Tom Clancy

Élve vagy halva

Fordította
Gazdag Diana

Tom Clancy

Grant Blackwood közreműködésével

Élve vagy halva

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2011

A fordítás alapjául szolgáló mű: 
Tom Clancy: Dead or Alive

Copyright © 2010 by Rubicon, Inc. 
All rights reserved 
Hungarian translation © Gazdag Diana, 2011 
© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2011

ISBN 978 963 254 4113

1

A könnyű csapatok (11B gyalogosok- az Amerikai Egyesült Államok hadseregének besorolási rendszere szerint) elvileg igen fényesre suvickolt egységek a makulátlan uniformisukkal és a simára borotvált arcukkal, ám Sam Driscoll főtörzsőrmesterre ez most nem volt érvényes. Az álcázás fogalma gyakran többet jelent a terepmintás gyakorlóruhánál.
Driscoll szakálla elérte a teljes négy hüvelyk hosszt, és mivel tekintélyes mennyiségű ősz szál vegyült bele, emberei rákaptak, hogy Télapónak szólítsák – ami meglehetősen bosszantó, ha alig múltál harminchat, bár amikor honfitársaid átlag tíz évvel fiatalabbak nálad... Na mindegy. Lehetne rosszabb is. Például „Fater” vagy „Öreg harcos”.
Ennél sokkal jobban bosszantotta, hogy hosszúra kellett hagynia a haját. Sötét, bozontos és zsíros volt, a szakálla durva; ez persze hasznosnak bizonyult, mert az arcszőrzet fontos részét képezte az álcának, és a helybéliek ritkán nyiratkoztak. Viselete tökéletesen összhangban állt a helyivel, a csapatáé szintúgy. Tizenöten voltak. Századparancsnokuk, egy kapitány rosszul lépett, és eltörte a lábát – csupán ennyi kell ezen a terepen, hogy az embert kivonják a forgalomból –, s most a hegytetőn ülve várta a Chinookot, hogy evakuálják a csapat két felcseréből az egyikkel, aki vele maradt, nehogy sokkos állapotba kerüljön. így Driscoll vezette a bevetést. Semmi kifogása nem volt ellene. Több időt töltött terepen, mint Wilson kapitány, igaz, a kapitány egyetemi diplomával bírt, míg ő egyelőre nem tudott ilyet felmutatni. Egyszerre csak egy dologra koncentrált. Még élve meg kell úsznia ezt az akciót, aztán visszatérhet a tanulmányaihoz a Georgia Egyetemre. Különös, gondolta, hogy csaknem három évtizedbe telt, mire élvezni kezdte az iskolát. A pokolba is, jobb későn, mint soha, vélte.
Fáradt volt, a rangerek által túl jól ismert agyzsibbasztó, csontig hatoló kimerültség lett rajta úrrá. Tudta, hogyan aludjon egy gránittömbön, mint a mormota, amikor csak puskatus a párnája, s hogyan maradjon éber, amikor agya és teste sikítva követeli, hogy dőljön le. Az volt a gond, hogy most, közelebb a negyvenhez, mint a harminchoz, kicsit jobban sajgott minden porcikája, mint húszéves korában, és reggelente kétszer tovább tartott, míg kigyúrta csomókba rándult izmait. Ugyanakkor bölcsessége és tapasztalata ellensúlyozta fájdalmait. Az évek folyamán rájött, hogy bár közhely, a szellem mégis győzedelmeskedhet a test felett. Megtanulta többé-kevésbé kirekeszteni a kínt, s ez igencsak kapóra jön, amikor nálad sokkal ifjabbak élére kerülsz, akik kétségtelenül jóval könnyebbnek érzik vállukon a zsákot, mint te. Az élet csupa kompromisszum, gondolta.
Két napja időztek a hegyekben, folyamatosan úton voltak, éjjelente két-három órákat aludtak. A 75. gyalogos ranger-ezred felderítőegységének tagja volt, melynek állandó támaszpontja a georgiai Fort Benningben található, ahol egy klassz kis klub csapolt sört kínál altiszteknek. Behunyta a szemét, s összpontosított; gondolatban a szájában érezte a hűs sört, a pillanat azonban gyorsan tovaszállt. Ide kell koncentrálnia minden másodpercben. Tengerszint felett tizenötezer láb magasan, a Hindukus hegyeiben jártak, abban a szürkületi zónában, mely egyszerre Afganisztán és Pakisztán, és egyik sem – legalábbis a helybélieknek nem. Driscoll tudta, hogy a térképeken rajzolt vonalak nem húznak határokat, különösen ilyen törzsi területeken nem. Ellenőrizte GPS-ét, hogy lássa pozícióját, noha küldetésében nem különösebben számított a szélességi és hosszúsági fok. Az már sokkal inkább, hogy merre tartanak, függetlenül attól, hogy az hova esik a térképen.
A helyi lakosoknak kevés tudomásuk volt a határokról, és nemigen törődtek velük. Számukra az jelentette a valóságot, hogy melyik törzsbe tartoznak, melyik család tagjai és milyen vérmérsékletű muzulmánok. Az emlékek itt száz évig éltek, a történetek még tovább. A harag pedig annál is tovább. A helyiek még mindig azzal kérkedtek, hogy őseik űzték ki Nagy Sándort az országból, némelyek még mindig észben tartották a harcosok nevét, akik a makedón lándzsások fölébe kerekedtek, akik ahova csak bevonultak, leigázták a népeket. A legtöbbet azonban a szovjetekről beszéltek, hogy mennyit leöltek belőlük főként lesből, néhányat késsel, szemtől szemben. Mosolyogtak, nevettek a históriákon, s a legendák apáról fiúra szálltak. Driscoll gyanította, hogy a szovjet katonák, akik élve kijutottak Afganisztánból, nem nagyon mulattak a történteken. Nem, biza, emezek itt nem egy barátságos népség, tisztában volt ezzel. Inkább félelmetesek és kemények, megedzette őket az időjárás, a háború, az éhínség és az, hogy olyan országban próbálnak életben maradni, mely mindig minden tőle telhetőt elkövet, hogy végezzen veled. Driscoll tudta, hogy együtt kellene éreznie velük. Isten rossz kártyákat kevert nekik, talán nem az ő hibájuk, viszont az övé sem, nem tartozik rá. Ezek az emberek hazájának ellenségei, és jelen hatalmak pálcájukat rájuk szegezve kiadták a parancsot: „Oda!”, mire ők itt termettek. Ez volt a fő igazság, az ok, amiért ezekben az elátkozott hegyekben bujkált.
Újabb hegyhát, úgy tűnt, ez a másik fő igazság, különösen ezen a vidéken. Tizenöt kilométert tettek meg eddig gyalog, főként hegynek fel, éles sziklákon és omladéko-kon át, mióta kiugrottak a CH-47-es Chinook csapatszállító helikopterből, mely a rendelkezésükre álló gépekből egyedüliként bírt el ezzel a magassággal.
Tessék... a hegygerinc. Ötven méterre.
Driscoll visszavette a tempót. Ő haladt az élen, rangidősként ő vezette az őrjáratot, emberei száz méterre szétszóródtak mögötte, éberen, jobbra-balra, fel-alá pásztázó szemmel, M4-es karabélyuk tüzelésre készen, a frontszakaszra irányozva. Számítottak rá, hogy lesz néhány őrszem a hegygerincen. Lehet, hogy hagyományos értelemben tanulatlanok a helyiek, de semmiképpen sem ostobák, ezért folytatták a rangerek ezt a hadműveletet az éj leple alatt – egy negyvennégykor, vagyis hajnali háromnegyed kettőkor – Driscoll digitális órája szerint. Ma este nem világított a hold, s a magasban gyűlő vastag felhők eltakarták a csillagokból érkező kevéske fényt. Jóféle idő vadászatra, gondolta.
Szeme inkább lefelé nézett, mint fel. Nem akart zajt csapni, zajt pedig a láb csap. Egyetlen kilazult és a hegyoldalon leguruló átkozott szikladarab elárulhatja mindannyiukat. Ezt nem hagyhatja, nem igaz? Nem veszhet kárba az a három nap és tizenöt mérföld, amibe telt, hogy ilyen közel kerüljenek.
Húsz méter a hegygerincig. Hatvan láb.
Szeme mozgás után kutatott a gerincen. A közelben semmi. Még néhány lépés, egy pillantás jobbra-balra, hangtompítós karabélya tüzelésre készen a mellkasához szorítva, ujja könnyedén pihent a ravaszon, csak annyira, hogy tudja, ott van.
Nehéz elmagyarázni, milyen kemény, fárasztó és kimerítő ez – mennyivel inkább, mint egy tizenöt mérföldes túra az erdőben – abban a tudatban, hogy ott lapulhat valaki egy automatára állított AK-47-essel a kezében, ujja a ravaszon, s csak arra vár, hogy leszedjen. Emberei persze rögtön elintéznék, de tisztában volt vele, hogy rajta ez már nem segítene. Azzal vigasztalta magát, ha mégis bekövetkezne, nagy eséllyel nem is tudna róla. Elég ellenséget küldött a másvilágra, hogy ismerje a menetét: egyik pillanatban előrelépsz, szemeddel elöl kutatsz, füled hegyezed, veszély után hallgatózol... a másikban meg semmi. A halál.
Tudta, mi a szabály az eróziós vidékeken éjnek évadján: a lassú gyors. Mozogj lassan, haladj lassan, lépj óvatosan! S lám, ez milyen jó szolgálatot tett neki sok-sok éven át.
Alig hat hónappal korábban harmadikként végzett a Legjobb ranger vetélkedőn, a felderítőcsapatok bajnokságán. Tulajdonképpen 21. számú csapatként nevezett Wil-son kapitánnyal. A kapitány biztosan rágja a kefét a törött lába miatt. Igazi belevaló ranger, gondolta, de a törött sípcsont az törött sípcsont. Amikor eltörik egy csont, rengeteg munka vár rá. Az izomszakadás pokoli fájdalommal jár, mégis rohamosan gyógyul. A törött csontnak azonban össze kell forrnia, vagyis heteken át nyomhatod az ágyat a hadikórházban, mielőtt engedélyezik az orvosok, hogy újra terheld. Aztán ismét meg kell tanulnod futni, miután megtanultál járni. Micsoda szívás... Neki szerencséje volt eddigi pályafutása során, bokaficamnál, törött kisujjnál meg csontig nyúzott csípőnél sohasem volt rosszabb, és egyik sem hátráltatta egy hétnél tovább. Még egy golyó vagy repeszhorzsolás sem. A rangerek istenei bizonyosan lemosolyognak rá.
Még öt lépés...
Rendben, megvagy... Aha. Ahogy várta, pont ott volt az őrszem, ahol lennie kellett. Huszonöt méterrel jobbra tőle. Túlságosan nyilvánvaló hely volt ez egy őrszem számára, bár emez különösen pocsékul végezte a dolgát, csak ült ott, többnyire hátrafelé pislogott, nyilván unatkozott, félig szunyókált, és számlálta a perceket, mikor érkezik a váltás. Hát, az unalom ölhet, és kevesebb mint egy percen belül meg is öli ezt a fickót, bár neki erről már nem lesz tudomása. Hacsak el nem vétem, emlékeztette magát Driscoll, tudván, hogy nem fogja elvéteni.
Még egyszer utoljára megfordult, és átfésülte a környéket PVS-17-es éjjellátóján át. Senki más a közelben. Rendben. Letelepedett, jobb vállához igazította a karabélyt, az irányzékot a fickó jobb fülére szegezte, szabályozta a légzését...
Balra tőle, egy keskeny ösvényen bőr súrlódása hallatszott a sziklán.
Driscoll megdermedt.
Gondolatban gyors számvetést végzett, lelki szeme előtt megjelentek csapatának tagjai a terepen. Van arra valaki? Nem. A csapat nagy része mögötte, tőle jobbra széledt szét.
Csigalassúsággal a zaj irányába fordította a fejét. Az éjjellátóban semmi. Leengedte karabélyát, s keresztbe fektette mellkasán. Balra tekintett. Tízlábnyira tőle Collins gubbasztott egy sziklán. Odaintett neki: Nesz balra, vigyél két embert! Collins bólintott, és rák módjára kihátrált a látómezőből. Driscoll ugyanezt tette, aztán behasalt néhány cserje közé.
Az ösvény felől ismét zaj hallatszott: kőre loccsanó folyadék. Driscoll ajka mosolyra húzódott. A természet hívó szava. A vizelés akadozva elállt. Léptek osontak. Becslése szerint húszlábnyira lehettek, a kanyaron túl.
Pillanatokkal később egy alak bukkant fel az ösvényen. Járása nyugodt volt, szinte lusta. Driscoll az éjjellátóban látta, hogy AK-47-es csüng a vállán, csővel lefelé. Az őr egyre közeledett. Driscoll nem mozdult. Tizenöt láb... tíz.
Egy alak vált ki az árnyékból az ösvényen, és az őr mögé csusszant. Kéz jelent meg az őr vállán, másik válla fölött penge villant. Collins jobbra rántotta az őrt, le a földre, árnyékuk egybeolvadt. Tíz másodperccel később Collins felemelkedett, nyakát behúzva eltűnt az ösvényről, és kivonszolta az őrt szem elől.
Az őrszem kiiktatásának iskolapéldája, gondolta Driscoll. A filmjelenetektől eltekintve ritkán folyamodtak késeléshez. Ennek ellenére Collins láthatóan nem feledte a tanultakat.
Pillanatokkal később Collins ismét megjelent a jobbján.
Driscoll figyelme megint a hegygerincen tartózkodó őrszem felé fordult. Még mindig ott volt. Tapodtat sem mozdult. Driscoll felemelte M4-esét, az irányzékot a férfi nyakszirtjére szegezte, ujja megfeszült a ravaszon.
Nyugi, nyugi... húzd meg...
Pukk! Alig csapott zajt. Ötven méteren túl szinte hallani sem lehetett, de a töltény pontosan repült, és áthaladt a célpont fején, zöld párafelhőt hagyva hátra, ahogy a fickó Allah vagy az általa imádott isten elé járult; huszon-akárhány évesen fejlődésének, táplálkozásának, tanulásának és valószínűleg harcának váratlan hirtelenséggel vége szakadt.
A célpont összerogyott, kétrét görnyedve oldalra dőlt és eltűnt szem elől.
Peched van, haver, gondolta Driscoll. Nálad nagyobb vadra hajtunk ma este.
– Őrszem kiiktatva – jelentette halkan a rádióba. – Hegygerinc tiszta. Mozgás fel! Szépen sorjában! – Erre az utolsó mondatra nem igazán volt szükség – ezeknél a fickóknál nem.
Hátralesett, hogy lássa, amint emberei kicsit gyorsabban szedik a lábukat. Izgalom bizsergett bennük, de uralkodtak magukon, készen rá, hogy végre komolyra fordítsák a dolgot. Ezt sugallta testtartásuk és takarékos mozdulataik, melyek megkülönböztették az-igazi lövészt a dilettáns amatőrtől meg a hobbilövésztől, aki alig várja, hogy visszatérhessen a civil életbe.
Talán már száz méterre sincs valódi célpontjuk, és az elmúlt három hónapban keményen dolgoztak, hogy begyűjtsék ezt a seggfejet. A hegymászás nem nagy mulatság senkinek, azt a néhány eszementet kivéve talán, akik az Everest meg a K2 után epednek. Ám bárhogy legyen is, része a feladatnak, és része jelen küldetésüknek, úgyhogy mindenki zokszó nélkül tűrte és haladt előre.
A tizenöt ember három, egyenként öt rangerből álló tüzelőcsapatot alakított. Egyikük itt marad a nehézfegyverekkel – hoztak magukkal két M249 SAW golyószórót, hogy hátulról fedezze őket. Sosem lehet tudni, hány rosszfiú lapul a környéken, és a SAW remek támogatófegyver. A műholdak hiányos információval szolgáltak; bizonyos változókkal magadnak kellett megbirkóznod, ahogy szembesültél velük. Emberei a sziklákat pásztázták, mozgás után kutattak. Legyen az akármilyen kicsi. Hátha akad egy rosszfiú, akire rájött a szapora. Ebben az erdőnyúlványban kilencven százalék sanszod volt, hogy akibe botlasz, rosszfiú lesz. Ez persze megkönnyíti a dolgokat, futott át az agyán.
Most még inkább lassított, előrelopakodott, szeme ide-oda cikázott, hol a lábáról a laza kövek és ágak elhelyezkedését figyelve, hol előre, s egyre pásztázta a környéket... Ez a bölcsesség másik előnye, gondolta, tudván, miként nyomja el izgalmát a célvonalhoz ily közel. A zöldfülűek és hullák gyakran itt vétik el, azt hiszik, túl vannak a nehezén, mert alig karnyújtásnyira a célpont. Pedig ő tudta, hogy ilyenkor oson mögéd a vén, törvényeiről elhíresült Murphy, vállon kocogtat, és csúnyán meglep. Az izgalom és a várakozás egyazon érme két, halálos oldala. Bizonyos adagban egyik is, másik is a végedet jelenti, ha rossz időben ér.
De nem most. Nem az én felügyeletem alatt. És nem ilyen rátermett csapattal.
Látta a maga előtt meredező hegyhátat alig tízlábnyira, behúzta a nyakát vigyázva, hogy feje a perem alatt maradjon, nehogy sziluettje ingerlő célpontot nyújtson egy éber ellenállónak. A talpát csúsztatva tette meg az utolsó néhány láb távolságot, aztán előrehajolt, bal kezével a sziklára tenyerelt, és kikukkantott.
És tessék... A barlang.

2

– Fogytán az üzemanyag – huss, huss –, fogytán az üzemanyag – jelentette egy számítógép-generált hang.
– Tudom, tudom – morogta válaszul a pilóta.
Látta készülékén, egy katódcsöves kijelzőn a szükséges információkat. A fedélzeti számítógép fő vészjelzőgombja már tizenöt perce villogott. Alig tíz perce keltek át a kanadai partok felett, s ha világos nappal pillantottak volna le, csenevész fákkal borított zöld terep tárul a szemük elé. Rövidesen fények tűnnek fel, hacsak végzetesen el nem puskázta a tájolást. De legalább szárazföld felett repülnek, legnagyobb megkönnyebbülésére.
Az észak-atlanti szelek hevesebben fújtak, mint előre jelezték. Az éjjeli forgalom nagy része ilyenkor keletnek tartott, és azok a repülőgépek több üzemanyagot szállítottak, mint egy Dassault Falcon 9000. Még húsz percre elegendő üzemanyaguk maradt. Tíz perccel többre, mint amennyire szükségük volt. Repülési sebességük a kijelző szerint meghaladta az ötszáz csomót, magasságuk huszonötezer láb volt, és süllyedtek.
– Gander légiforgalmi irányító – szólt a rádiómikrofonba itt Hotel zéró-kilenc-hetes Mike Foxtrot, leszállunk üzemanyagért, vége.
– Mike Foxtrot – érkezett a válasz itt Gander. Szélcsend van. Szabályos leszállás a huszonkilences kifutón.
– Szélcsend? – hitetlenkedett a másodpilóta. – A pokolba! – Épp az imént vergődtek át pontosan háromórányi dobálást követően egy több min t százcsomós futóáramláson, ami nem túl vészes negyvenegyezer láb magasban, de azért érezhető. – Ekkora ugrás víz felett bőven elegendő.
– Főleg ilyen turbulenciában – vágta rá a pilóta. – Remélem, működnek a motorok párában.
– Rendben vagyunk a vámmal?
– Elvileg. Megvan a CANPASS, indulhatunk egyenesen a Moose Jaw-ra. Essünk át ott a bevándorlásiakon.
– Igen, igaz. – Pedig mindketten ismerték a folytatást. Ez az út Ganderból a céljukig egy kicsit más lesz, mint a többi. De jó pénzt kapnak érte. És az euró-dollár árfolyam nekik dolgozik. Különösen a kanadai dolláré.
– Látom a fényeket. Öt perc és elérjük – közölte a másodpilóta.
– Vettem, kifutó a látóhatáron – mondta a pilóta. – Fékszárnyakat kiengedni!
– Fékszárnyak kiengedve tíz fokon. – A másodpilóta kezelte a műszereket, s hallották az elektromos motorok sivítását, ahogy kiengedték a fékszárnyakat. – Felébresszük az utasokat?
– Ne! Nincs rá szükség – döntött a pilóta. Ha jól végzi a dolgát, semmit sem vesznek észre, míg gyorsulni nem kezdenek a következő felszállásnál. Miután nevet szerzett magának és húszezer órát repült a Swissairnél, visszavonult, és megvásárolt egy használt Dassault Falcont, hogy milliomosokat és milliárdosokat szállítson Európa-és világszerte. Azok fele, akik megengedhették maguknak a szolgálatait, ugyanott kötött ki: Monacóban, a bahamai Harbor-szigeten, Saint-Tropez-ban, Aspenben. Az, hogy jelen utasa nem ezekre a helyekre tart, kuriózumnak számított, ám amíg fizet, semmi köze az úti céljához.
Tízezer lábra ereszkedtek. A kifutó fényeit könnyen észre lehetett venni, a sötétben húzódó egyenes egykor az Amerikai Egyesült Államok Légierejének kötelékébe tartozó F-84-es vadászrepülők egész repülőosztályát fogadta.
Ötezer láb, és ereszkedtek.
– Fékszárnyak húsz fokon!
– Vettem, fékszárnyak húsz fokon – nyugtázta a pilóta.
– Futóművet ki! – adta ki a következő parancsot, mire a másodpilóta az emelőkarokért nyúlt. A beáramló levegő süvítése betöltötte a fülkét, ahogy a futómű ajtaja kinyílt, és kibújtak a támasztóékek. Háromszáz láb.
– Kint van, rögzítve – felelte a másodpilóta.
– Száz láb – jelentette a számítógép.
A pilóta megfeszítette a karját, aztán lazított, s óvatosan, nagyon óvatosan letette a repülőgépet, gondosan megválasztva a landolás helyét. Csupán kifinomult érzékei észlelték, mikor ért talajt a Falcon a tízméteres betonnégyzeteken. Aktiválta a fékrendszert, s a gép lassulni kezdett. Egy villogós biztosítókocsi mutatta neki, merre menjen és kit kövessen, hogy a helyszínen állomásozó üzemanyagtöltő kamionhoz jusson.

Kereken húsz percet töltöttek talajon. Egy vámtiszt rádión intézte hozzájuk a kérdéseit, majd megállapította, hogy nem történt változás a CANPASS-adatokhoz képest. Odakint az üzemanyagtöltő kamion sofőrje lecsatlakoztatta a tömlőt, és lezárta a tartályszelepet.
Rendben. Ez megvan, gondolta a pilóta. Jöhet a háromrészes repülés második szakasza.
A Falcon visszagördült a kifutópálya északi végére, s közben elvégezte a felszállás előtt szokásos ellenőrzéseket, míg a kifutó végén várakozott. Zökkenőmentesen zajlott a gyorsulás; aztán felemelkedtek a kerekek, behúzódtak a fékszárnyak, és folytatták az emelkedést. Tíz perccel később harminchétezer lábon, a Toronto Központban eredetileg megjelölt magasságon repültek.

0,81 Mach-kel – körülbelül 520 csomóval, avagy 600 mérföld per órás tényleges légsebességgel – hasítottak nyugati irányban; utasaik a farban aludtak, miközben a hajtóművek fix, óránként 1700 kilogrammnyi üzemanyagot égettek. A repülőgép transzpondere közvetítette sebességüket és magasságukat a légiforgalmi irányítóradaroknak, ezt leszámítva egyéb rádióforgalom nem volt. Viharos időben előfordulhatott volna, hogy más, valószínűleg magasabb repülési magasságot kérnek, hogy kényelmesebben utazhassanak, de a Gander légiforgalmi irányító nem tévedett. Miután átkeltek az új-fundlandi érkezésük ellen tiltakozó hidegfronton, mintha nem is haladtak volna, eltekintve a farokban elhelyezett lökhajtásos hajtóművek tompított bugásától. Pilóta és másodpilóta nem sokat szólt. Eleget repültek együtt, hogy ismerjék az összes elcsépelt poént, és ilyen eseménytelen utakon felesleges volt információt váltani. Mindent közmondásosán szőrszálhasogató pontossággal terveztek el. Azon tűnődtek, milyen lehet Hawaii. Már előre várták a Royal Hawaiianban számukra lefoglalt két lakosztályt és a tíz órával meghosszabbított nappal – amiben hamarosan részük lesz – garantáltan együtt járó hosszú szunyát, hogy kiheverjék az időeltolódással járó elkerülhetetlen fáradtságot. Mindketten szerettek napos strandokon durmolni, és az előrejelzések szerint Hawaiin a megszokott, egyhangúan tökéletes idő várt rájuk. Kétnapos pihenőt terveztek, mielőtt előre bejegyzett utas nélkül folytatnák útjukat vissza keletre, hazai terepre, Genftől nem messze.
– Moose Jaw negyven percre – állapította meg a másodpilóta.
– Azt hiszem, ideje ismét munkához látni.
Tervük egyszerű volt. A pilóta beszerzett egy magas frekvenciájú – a második világháborúból megmaradt – rádiót, és azon hívta Moose Jaw-t, hogy bejelentse érkezésüket és korai leszállásukat, valamint érkezésük becsült idejét. A Moose Jaw-i irányítótorony vette az adatokat a körzetébe belépő ellenőrző rendszerektől, és érzékelte hatósugarában a Dassault transzponderének alfanumerikáját.
Ahogy közeledtek, a gép abszolút szokványos módon ereszkedni kezdett, s ezt annak rendje s módja szerint a Toronto Központ tudomásul vette helyi idő szerint 03.04-kor, vagyis Z – 4.00-kor, greenwichi/egyetemes idő szerint négy órával keletre.
– Ott van – szólalt meg a másodpilóta. Moose Jaw fényei feltűntek a fekete tájon. – Magasság tizenkétezer, süllyedés ezer láb percenként.
– Készenlét a transzpondernél! – utasította a pilóta.
– Vettem – felelte a másodpilóta. A transzpondert egyedileg, maga a légi személyzet szerelte be.
– Hatezer láb. Fékszárnyak?
– Hagyjuk őket! – rendelkezett a pilóta.
– Vettem. Kifutó a láthatáron. – Az égbolt tiszta volt, és Moose Jaw fényei villogtak a felhőtlen levegőben.
– Moose Jaw, itt Mike Foxtrot, vége.
– Mike Foxtrot, itt Moose Jaw, vége.
– Moose Jaw, a futómű nem akar kiengedni. Kérem, álljon készenlétben! Vége. – Ez a bejelentés felriasztotta a tornyot.
– Vettem. Vészhelyzetet jelent? Vége – kérdezte a torony késlekedés nélkül.
– Negatív, Moose Jaw. Csak ellenőrizzük a műszereket. Álljon készenlétben!
– Vettem, készenlétben állok. – Árnyalatnyi aggodalom bujkált a hangban.
– Rendben – mondta a pilóta a másodpilótájának akkor most ezer lábon kilépünk a hatósugarukból. – Persze nem ez volt az első alkalom. – Magasság háromezer, ereszkedünk.
A pilóta jobbra kormányozva süllyedt, hogy Moose Jaw radarján kivehető legyen irányváltozásuk. Semmi komoly, de azért változás. Csökkenő magasság mellett érdekes lehet visszanézni a radar filmszalagját, ha bárki veszi a fáradságot, hogy utánajárjon, ami persze kétséges. Ők is egy újabb, űrbe veszett pityegés lesznek.

– Kétezer – közölte a másodpilóta. Alacsonyabb tengerszint feletti magasságon a levegő enyhén dobálni kezdett, de lesz ez még szelesebb is. – Ezerötszáz. Esetleg igazíthatnánk a süllyedési sebességen.
– Rendben. – A pilóta arasznyival visszaengedte a botkormányt, hogy kiegyenesítse süllyedésük szögét, és szintbe álljon kilencszáz lábon talajszint felett. így elég alacsonyan repültek, hogy belépjenek Moose Jaw zajos földi légterébe. Noha a Dassault nem az a fajta repülő, mely észrevétlen maradhat, a polgári forgalomirányító radarok elsődlegesen transzponderjeleket fognak, nem géptestről visszaverődő rádiójeleket. A kereskedelmi légi forgalomban a radaron megjelenő repülőgép nem több képzeletbeli jelnél az égen.
– Mike Foxtrot, itt Moose jaw, jelentse repülési magasságát, vége!
Ez el fog tartani egy ideig. A helyi torony személyzete szokatlanul ébernek bizonyult. Lehet, hogy kiképzőgyakorlatba repültünk bele, gondolta a pilóta. Roppant sajnálatos, de nem katasztrófa.
– Robotpilótát ki! Gépet kézi vezérlésre állítani!
– Kézi vezérlés – felelte a másodpilóta.
– Rendben, vessünk hurkot jobbra. Transzpondertki! – adta ki az utasítást a pilóta.
A másodpilóta megszakította a transzponder áramkörét.
– Kikapcsolva. Láthatatlanok vagyunk.
Ez felkeltette Moose Jaw figyelmét.
– Mike Foxtrot, itt Moose Jaw. Jelentse repülési magasságát, vége! – parancsolta a hang pattogósabban. Majd megismételte a hívást.
A Falcon befejezte az északi hurkot, és ráállt a kettőkettő-ötös útvonalra. Alattuk sima volt a táj, és a pilótát elfogta a kísértés, hogy ötszáz lábra ereszkedjen, ám végül meggondolta magát. Felesleges. Pont, ahogy tervezték, kámforrá váltak Moose Jaw radarján.
– Mike Foxtrot, itt Moose Jaw. Jelentse repülési magasságát, vége!
– Izgatottnak tűnik – jegyezte meg a másodpilóta.
– Nem hibáztatom.
Az imént kikapcsolt transzponder egy másik, a svéd
Söderhamntől nem messze, a hangárjában parkoló gépé volt. Emiatt hetvenezer euróval többet kóstált utasaiknak az út, de a repülő svájci legénysége értette a módját, hogyan tömje meg a zsebét, és nem drogot vagy effélét szállítottak. Akár megfizetik az olyan rakományt, akár nem, nem éri meg a kockázatot.
Moose Jaw negyven mérföldre lemaradt mögöttük, és a repülő Doppler-radarja szerint percenként hetven mérfölddel törpült. A pilóta igazított a botkormányon, hogy ellensúlyozza az ellenszelet. Jobb térdénél a számítógép majd kikalkulálja a mozgási irányt, hisz pontosan tudja, hova tartanak.
Legalábbis részben.

3

Más volt, mint amilyennek a képanyagon látszott – mindig így van ez –, de jó helyen jártak, az fix. Érezte, hogy fáradtsága elpárolog, s feszült várakozás veszi át a helyét.
Tíz héttel korábban egy CIA-műhold elcsípett itt egy rádióadást, egy másik meg fotót készített, mely most Driscoll zsebében lapult. Ez az a hely, semmi kétség. A csúcs felett háromszöget formázó sziklák azonosítják a pontot. Emberi alkotást idéző formája ellenére nem díszítés, a völgyön isten tudja, hány ezer évvel ezelőtt végignyomuló utolsó gleccserekből maradt hátra. Bizonyára ugyanaz az olvadékvíz faragta, mint amely a barlangot vájta. Vagy hogyan keletkeznek a barlangok. Driscollnak fogalma sem volt, és nem is foglalkoztatta különösebben. Némelyik igencsak mélyre nyúlt, akár több száz méter mélyre, és tökéletes búvóhelynek bizonyult. Ebből a konkrét barlangból azonban rádiójel érkezett. S ez különlegessé tette. Pokolian különlegessé. Több mint egy hétbe telt Washingtonnak és Langleynek, hogy meghatározzák a helyet, majd ó-be-gondosan ellenőrizzék. Szinte senki sem tudott a küldetésükről. Akik mégis, azok száma nem érte el a harmincat, és többségük Fort Benningben maradt. Ahol az altiszti klub működött. Ahova alig negyvennyolc órán belül visszatér csapatával. Ha Isten megsegíti – insallah, ahogy a helyiek mondják. Nem ez volt a vallása, mégis logikus gesztusnak tűnt. Noha metodistának keresztelték, ez nem tartotta vissza, hogy időnként legurítson egy sört. Elsősorban katonának tartotta magát.
Rendben, hogyan fogjunk hozzá?, kérdezte gondolatban.
Magától értődik, hogy keményen és gyorsan, de hogyan csinálják keményen és gyorsan? Fél tucat gránát volt nála. Három igazi és három M84-es villanógránát. Ez utóbbiak acél helyett műanyag burkolatot kaptak, magnézium és ammónium keverékéből álló robbanóanyaggal tömték tele őket, így akkora robajt keltettek, mintha a nap felszíne váratlanul beugrott volna látogatóba, hogy mindenkit elkápráztasson és elvakítson a közelben. E téren sem igen érdekelte a dolgok kémiája és fizikája. Frankón működtek, s neki csak ez számított.
A rangerek a múltban nem a sportszerű küzdelemről híresültek el. Bevetésen voltak, nem az olimpiai játékokon. Előfordult persze, hogy elsősegélyben részesítették a rosszfiút, aki túlélte a támadást, de ennyi, és azt is kizárólag azért, mert a túlélők valamivel beszédesebbek, mint a hullák. Driscoll a barlang bejáratát leste. Nemrég pont ott állt valaki, hogy műholdas telefonról hívást intézzen, azt másolta le a RHYTHM elektronikus hírszerzési műhold, majd egy KEYHOLE műhold megjelölte a helyet, s küldetésüket egyenesen a Különleges Hadműveletek Parancsnoksága engedélyezte. Mozdulatlanul állt egy nagy szikla mellett, elég közel hozzá, hogy sziluettje egybeolvadjon vele. Odabent nem tapasztalt nyilvánvaló mozgást. Bár ez nem lepte meg. Még a terroristáknak is muszáj aludniuk. Neki meg pont kapóra jön. Ami azt illeti, nagyon is. Tíz méter. Avatatlanok számára esetleg komikusnak ható mozdulatokkal, lábainak eltúlzott, egyenesen fel- és lemozgatásával közelítette meg, gondosan kerülve a kilazult köveket. Aztán odaért. Fél térdre ereszkedett, és benézett. Átsandított a válla felett, hogy lássa, nem torlódik-e fel a csapata, de feleslegesen aggodalmaskodott miattuk. Torkát mégis balsejtelem szorította össze. Vagy félelem? Félelem, hogy elbaltázza, félelem, hogy megismétlődik a múlt? Félelem, hogy megöleti az embereit?
Egy évvel korábban, Irakban Wilson kapitány elődje, egy zöldfülű hadnagy tervezte meg a küldetésüket – a szókimondó lázadók vadászatát Moseltől északra, a Buhajrat Szaddám-tó déli partjainál és akkor még azonos nézeten volt vele. A baj ott kezdődött, hogy a fiatal hadnagyot jobban érdekelte, hogy ragyogó jelentést adjon le, mint rangerei biztonsága. Amikor leszállt az est, tanácsa ellenére megosztotta a csapatot, hogy oldalba támadjon egy bunkerkomplexumot, de a gyors visszavonulás terve szokás szerint nem élte túl az első összecsapást az ellenséggel – ez esetben Szaddám exkatona híveinek századnyi seregével, akik bekerítették és lemészárolták a fiatal hadnagy tüzérségét, mielőtt figyelmüket rá, Driscollra és embereire irányították volna. A küzdelmes visszavonulás egész éjjel tartott, míg végül három társával átkelt a Tigrisen, és egy tüzérségi állás hatósugarába került.
Tudta, hogy a hadnagy terve katasztrofális kimenetelű lesz. De vajon elég erősen érvelt ellene? Ha erőszakosabb lett volna... Na, ez a kérdés kísértette az elmúlt év folyamán. És most újfent, itt, a törzsi területeken, ez alkalommal azonban minden döntés – akár jó, akár rossz, akár katasztrofális – az ő kezében van.
Légy résen, parancsolt magára Driscoll. Előzd meg a bajt!
Újabb lépést tett előre. Még mindig semmi. Lehet, hogy a pastu nép kemény – volt szerencséje megtapasztalni, milyen fenemód kemény –, de csak arra képezték ki őket, hogyan szegezzék a puskát az emberre és húzzák meg a ravaszt. Valakinek ott kellene állnia a barlang bejáratánál és őrködni. Elhajított csikkeket látott a közelben. Rossz szokás, haver, gondolta. Rossz túlélő technika. Lassan, óvatosan besiklott. Éjjellátója isteni adomány volt. A barlang tizenöt méteren át egyenesen nyúlt el, falai érdesek, keresztmetszete leginkább ovális volt. Fény egyáltalán nem szűrődött ki. Egy szál gyertyáé sem, mindazonáltal látta, hogy az út elkanyarodik jobbra, úgyhogy szeme tovább kutatott fény után. A barlang talaját nem lepte kosz. Ez sokat elárult a törzsőrmesternek: itt él valaki. Megbízható infót kaptak. Ez aztán a meglepetés!, gondolta. Mert az ilyen felderítő vadászatok gyakran vezettek üres búvóhelyekre, s eredményeztek fütykösüket markolászó, dühös rangereket.
Lehet, hogy megvan a barlang? Nem sűrűn engedett meg magának ilyen gondolatokat. Az lenne csak a nagy szám! Elmélázott egy röpke pillanatra. A nagy dobás! Félresöpörte a gondolatot. A siker mértéke nem befolyásolja, miként végzik a munkájukat.
Bakancsának sarka rugalmas volt. Könnyebb viselni, s ami még fontosabb, nem csap zajt. Vállához szorította M4-es karabélyát. Hátizsákját odakint hagyta. Semmi szükség felesleges súlyra vagy terjedelemre a barlangban. Nem nőtt túlzottan nagyra. Hajszállal száznyolcvan centi alatti magasságához kilencven kilót nyomott, szikár és szívós volt, kék szeme állandóan előreszegeződött. Pár méterrel mögötte két katona követte, s noha hallották szuszogását a mindannyiukat összekötő rádión, egy szót sem szólt. Mindössze kézjelekkel kommunikált, melyek szövegkörnyezettől függően hordozták az információt.
Mozgás. Valaki feléjük tart.
Driscoll fél térdre ereszkedett.
Léptek közeledtek. Bal öklét felemelve utasította a mögötte haladókat, hogy maradjanak le, karabélya közben a magasba lendült. Hanyag léptek. Az éber léptek másként koppannak a szakértő fül számára. Ezek tulajdonosa otthon van, és kényelmesen sétál. Hát, az ő baja. Háta mögött kavics csikordult. Ismerte a hang forrását; ő maga is csapott már ilyen zajt, amikor megcsúszott a bakancsa. Megdermedt. A forduló túloldalán megtorpantak a léptek. Tíz másodperc, húsz. Kerek harminc másodpercig semmi sem moccant. Aztán a léptek ismét megindultak. Még mindig hanyagul.
Driscoll a vállához szorította M4-esét, megkerülte a sarkot, s ott volt az ellenálló. Egy pillanattal később két lövést eresztett a mellkasába, egy harmadikat a homlokába, mire az nyikkanás nélkül elterült. Idősebb volt kinti társánál, talán huszonöt éves, állapította meg Driscoll a kifejlett szakáll alapján. Ez aztán a pech! Tovább nyomult, megkerülte a holttestet, és elfordult jobbra, majd megállt és bevárta társait. Úgy hat méterre látott maga elé. Semmi sem volt közvetlenül előtte. Nyomult tovább. Milyen mélyen nyúlhat be ez a barlang? E pillanatban fogalma sem volt. Szorosan markolta a karabélyát.
Pislákoló fényre lett figyelmes maga előtt. Valószínűleg gyertya világított. Lehet, hogy a kissrácaihoz hasonlóan az ellenállók sem tudnak sötétben aludni. A barlang padlója még mindig tiszta volt. Valaki feltakarította a helyet. Miért?, töprengett. És mennyi ideje?
Haladt tovább.
A következő sarkon balra fordult a mészkőben elsekélyesedő, kiszélesedő úton. Az azt követő sarkon túl viszonylag sok fény áradt szét. Persze a PVS-17-esek nélkül a legnagyobb jóindulattal is csak félhomály derengett volna.
Ekkor csapta meg a fülét. Horkolás. Nem túl messze előtte. Eddig sem haladt gyorsan, most azonban még jobban lassított. Ideje óvatosra venni a figurát. Előreszegezett fegyverrel közelítette meg a sarkot, aztán megfontoltan, nagyon-nagyon megfontoltan befordult.
És ott volt! Ezt kereste! Félig megmunkált faanyag. Sima, régi, kezeletlen deszkák, s nem a földből nőttek ki. Valaki behurcolta ide a civilizációból, aztán elfűrészelte és méretre szabta őket.
Az fix, hogy itt lakik valaki, és nem átmeneti rejtekként szolgál a hely. Ez aztán a jó jel.
Izgalom fogta el, érezte, hogy torkában dobog a szíve. Pedig ez nem sűrűn fordult elő Sam Driscoll (E8-as) törzsőrmesterrel. Bal kezével intett társainak, hogy zárkózzanak fel. Azok úgy három méterre megközelítették és árnyként követték.
Emeletes ágyak. Erre kellett ások deszka! Nyolcat számlált. Mind foglalt volt. Hat ágy, hat ellenálló. Az egyiknek matraca is akadt a vadászboltokban beszerezhető, felfújható gumi fajtából. A padlón lábpumpa hevert. Bárki feküdt is a matracon, szerette kényelmesen húzni a lóbőrt.
Rendben. Hogyan tovább?, kérdezte magától. Ritkán történt meg, hogy nem tudta, mitévő legyen, ilyenkor rendszerint ő osztotta az észt a feletteseinek. Wilson kapitány azonban tíz mérföldre mögöttük egy hegytetőn ragadt, s most, hogy ő került parancsnoki pozícióba, a parancsnokság váratlanul végtelen magánnyal szakadt rá. A tetejébe nem ez volt az utolsó helyiség. A barlang tovább kanyargott. Csak Isten a megmondhatója, milyen mélyen. Ó, a francba!
Akkor dologra fel!
Előresurrant. Stratégiáját meglehetős egyszerűség jellemezte, pisztolyát ilyen célokra szerelte fel hangtompítóval. Most előhúzta hálós pisztolytáskájából. Az első tag az igazak álmát aludta, amikor mellé lopakodott. Beret-táját a fejéhez illesztette, és kieresztette az első töltényt. A hangtompító működött, mint a pinty. A pisztolytár már jóval zajosabban pörgött a durranásnál, a réz töltényhüvely meg halk csilingeléssel csörrent a kőpadlón. Bármiről álmodott is a fickó, pokoli valósággá vált. Az alatta lévő ágyon alvó ugyanígy végezte.
Futólag felmerült Driscollban, hogy tette a civil életben puszta gyilkosságnak minősülne, de eméssze magát emiatt más. Ezek itt lepaktáltak hazája ellenségeivel, az ő bajuk, ha nem állítanak a szállásukon megfelelő őrséget. A lustaság megbosszulja magát, a háborút szabályok írják, és aki áthágja e szabályokat, arra keményen visszaütnek. Három másodperc leforgása alatt túlvilágra küldte a többit is. Talán most megkapják a beígért szüzeiket. Nem tudhatja. Nem is érdekli. Kilenc rosszfiúnak kampec, mind kiiktatva. Továbbhaladt. Háta mögött két ranger követte, nem túl közel, se nem túl távol, pisztoly az egyik kézben, M4-es karabély biztosítékként a másikban, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Néhány lábnyira előtte a barlang jobbra kanyarodott. Továbbnyomult, csak levegőt venni állt meg. Még több ágy tárult a szeme elé. Kettő.
Ezekben azonban senkit sem talált. A barlang tovább kanyargott. Rengeteg hasonlóban járt már. Némelyik akár három-négyszáz méteren át is folytatódott. A többségük azonban nem volt ilyen hosszú. Akadt, mely csupán a szobaméretet érte el, de ez nem volt olyan kicsi. Hallotta, hogy Afganisztánban egyik-másik a végtelenségbe vész. Ahhoz mindenesetre túl hosszúnak bizonyultak, hogy a szovjetek ittjártukkor győzelmet arassanak fölöttük, pedig tényleg mindent elkövettek: csurig nyomták őket dízelolajjal, és gyufát hajítottak be. Lehet, hogy a benzin hatásosabb lett volna, futott át Driscoll agyán. Esetleg a robbanószer. Az afgánok kemények, s a többségük nem fél a haláltól. Sosem találkozott még ilyen néppel, míg a világ e szegletébe nem érkezett. De ők sem kivételek, meghalnak, s halálukkal megoldódnak a gondok.
Egyszerre csak egy dologra koncentrálj! Kilenc hulla mögötte, mind férfi, mind a húszas éveiben, valószínűleg túl fiatalok ahhoz, hogy használható információt lehessen kiszedni belőlük, Guantánamóban meg elég semmirekellő csücsül már a kerítés túloldalán. Egy harmincas életét üdvösebbnek tartaná megkímélni, hadd csevegjenek el vele a hírszerzők. Ezek viszont túl fiatalok voltak, s most egytől egyig halott.
Ne kalandozz el!
Itt nem maradt több látnivaló. Elöl azonban halvány fény derengett. Lehet, hogy egy másik gyertya. Néhány lépésenként lepislantott, kavicsot keresett, nehogy zajt csapjon, mert e pillanatban a zaj volt a leghalálosabb ellenségük. A zaj felriasztja az alvót, különösen ilyen helyen. Ahol visszhangzik. Ezért viselt a bakancsán gumisarkat. A következő kanyar balra fordult, élesebbnek tűnt. Ideje megint lefékezni. Az éles kanyar őrszemet jelent. Lassan, lassan! Négy méter. Úgy tizenkét láb. Lassan, finoman! Mintha egy csecsemő szobájába osonna, hogy megnézze, amint a bölcsőben szunnyad. Csak éppen most egy felnőtt férfi miatt aggódik, aki a fal túloldalán a puskáját magához szorítva, hánykolódva alszik. Két kézzel markolta a csőre csavarozott, sörösdobozszerű hangtompítóval felszerelt pisztolyt. Tizenegy töltény maradt a tárban. Megállt és hátrafordult. Mindkét ranger a nyomában volt, szemük rátapadt. Nem riadtan, csak feszülten, és pokolian összpontosítva. Tait és Young, a két őrmester a 75. gyalogsági ezred második zászlóaljából, a Delta Force-ból érkezett. Igazi, komoly hivatásosok benyomását keltették, mindketten úgy tervezték, a hadseregben csinálnak karriert.
A feladatra koncentrálj! Néha nehéz volt összpontosítania. Néhány lépés a sarokig. Éles sarok volt. Odacsusszant... és kidugta a fejét. Ott volt valaki a közelben. Egy afgán vagy másik muzulmán üldögélt egy... széken? Nem, inkább sziklán. Emez idősebb volt, mint amire számított. Talán harmincéves. Csak ült, nem merült egészen álomba, de éber sem volt. Valahol a kettő között lehetett, és határozottan nem figyelt. A fegyvere, egy AK-47-es a kezétől úgy négylábnyira támaszkodott a sziklának. Közel, mégsem elég közel, hogy elérje igazi vészhelyzet esetén, ami miatt rögtön fájhat a feje.
Driscoll túlzó mozdulatokkal rakosgatva a lábait halkan odamerészkedett, egyre közelebb ért, és...
Jobb kéz felől kupán vágta a fickót. Lehet, hogy beadja a kulcsot, de valószínűbb, hogy nem. Gyakorlóruhájának zsebébe nyúlt, és flexibilis műanyag bilincset halászott elő. Ez talán elég idős lesz a CIA-nek, hogy elbeszélgessenek vele, aztán alkalmasint Guantánamóban végzi. Majd Tait és Young összecsomagolja, hogy szállítható legyen. Kikapta Tait pillantását, az eszméletlen alakra bökött, és mutatóujjával körözve jelezte: Kötözd meg! Tait bólintva vette tudomásul.
Öt méterrel arrább újból jobbra kanyarodott a barlang, s fény pislákolt.
Még hat láb, aztán jobbra.
Most nem kalandozott el. Fegyverét magához szorítva lassan, óvatosan lépkedett.
A következő, körülbelül tízszer tízméteres terem bizonyult a barlang végének, mely így hozzávetőleg hetven méter mélyen nyúlhatott a hegybe. Meglehetősen mélyen. Alighanem ez is egyike azon barlangoknak, melyek jelentőséggel bírnak. Vagy talán ez A Barlang? Három percen belül kiderül. Nem gyakran engedélyezett magának efféle reményeket. Pedig alapvetően ebből a megfontolásból került sor erre a bevetésre. Talán, talán, talán. Es ezért jelentkezett a felderítőrangerek közé. Előre, lassan. Háta mögött a keze magasba lendült.
Itt olyan sötét volt, hogy PVS-17 éjjellátója legalább annyira szemcsésedett működés közben, mint amennyi képet adott, mintha apró pattogatottkukorica-darabkák kerültek volna a látótérbe, ugráltak és repkedtek mindenfelé. A forduló széléhez óvakodott, és rendkívüli körültekintéssel kilesett. Volt ott valaki, feküdt. Egy AK-47-es hevert a keze ügyében előre megtöltött műanyag tölténytárral. Úgy tűnt, alszik, ám ilyen értelemben jó katonák voltak. Nem nyomta el őket teljesen az álom, mint a civileket, hanem az ébrenlét határán lebegtek. És ezt élve akarta elcsípni. Jó, rendben, ma éjjel már maroknyi emberrel végzett, s minddel az elmúlt tíz percben, de ez élve kell neki... ha lehet...
Rendben. Jobb kezébe vette a pisztolyt, baljával villanógránátot húzott elő málhamellényéből. Tait és Young a feszülten figyelte. Mindjárt csatatérré változik a barlang. Driscoll feltartotta az ujját. Tait hüvelykujjával mutatta felettesének, hogy oké. Ideje beizzítani a karabélyokat. Rögvest megkapja az ébresztőjét az ellenállójuk. Tait körbenézett. Egyetlen gyertya világította meg a termet. Driscoll egy-két lépést hátrált, kikapcsolta éjjellátóját, és kirántotta az ütőszeget a gránátból. Hagyta, hadd szálljon el a biztonsági kanál, kivárt egy pillanatig, aztán eldobta, és számolt, ezeregy, ezerkettő, ezerhárom...
Hatalmas dörrenés, mintha a világvége érkezett volna el. A tíz gramm magnéziumpor ragyogott, mint délben a nap, sőt azon is túltett. És a robaj! Akkorát szólt, hogy beleremegett minden, mintha tényleg elérkezett volna a világvége, fülsiketítő búmmal riasztotta fel az alvásból az ellenállót. Driscoll ekkor nyomult be. Őt nem riasztotta meg a robbanás. Számított rá, füle igazodott a robajhoz, szemét behunyta, hogy gyengítse a villanás magnitúdóját. Az ellenálló viszont nem élvezett ilyen védelmet. Hallása károsult, s ez kibillentette egyensúlyából. Még karnyújtásnyira heverő fegyveréért sem kapott – Driscoll mindazonáltal késlekedés nélkül beugrott, és kiütötte a keze ügyéből. Egy pillanattal később már az ellenálló képébe nyomta pisztolyát. Annak esélye sem volt, hogy ellenállást fejtsen ki, ám Driscollnak ez is volt a szándéka.
Csak ekkor vette észre, hogy rossz célpontra vadászik. Mert igaz, hogy szakállat visel, de a harmincas évei elején jár, meg sem közelíti a negyvenet. Rossz szarházi, hasított belé azonnal, majd rögtön követte: A köcsögit! Az ellenálló arcáról lerítt a zavar és a döbbenet. A fejét rázva igyekezett munkára bírni agyát, de fiatalsága és keménysége dacára sem volt elég gyors, hogy alkalmazkodjon a pillanat hozta szükséghelyzethez.
A terem hátsó falának közelében Driscoll mozgást észlelt, egy meggörnyedő árny osont a sziklafal mentén. Nem feléjük, hanem a másik irányba. Driscoll visszatuszkolta pisztolyát a tokba, Taithez fordult, aztán a földre szorított ellenállóra mutatott – Bilincseld meg! –, majd bekapcsolta éjjellátóját, és a mozgó árnyra irányította M4-esének irányzékát. Még egy szakállas ellenálló. Ujja megfeszült a ravaszon, aztán kíváncsian várt. Tíz lábbal a férfi mögött, a falnak támasztva, ahol hagyta, egy AK-47-es állt. Nyilván hallotta a villanógránátot, s tudja, hogy leszakadt az ég, akkor meg minek pucol?, tűnődött Driscoll. Tovább követte M4-esének irányzékával, befogta, s közben nyílást keresett... És ott volt: egy öt láb széles beugró a sziklafalban. Ahogy visszapillantott az ellenállóra, jobb kezében észrevette a gránátot, egy 40 milliméteres RPG-7-est. A helyiek előszeretettel alakították át a töltényt kézigránáttá.
Csak ne olyan hevesen, haver!, gondolta Driscoll, és M4-esének irányzékával megcélozta a férfi fülét. Eközben a férfi hátralendítette karját, hogy alattomban elhajítsa a robbanólövedéket. Driscoll 5,56 milliméteres golyója közvetlenül a füle fölött és a szeme mögött hatolt be. Áldozatának feje oldalra bicsaklott, és összerogyott, de előtte még a levegőbe küldte a gránátot, s az most a falmélyedés felé pattogott.
– Gránát! – üvöltötte Driscoll, és hasra vetette magát.
Bhhhaaammm!
Driscoll felpillantott és szétnézett.
– Létszámellenőrzés!
– Jelen – felelte Tait. Young és a többiek gyors egymásutánban követték.
A gránát lepattant a falról, továbbgurult, és a falmélyedés előtt állt meg, ahol strandlabdányi krátert vájt a földben.
Driscoll levette PVS-17-esét. Előhúzta zseblámpáját, felkattintotta, és körbepásztázott vele. Ez volt a barlang parancsnoki szegmense. Rengeteg könyvespolc állt itt, még szőnyeget is terítettek le. Az afgánok zöme, akikbe ez idáig belebotlottak, félanalfabéta volt, itt azonban rengeteg könyv és újság sorakozott, ami azt illeti, néhány angol nyelven. Egy szellősen megpakolt polcon díszes bőrkötésű könyvek sorjáztak. Akadt köztük egy... aranynyomatos zöld bőrborítójú. Felcsapta. Ékes iniciálékkal tarkított kéziratnyomat volt – nem gép nyomta sokszínű tintával, hanem egy rég halott írnok keze. Régi könyv volt, nagyon régi. Úgy tűnt, az aranyleveles iniciálék arab kézírást díszítenek. Egy szent Koránra tippelt, korát vagy eszmei értékét azonban nem tudta megállapítani. Ám kétségkívül értékes. Magához vette. Nyilván bele akar majd kukkantani egy-két ügynök. Volt néhány szaúd-arábiai emberük Kabulban, rangidős tisztek, akik a felderítők és katonai hírszerzők mellé álltak.
– Na, jó, Peterson, tiszták vagyunk. Kódold és jelentsd!
– üzente Driscoll rádión az összekötő tisztnek. – Célpont biztonságos. Kilenc tagnak befellegzett, két foglyot ejtettünk. Zéró baráti veszteség.
– Csakhogy semmi sem került a karácsonyfa alá, Télapó
– jegyezte meg Young őrmester halkan. – A pokolba, pedig milyen ígéretesnek tűnt befelé. Azt hittem, jó a rezgése. – Újabb kiszáradt lyuk a felderítők javára. Pedig eleget fúrtak már, de hát ezzel járt a felderítés.
– Én is. Mi a neved, haver? – faggatta Driscoll Tait foglyát. Semmi válasz. A villanógránáttól tényleg elmentek neki hazulról. Azt sem fogta fel, hogy rosszabbul is elsülhetett volna a dolog. Sokkal rosszabbul. Viszont ha kezelésbe veszik a vallatók...
– Rendben, fiúk, takarítsuk ki ezt a szemétdombot! Számítógépet meg elektronikai cuccot keresünk. Forgassátok fel, állítsátok a feje tetejére ezt a kuplerájt! Ha érdekesnek tűnik, zsákoljátok be! És kerítsetek valakit, aki elviszi a barátunkat!
Az akcióhoz egy Chinook várt riadókészültségben, talán rajta lehet egy óra múlva. A fene vigye el, majd elepedt egy korsó fűszeres Sam Adamsért a Fort Benning-i altiszti klubban, de arra még a legjobb esetben is napokig várhat.
Miközben a csapat hátramaradó tagjai őrsávot húztak a barlangnyílás elé, Young és Tait átkutatta az alagutat a bejáratnál, begyűjtöttek néhány cuccot, térképeket meg effélét, a nagy fogás azonban elkerülte őket. így volt ez náluk. De akár csip-csup a zsákmány, akár nem, a hírszerzők szinte a semmiből is tőkét kovácsoltak. Egy papírfecni, egy kézzel írott Korán, egy lila zsírkrétával rajzolt pálcikaember segítségükkel a hírszerzők gyakran csodát tettek, ezért Driscoll nem kockáztatott. A célpontnak se híre, se hamva, micsoda blamázs! De ez a szemétdomb, amit itt hagytak az ellenállók, elvezethet valami máshoz, ami cserében elvezethet a nagy durranáshoz. így ment ez, bár ilyesmin ő nem sokat rágódott. A fizetési kategóriáján meg a szolgálati besorolásán annál inkább. Oszd ki neki és a rangereknek a feladatot, a mikéntek, hogyanok és miértek miatt meg eméssze magát más.
Driscoll a barlang gyomrába vonult, zseblámpával világítva az utat, míg el nem ért a bemélyedésig, melyet az ellenálló oly lelkesen szét akart robbantani. Látta, hogy a gardrób méretű üregnek alacsony a mennyezete. Leguggolt, és bekacsázott néhány lábnyira az üregbe.
– Mi van ott? – kérdezte Tait szorosan a sarkában.
– Terepasztal meg töltényrekesz.
A lapos, oldalanként két méter hosszú, négyzet alakú, háromnegyed hüvelyk vastag furnérra homokot ragasztottak, melyet papírmasé hegyek és hegyvonulatok és imitt-amott elszórtan dobozszerű épületek borítottak. Olyan volt, mint amilyeneket a régi, második világháborús mozikban szoktak mutatni, vagy mint egy általános iskolai makett. Alapos munka volt, nem az az összecsapott valami, ami jellemző volt náluk. Az esetek javában csak húztak néhány vonalat a földre terv gyanánt, elmormoltak fölötte egy imát, aztán belecsaptak a lecsóba.
Driscollnak nem volt ismerős a terep. Akárhol lehetett, de az fix, hogy elég csipkézett volt ahhoz, hogy itt legyen a környéken, ami persze nem szűkítette le túlzottan a lehetőségeket. Iránypont egy szál sem. Se épület, se út. Felemelte az asztal sarkát. Átkozottul sokat nyomott, talán negyven kilót is, ami rögtön választ adott egyik problémájára: kizárt, hogy levonszolják a hegyen. Akár egy téglából készült sárkányrepülő; ilyen tengerszintfeletti magasságon tombol a szél, és vagy egy szélroham tépné ki a kezükből, vagy csattogni kezdene és elárulná őket. Ha meg szétkapják, veszít az értékéből.
– Rendben, vegyetek méreteket és mintát, utána keressétek meg Smitht, hogy végzett-e az ellenállók fotózásával, aztán az utolsó porszemet is kapja le ezen – adta ki az utasítást Driscoll. – Hány memóriakártyánk van?
– Hat. Négygigás mind. Untig elég.
– Helyes. Mindenről több fotó készüljön a legnagyobb felbontásban. Szerezzetek pluszfényforrást, és biggyesszetek mellé valamit összehasonlításként.
– Renónál van mérőszalag.
– Klassz. Használjátok! Számtalan szögből és közelieket, minél több, annál jobb. – Ez volt a digitális fényképezőgép szépsége: annyiszor sütöd el, ahányszor akarod, aztán törlöd a rosszakat. Ez esetben a titkosszolgálatra hagyják a törlést. – És fésüljétek át minden négyzetcentijét, hátha van rajta jelölés.
Sosem tudni, mi lehet fontos. Gyanította, hogy sok múlhat a modell arányain. Ha helyesek az arányok, betáplálhatják a számítógépbe, aztán jöhet egy kis fránya algebra meg algoritmus, vagy mit használnak, ami kidobja a megegyezőjét valahol. Vagy ki tudja, lehet, hogy a papírmasé építményről kiderül, hogy spéci dolog, melyet csak egyetlen helyen, egy kandahári sikátorban kapni. Furcsább dolgok is megestek már, nem ad alkalmat a fejeseknek, hogy sápítozzanak. Elég dühösek lesznek amiatt, hogy nincs itt a prédájuk, az viszont nem az ő sara. A küldetést megelőző hírszerzés, akár jó, akár rossz, akár másmilyen, túlnyúlik a katona hatáskörén. És a katonaságnál használatos régi szállóige, miszerint „A szar lefelé folyik”, sosem volt igazabb, hisz ebben a szakmában mindig áll feletted valaki, aki alig várja, hogy beindítsa a szarlavinát.
– Úgy lesz, főnök – felelte Tait.
– Robbantsd fel, ha végeztetek! Akár be is fejezhetjük, amit elkezdett.
Tait eltrappolt.
Driscoll a töltényrekeszhez fordult, felvette és kicipelte a bejárati alagútba. Háromhüvelyknyi papírköteg – arab írással, ad hoc számokkal és irkafirkával teli, vonalas füzetlapok – meg egy nagy, kétoldalas kihajtható térkép lapult benne. Egyik oldalán „Hadműveleti navigációs térkép, G-6, Hírszerzési Térképügynökség, 1982” felirat állt, és az afganisztáni-pakisztáni határvidéket ábrázolta, a másik oldalára egy Baedeker útikönyvből kitépett Peshawar-térképet erősítettek ragasztószalaggal.

4

– Üdvözöljük önöket amerikai légtérben, uraim – jelentkezett a másodpilóta.
Épp készültek átszállni Montana felett, mely otthont adott a jávorszarvasnak, a végtelen égboltnak és az üres silókkal teli, leszerelt, interkontinentális ballisztikus irányított lövedék-kilövőállomásoknak.
Itt lent sokkal gyorsabban fogják égetni az üzemanyagot, de a számítógép már észlelte a változást, és sokkal jobb készleteik voltak, mint néhány órával korábban, amikor nyugati irányban átszelték az Atlanti-óceánt, ráadásul most számtalan, landolásra használható szántóföld terült el alattuk. A pilóta bekapcsolta a repülési adatokat megjelenítő, átlátszó kijelzőt, mely gyenge fényviszonyokra kifejlesztett kamerát használt, hogy zöld-fehér egyszínű tévévé változtassa a sötétséget. Repülési útvonaluktól nyugatra most hegyeket mutatott. A repülő automatikusan ellensúlyozva növelte a repülési magasságot. Úgy programozták, hogy enyhe dőlésszögekkel kompenzálva tartsa talajszint felett ezer lábon a gépet, hogy gazdag utasaik jól érezzék magukat, s visszatérő kuncsaft váljék belőlük.
A gép felmászott 6100 láb tényleges tengerszint feletti magasságra, ahogy átkeltek a Grand Tetőn hegylánc szerpentines gerince felett. Valahol ott nyúlt el alattuk a Yellowstone Nemzeti Park. Világos nappal látni lehetett volna, de most felhőtlen éjszaka volt, s a hold sem látszott.
A radarküldő rendszer szerint „ütközésmentesen” haladtak. Egyetlen repülő sem akadt a közelben ilyen pozícióban, ezen a magasságon. A virgonc vadászpilótáktól hemzsegő Mountain Home Légibázis pár száz mérföldnyire mögöttük húzódott.
– Milyen kár, hogy nem irányíthatjuk át a kijelzőt az orról. Lehet, hogy még bölényeket is látnánk az infravörös érzékelőkön – jegyezte meg a pilóta. – Azt olvastam, megint egyre jobban szaporodnak nyugaton.
– Akárcsak a farkasok – felelte a másodpilóta. A természet egyensúlyba került, ezt állította a Discovery csatorna. Ha nincs elég bölény, elpusztulnak a farkasok. Ha nincs elég farkas, túlszaporodnak a bölények.

Utah-ban a táj hegyvidékesen indult, s fokozatosan laposodott hullámzó síksággá. Ismét kelet felé vették az irányt, hogy elkerüljék Salt Laké Cityt, ahol nemzetközi repülőteret és alkalmasint elég erős radart építettek, hogy fogják a géptestről visszaverődő rádiójeleket.
Harminc évvel korábban ez az egész gyakorlat lehetetlen lett volna. Át kellett volna kelniük a Pinetree vonalon, Amerika Északi Előrejelző Rendszerének egyik elődjén, és riasztották volna a Cheyenne-hegyre telepített Észak-amerikai Légvédelmi Parancsnokságot. Hát, figyelembe véve az USA és Oroszország között pillanatnyilag fennálló feszült viszonyt, elképzelhető, hogy reaktiválják a Pinetree-t és az Északi Előrejelző Rendszert.
Az út simábban alakult, mint a pilóta várta. Nyáron, fényes nappal a sivatag fölött rázós lett volna a rendszertelenül felszálló meleg légáramlatok miatt. Most azonban néhány gépkocsi fényszórójától eltekintve akár tenger is hullámozhatott volna alattuk, annyira sötét és üres volt az alant elterülő táj.
Harminc perc volt hátra. 4500 kilogramm üzemanyaguk maradt. Itt lent sokkal gyorsabban égették a hajtóművek, óránként 2500 kilót a megszokott 1700 helyett.
– Felébresszük az utasokat? – kérdezte a másodpilóta.
– Jó ötlet. – A pilóta felemelte a mikrofont. – Figyelmet kérek. Várhatóan harminc perc múlva földet érünk. Jelezzék, ha szükségük van valamire. Köszönjük – tette hozzá. Nagyon köszönjük a pénzt és az érdekes útvonalat, tette hozzá gondolatban.
Pilótának és másodpilótának egyaránt szöget ütött a fejében, kik lehetnek az utasok, de nem kérdezősködtek. A kuncsaft névtelenségének megőrzése a munka része volt, és tettük jogilag, az amerikai törvények szerint feltehetőleg illegálisnak minősült ugyan, nem voltak amerikai állampolgárok. Nem csempésztek drogot, fegyvereket vagy más törvénybe ütközőt. Utasukat sem ismerték, arcát teljes egészében kötszer fedte.
– Száz mérföld a számítógép szerint. Remélem, tényleg olyan hosszú a kifutó.
– A térkép szerint igen. Kétezer-hatszáz méter. Hamarosan kiderül.
Ezt a leszállót még 1943-ban építették, ám azóta alig használták. Egy Nevadába fuvarozott mérnöki zászlóalj volt a kivitelező, melynek meghagyták, hogy építsen légibázist – igazából gyakorlatként. Minden felszállópálya kiköpött olyan, mint a másik, ugyanabból a kézikönyvből épül, és háromszöget formáz, ahol egyik vonalszakasz hosszabb, mint a másik kettő. Ők most a kettő-hetes kifutóra kanyarodtak, hogy egyenesen nyugatról szálljanak be az uralkodó széljárásba. Fénysort is szereltek a kifutóra, de a kábelek rég tönkrementek, csakúgy, mint a repülőtéri dízelgenerátor. Mivel azonban hó és fagy ritkán érte a területet, a tizenkét hüvelyk vastag vasbeton futópályák nem károsodtak, és éppoly sértetlenek voltak, mint amikor öntötték őket.
– Ott van!
– Látom!
Valójában összetört, felrázott neonzöld világítópatronokat szórtak a kifutó peremsávjára, azok világítottak vakítóan a gyenge fényviszonyokra kifejlesztett, átlátszó kijelzőn. Aztán kigyúlt egy terepjáró fényszórója, és a fény még vakítóbb lett. Két terepjáró hajtott végig a pálya északi határán, hogy kontúrt húzzon a közeledő repülőgép számára.
Sem a pilótának, sem a másodpilótának nem volt tudomása róla, de gyanították, hogy egyik utasuk előre odaszólt mobilon, és felébresztettek valakit.
– Rendben, akkor zúgjunk le! – adta ki a parancsot a pilóta. Finoman visszahúzta a gázkart, és kiengedte a fék-szárnyakat, hogy csökkentse a sebességet. A magasságérzékelő megint jelentette a talajszint feletti magasságot, mely egyre csökkent... egyre csökkent... aztán a kerekek talajt fogtak. A kifutó nyugati végén egy kamion levette a reflektort tompítottra, aztán fel-le kapcsolta néhányszor, mire a pilóta hagyta, hadd guruljon odáig a repülő.
– Megérkeztünk – szólt a belső telefonba, miközben a gép lassan, lágyan megállt. Levette a fülhallgatót, és felkelt, hogy a farba menjen. Kinyitotta baloldalt az ajtót, leengedte a lépcsőt, aztán utasaihoz fordult, akik már talpon voltak és felé igyekeztek.
– Üdvözlöm önöket amerikai földön – mondta.
– Hosszú, de élvezetes út volt – jegyezte meg a csapat vezetője. – Köszönjük. Illetménye a bankban várja.
A pilóta hálája jeléül bólintott.
– Ha újból szükségük lenne ránk, kérem, értesítsen.
– Úgy lesz. Megeshet, hogy két-három hét múlva megint jelentkezünk.
Sem a hangja, sem az arca nem árult el sokat, igaz, arcát kötés fedte. Talán azért jött, hogy itt várja ki, míg felépül valami operáció után. A pilóta leginkább gépjárműbalesetre tippelt. Legalább egészséges klímát választott magának.
– Feltételezem, felfedezte az üzemanyagtöltő kamiont. Gondja lesz rá, hogy csordultig töltse magukat. Mikor indulnak Hawaiira?
– Amint feltankoltunk – felelte a pilóta. Négy-öt óra múlva ott lesznek. Mihelyt elhagyják Kalifornia partjait, automatára állítja a vezérlést.
Egy másik utas bukkant fel, aztán visszakanyarodott a farba.
– Egy pillanat – mondta, bevonult a mosdóba, s becsukta maga mögött az ajtót. A farban épített mosdóból nyílt egy másik ajtó, mely a poggyásztérbe vezetett. Egy hátizsákot hagyott ott. Kicipzározta és felcsapta az elejét. Aktivált egy elektronikus időzítőt. Úgy számította, két és fél óra bőven elég lesz, aztán becipzározta a száját, és előbújt a mosdóból. – Bocsásson meg – mondta a tízfokú lépcső felé masírozva. – És köszönjük.
– Megtisztel, uram! – felelte a pilóta. – Érezzék jól magukat!
A másodpilóta már kint felügyelte a tankolást. Az utolsó utas követte főnökét a betonon várakozó, hosszú limuzinhoz, beszállt, és a kocsi elhajtott. A tankolás öt perc alatt megvolt. A pilóta azon tanakodott, miként sikerült szert tenniük hivatalos üzemanyagtöltő kamionra, de az is hamar elporzott, úgyhogy a légi személyzet visszatért a fülkébe, és végigment a felszállás előtti ellenőrzéseken.

Miután kerek harminchárom percet talajon töltöttek, a Falcon elgurult a kifutó keleti végébe. A legénység felszállási sebességig tolta a gázkart, majd visszaszáguldott nyugati irányba, hogy körpályát leírva immáron harmadszor emelkedjenek levegőbe ezen az amúgy is hosszúra nyúlt napon. Ötven perccel később, kétezer kilogramm üzemanyaggal könnyebben, közvetlenül Venturánál átkeltek a kaliforniai partok felett, és 0,83 Mach-kel hasítottak a Csendes-óceán felett, negyvenegyezer láb tengerszint feletti magasságon. Bekapcsolták elsődleges transzponderüket, mely a repülő „hivatalos” regisztrációs adatait közvetítette. Az, hogy a semmiből bukkantak fel a San Franciscó-i központ hatósugarában, senkit sem érdekelt, mivel a repülési tervek sem számítógépesítve, sem rendszeresítve nem voltak. Amíg nem vétenek a szabályok ellen, nem vonják magukra a figyelmet. A kétezer mérföldre eső Honolulu felé tartottak, becsült repülési idejük négy óra negyvenöt perc volt. Nyílegyenesen.
Pilóta és másodpilóta lazított, a gépet automata vezérlésre állították, minden mutató a normális értékeken belül állt. A pilóta rágyújtott, miközben 510 mérföld per órás tényleges földi sebességgel elhagyták az amerikai partokat.
Nem sejtette, hogy a poggyásztér egy csaknem négykilós PETN és RDX plasztikbombát, köznyelven Semtexet rejt, melyet egy éppen visszaszámláló, elektronikus időzítő hoz majd működésbe. Hagyták, hogy utasaik és a fogadásukra érkezők önállóan kezeljék a poggyászt. Amint a repülőgép hatszáz mérföldnyire került a kaliforniai partoktól, az időzítő nullára ért.
A robbanás azonnal bekövetkezett, és katasztrofális pusztítást végzett. Letépte a géptestről mindkét hajtóművet és a farkat. A közvetlenül a fedélzet alatt futó fő üzemanyag-vezetékek kiszakadtak, és a beléjük szivattyúzott üzemanyag üstökösszerű csóváként lángolt az égen. Bármely gép szemtanúja lehetett volna az esetnek, ám ilyen kései órában senki sem járt a Falcon nyomában, és a sárga iker lángcsóvák pillanatokon belül kihunytak.
Elöl a pilóta és a másodpilóta nem tudta, mi történt, csak hirtelen robbanást hallottak, aztán a vészjelzők tűzfalként gyúltak ki, és a repülő többé nem engedelmeskedett. A pilótákat kiképzik vészhelyzetekre. Öt-tíz másodpercbe telt, mire rájöttek, hogy sorsuk megpecsételődött. Farok nélkül a Dassault irányíthatatlanná vált, nem hazudtolhatta meg a fizikai törvényeit. A gép csigavonalban zuhant bele a tintafekete tengerbe. A két pilóta a végsőkig kitartva próbálta visszaállítani a műszereket. Egy ember-öltőnyi gyakorlás és a számítógépes repülőszimulátorokon töltött végeérhetetlen órák során beléjük ivódott, mi a teendő, ha gépük nem engedelmeskedik a parancsnak. Minden tőlük telhetőt elkövettek, az orr mégsem emelkedett fel. Nem maradt idejük, hogy észrevegyék, kísérleteik ellenére sem sikerül a hajtóműveket munkára fogni. Mivel a négypontos hám az ülésnek szegezte őket, nem nézhettek hátra az utasfülkébe. Aztán a megrepedt hátsó ajtó miatt rohamosan esett a kabinnyomás, s kisvártatva oxigénhiánytól szenvedtek. Fel sem fogták a történteket.
Mindent egybevetve, az egész egyetlen perc leforgása alatt lezajlott. A légáramlatoknak kiszolgáltatott orr kénye-kedvére billegett fel-le, ide-oda, míg 240 csomós, halálos iramban a tengerbe nem csapódott. Mire utasaik úti céljukhoz értek, már meg is feledkeztek róluk.

5

Mintegy jelzésként Allahtól, hogy célja igaz és jó, Dirar al-Kariim meghallotta az imára szólító adhánt Tripoli háztetői felett szállni. Hangja elhatolt a kávézóba, ahol a teáját kortyolta. Tudta, hogy nem véletlen egybeesés. Annyira lefoglalta, hogy újra meg újra lepörgesse magában az akciót, hogy észre sem vette, mikor kezdett lebukni a nap a horizonton. Mindegy. Allah kétségkívül megbocsátja figyelmetlenségét – különösen, ha küldetése sikerrel jár –, elvégre miatta vág bele, lesz, ami lesz. Feljebbvalói nem látták értelmét küldetésének, ami felettébb sajnálatos, Dirar azonban nem törődött ezzel. A kezdeményezőkészség, míg összhangban áll Allah akaratával és az iszlám törvényeivel, igazi áldás, és feljebbvalói bizonyára jobb belátásra térnek, ha teljesítette küldetését. Az, hogy életben lesz-e még akkor, hogy fogadja a dicséreteket, Allahon múlik, de jutalmát bizonyosan elnyeri akár ebben, akár az elkövetkező életben. Dirart e gondolat vigasztalta, ebbe kapaszkodott, hogy csillapítsa háborgó gyomrát.
Szerepe a dzsihádban ez idáig főként támogató jellegű volt, fuvarozott és információt szállított, néha katonákat szállásolt el, alkalmanként pedig a kémkedésben és a hírszerzésben segédkezett. Persze fogott már kézbe fegyvert, de ez idáig szégyenszemre egyetlenegyet sem szegezett az ellenségre. Nos, ezen rövidesen változtat – ami azt illeti, még hajnal előtt. Mindazonáltal a kiképzőtáborban a fiqh-en kívül megtanulta, hogy a fegyverhasználatban szerzett jártasság csekély szerepet játszik egy akció során. Ebben legalább igazat adhat az amerikai katonaságnak. A harcok kimenetele zömében még azelőtt eldől, hogy a katonák megjelennének a csatatéren. Tervezni, áttervezni és háromszor is ellenőrizni a tervet! A hibák mindig a hiányos felkészülésből fakadnak.
Választott célpontjának elérése keresztülvihetetlennek bizonyult, nemcsak az alá beosztott katonák korlátozott száma, hanem a célpont elhelyezkedése miatt is. Tripoli egyik újonnan épült szállodáját szemelte ki magának, melyet annyi kijárattal, szinttel és ismeretlen bejárattal láttak el, hogy legalább két tucat embernek kellett volna biztosítania, nem is szólva a helyszínen szolgáló biztonsági őrökről, akik mind a legmodernebb fegyverzettel felszerelt exkatonák vagy rendőrtisztek voltak, s páratlan biztonsági rendszer támogatását élvezték. Dirar bizonyosra vette, hogy idő és kellő pénz birtokában képes lenne beteljesíteni egy ilyen küldetést, csakhogy pillanatnyilag egyik sem állt a rendelkezésére. Egyelőre. Talán majd legközelebb.
Ezért keresett inkább egy másodlagos célpontot, melyet egy másik sejt – ha jól rémlett neki, a bengázi csoport – javasolt már, ám a vezetés később elvetett. Nem indokolták a döntést, s alternatívát sem kínáltak, és sok honfitársához hasonlóan ő is belefáradt a várakozásba, miközben a Nyugat akadálytalanul folytatta keresztes háborúját. Nem érte hát meglepetésként, hogy játszi könnyedséggel talált hasonló érzületű sejttagokat, noha veszélyes vállalkozás egy ilyen toborzás, s nem tudhatta, tervének híre nem jutott-e illetéktelen fülekbe akár a szervezeten belül, akár kívül. Az elmúlt évben a Kadhafi vezette Haiat amn al Jamhiriya sikeresen beszivárgott számos sejtbe, köztük abba is, melyet gyermekkori barátja vezetett. És az a kilenc ember, igazhitű, jó katona eltűnt a Bab al-Azizia barakkok mélyén, és sosem jött ki onnan – legalábbis élve nem.
Igaz, a másodlagos célpont könnyebb falat volt, és csak részlegesen felelt a tettért, melyért hamarosan bűnhődni fog, de ha sikerrel jár, üzenete kétségtelenül világos lesz: Allah katonáinak hosszú az emlékezetük, és még hosszabb a tőrük. Ha egyet megölsz közülünk, mi százat ölünk meg közületek. Nem tartotta valószínűnek, hogy most eléri a százat, de sebaj.
Dirar a kávézó többi látogatójával együtt felállt, a falba épített polchoz baktatott, és leemelt egy felgöngyölt sajadát. Az imaszőnyeg az elvárásoknak megfelelően tiszta és pormentes volt. Visszatért asztalához, kiterítette a szőnyeget a zárt belső udvar téglaburkolatán, gondosan ügyelve, hogy a kibla szerint Mekka felé fordítsa az elejét, aztán felegyenesedett, kezét kétoldalt leengedte, és elkezdte a szalátot, elsőként elsuttogta az ikamát, az egyéni imára hívást. Azonnal érezte, hogy elméjén béke hullámzik át. Elvégezte a szálát hét további lépését, és a szalávattá\ zárta.

Ó, Allah, áldd meg Mohamedet és háza népét,
mert dicséretes és dicső vagy. 
Ó, Allah, áldd meg Mohamedet és háza népét,
ahogy megáldottad Ábrahámot és háza népét,
mert dicséretes és dicső vagy...

Végezetül hosszan hátrapillantott, hogy nyugtázza a hívők jó és rossz cselekedeteit feljegyző angyalokat, aztán mellkasán összeillesztette két kezét, és tenyerével megtörölte az arcát.
Kinyitotta a szemét, és nagy lélegzetet vett. Bölcsességében Allah úgy látta helyénvalónak, hogy a hívők naponta legalább ötször végezzék el a szálátot: napfelkelte előtt, délben, délután, napnyugtakor és este. A gyakori rituálék Dirar számára – a többi muzulmánhoz hasonlóan – éppannyira szolgálták az önmaga megtalálását, mint az Allah iránti tisztelet kinyilvánítását. Sosem beszélt az érzéseiről másoknak, nehogy istenkáromlónak tartsák, ám szíve mélyén bízott benne, hogy Allah nem fogja elítélni. Az órájára pillantott. Ideje menni. Már csak egyetlen kérdés várt válaszra: életben marad-e, hogy elvégezze a nap utolsó szalátját. Sorsa most Allah kezében volt.
Bár Driscoll nem hegymászásnak tekintette túrájukat a Hindukus hegyeiben, ahhoz azért elég volt, hogy eszébe juttasson egy régi Everest-mondást: „Amikor felérsz a csúcsra, még csak félig másztad meg a hegyet.” Más szóval: Gyakran nagy küzdelmek árán lehet biztonságban lejutni. Márpedig rá és csapatára ez különösen érvényes volt. A hegymászók általában ugyanazon az úton mennek fel és le. Ő viszont nem kockáztathatott a rangereivel egy rajtaütést. A helyzetet tovább bonyolította, hogy két foglyot is cipeltek magukkal, akik ez idáig együttműködtek ugyan, de bármikor fordulhat a kocka.
Az ösvényen haladva tenyérnyi sík terepre bukkant két kőgörgeteg között. Megállt, s felemelte öklét. Mögötte a csapat szinte egy emberként torpant meg és görnyedt le. Ötszáz lábra voltak a völgyfenékből. Még negyven perc, saccolta, és két kilométer a völgyfenékben, aztán jöhet az LZ, vagyis leszállózóna. Az órájára pillantott: eddig jó időt futottak.
Tait surrant mellé, és megkínálta egy darab szárított marhával.
– A foglyok már alig vonszolják magukat.
– Szar az élet.
– És úgyis megdöglesz – vágta rá Tait.
Foglyot ejteni mindig kockázatos vállalkozás, ilyen terepen meg még inkább. Elég, ha az egyiknek bokaszalagszakadása van, vagy szimplán úgy dönt, letelepszik, és nem hajlandó felkelni. Ilyenkor három lehetőség közül választhatsz: ott hagyod, ahol van, magaddal viszed, vagy lelövöd. Abban áll a trükk, hogy meg kell győznöd, kizárólag az utóbbi sors vár rá. Ami valószínűleg így van, gondolta Driscoll. Mert kizárt, hogy ezt a két ellenállót visszaengedje a körforgásba.
– Öt perc múlva indulunk. Add tovább – mondta.

A kőgörgetegekkel szórt terep lassan ellaposodott, és murvának meg hordónyi szikláknak adta át a helyét.
Driscoll ismét megállította a csapatot, és éjjellátóján ellenőrizte az előttük húzódó utat. Egészen le, a fenékig követte a cikcakkos ösvényt, s elidőzött minden lehetséges búvóhelynél, míg meg nem győződött, hogy nem észlel mozgást. A kétszáz méter széles völgyet meredek sziklafalak szegélyezték. Tökéletes hely a rajtaütésre, gondolta, bár tény, hogy a Hindukus földrajzi adottságai miatt ez inkább volt szabály, mintsem kivétel. Ezt a leckét adták át egymásnak a generációk Nagy Sándortól kezdve a szovjeteken át, az amerikai katonákig. Most épp törött lábú kapitányukkal oda-vissza megtervezték ezt a küldetést, ám lilába kerestek újra meg újra jobb kivonulási útvonalat, nem találtak alternatívát, legalábbis tíz kilométeren belül nem, ekkora kerülővel pedig világos nappalig húzódna a csapatkivonás.
Megfordult, és gyors létszámellenőrzést tartott: tizenöt plusz két fő. Visszatérni annyival, amennyivel indult, már önmagában felérne egy győzelemmel. Intett Taitnek – mozgás! –, aki továbbította a többieknek. Felállt, és megindult lefelé az ösvényen. Tíz perccel később már kőhajításnyira jártak a völgy aljától. Megállt, hogy megnézze, nem torlódak-e fel az emberei, majd ismét megindult, de megtorpant.
Valami nem stimmel...
Beletelt némi időbe, mire felismerte nyugtalanságának forrását: a Peterson mögött kissé balra haladó fogoly nem tűnt már annyira elcsigázottnak. Tartása merev lett, feje jobbra-balra forgott. Majrézik. De miért? Ismét megállította a csapatot, és mindenkit leguggoltatott. Tait egy szemvillanás alatt ott termett.
– Mizujs?
– Peterson túsza be van gazolva.
Éjjellátóján átvizsgálta a terepet, de semmit sem látott. A völgyfenék az egy-két görgetegkőtől eltekintve tiszta és sima volt, s kihaltnak mutatkozott. Semmi sem mozdult, a szél halk fütyülésén kívül más nesz nem hallatszott. Egy belső hang mégsem hagyta nyugodni.
Tait megkérdezte:
– Látsz valamit?
Semmit a világon, de ez a tetűláda valamiért tűkön ül. Fogd Collinsot, Smitht és Gomezt, aztán lépjetek vissza úgy ötven métert, és vonuljatok a hegyoldalon. Szólj Petersonnak meg Flahertynek, hogy fektessék a foglyokat a földre, és gondoskodjanak róla, hogy befogják a csőrüket.
– Értettem.
Tait eltűnt az ösvényen, csak annyi időre állt meg, hogy elsuttogja a többieknek a parancsot. Driscoll az éjjellátóján át követte, ahogy három társával kígyózva visszaindul a lejtőn, majd letér az ösvényről, és a völgymederrel párhuzamosan, görgetegről görgetegre halad.
Zimmer felzárkóztatta a sort Driscollhoz.
– Megszólalt a kis hang, Télapó? – kérdezte.
– Aha.
Eltelt tizenöt perc. Az éjjellátó zöld, fakó ragyogásában észrevette, hogy Tait hirtelen megáll, majd a rádióba jelenti: – Főnök, nyílt terep elé értünk, egy hegyszoroshoz a sziklák közt. Látom egy sátor csúcsát.
Ez megmagyarázza, miért majrézik a tetűláda, futott át Driscoll agyán. Tudja, hogy itt egy tábor.
– Életjel?
– Fojtott hangok, talán öt-hat.
– Értettem, tartsd a pozíciót!
Jobb kéz felől, ötven méterrel feljebb a völgyben fényszóró bukkant fel. Driscoll odafordult. Egy kanyarban kifaroló UAZ-469-es dzsip száguldott feléjük. A szovjet megszállásból hátra maradt UAZ-ok nagy népszerűségnek örvendtek Afganisztánban a rosszfiúk között. Ezt a nyitott tetejűt NSV 12,7 milliméteres nehézgéppuskával szerelték fel. Tizenhárom lövés másodpercenként, 1500 méteres lőtávolság, futott át Driscoll agyán. Épp csak felismerte, mivel van dolga, amikor a csőszáj villogni kezdett. A golyók tompa puffanással hatoltak a sziklákba és a földbe, s mindenfele kőtörmelék röpködött és porfelhők szálltak körülötte. Még feljebb a völgyben, Taittel és társaival szemközt puskacsövek kezdtek villogni az orom tetején. Peterson foglya arabul kezdett kiáltozni. Peterson egy szaval sem értette, hanghordozása azonban nem hagyott kétséget afelől, hogy a honfitársait buzdítja. Peterson fültövön vágta M4-esének tusával, erre eldőlt, mint a krumpliszsák.
Tait csapata tüzet nyitott, M4-esük kelepelése az egész völgyben visszhangot vert. Driscoll többi embere fedezékbe vonult, és megsorozták a fényszóróját rájuk vető, alig húsz méterre lefékező UAZ-t.
– Tait, néhány gránátot a sátraknak! – rendelkezett Driscoll, majd lebukott, és leadott két gyors sorozatot az UAZ-ra.
– Rajta vagyok – felelte Tait.
Az ösvényen feljebb, Barnes talált magának lőállást néhány szikla között, ott felrakta az állványra M249SAW automata rajfegyverét. Csöve hamarosan villogni kezdett. Az UAZ pókhálósra repedt szélvédővel rükvercbe kapcsolt, a 12,7 mm-es géppuska azonban tovább terítette a golyókat a hegyoldalon. Tait irányából Driscoll gránátrobbanást hallott, aztán még egyet, majd még kettőt gyors egymásutánban. Arab kiabálás. Üvöltözés. Beletelt egy pillanatba, hogy rájöjjön, a háta mögött üvöltözik valaki. Megperdült, M4-esét a vállához emelte. Tizenöt méterrel feljebb az ösvényen Gomez foglya talpon volt, s az UAZ-nak kiabált. Driscoll elcsípett egy foszlányt: – Engem lőj... Engem lőj... – aztán a fickó feje felrobbant, s hanyatt vágódott.
– Barnes, állítsd meg azt a nyavalyást! – ordította Driscoll.
Válaszul a SAW fényjelzős töltényei az UAZ fülkéje és teteje helyett az elülső hűtőrácsába fúródtak, mely rögtön szikrát hányt. A motorblokkba hatoló golyókat pillanatokkal később kilövellő gőz követte. Kinyílt az ajtó, s kitámolygott a sofőr. A SAW azonnal lekaszálta. A dzsip platóján elnémult az NSV, egy másik alak küszködött mögötte. Újratöltött. Driscoll megfordult, intett Petersonnak és Deaconsnak – gránátot! –, de a két katona addigra már felpattant, s lendült a karjuk. Az első gránát túlment, s ártalmatlanul robbant az UAZ mögött jobbra. A második viszont már a dzsip hátsó kereke mellett landolt. A robbanás felemelte a kocsi farát pár centire a földtől. A géppuskás legurult a platóról, és mozdulatlanul elterült.
Driscoll visszafordult, s éjjellátóján át a távoli sziklafalat pásztázta. Hat ellenállót számlált, mind egy szálig fekvő helyzetből zúdított tüzet Taitre.
– Gyújtsátok fel azt a kibaszott bandát! – bömbölte, mire tizenegy fegyver záporozta a golyókat a szirtfalra. Csupán fél percbe telt. – Tüzet szüntess! Tüzet szüntess! – parancsolta. A gépfegyverek elhallgattak. A rádióba szólt: – Tait, létszámellenőrzés!
– Megvagyunk mind a négyen. Beszedtünk néhány sziklarepeszt, de jól vagyunk.
– Kutassátok át a sátrakat, és számoljátok fel őket!
– Értettem.
Driscoll felmászott az ösvényen, hogy egyesével ellenőrizzen mindenkit, de csak apróbb karcolásokat és vágásokat szenvedtek a repkedő kövektől.
– Barnes, te és Deacons nézzétek meg...
– Télapó, te...
– Mi az?
– A vállad. Ülj le, Sam, ülj le! Doki, ide!
Most már Driscoll is érezte, hogy zsibbad, mintha a jobb karja válltól lefelé elaludt volna. Hagyta, hadd ültesse le Barnes az ösvényre. Collins, a másodfelcser futva érkezett. Letérdelt, Barnesszal óvatosan lehúzták a zsákját előbb a jobb, aztán a bal válláról. Collins felkattintotta ernyős zseblámpáját, és megvizsgálta a vállát.
– Bekaptál egy kőrepeszt, Télapó. Akkorát, mint a hüvelykujjam.
– Ó, szar ügy. Barnes, vizsgáljátok át a dzsipet Deacons-szal!
– Meglesz, főnök.
Letrappoltak az ösvényen, s átvágtak a járműhöz.
– Két hulla – jelentette Deacons.
– Motozzátok meg őket, keressetek adatokat – utasítót-la Driscoll fogcsikorgatva. A zsibbadás perzselő fájdalomnak adta át a helyét.
– Csúnyán vérzel – állapította meg Collins. Ideiglenes kötszert húzott elő a zsákjából, és a sebre tapasztotta.
– Bugyoláld be, ahogy tudod.
Tait rádión tudatta:
– Télapó, van négy halottunk meg két sebesültünk, akik nem sokáig húzzák.
– Vettem, kutassátok át őket, aztán nyomás vissza.
Collins közbeszólt:
– Hívom őket, hogy evakuáljanak...
– Lószart! Tizenöt percen belül elözönlenek minket az ellenállók. Szépen kimasírozunk innen. Segíts fel!

6

Clark tudta, hogy szomorú nap elé néz. Felszerelése becsomagolva várta – Sandynek mindig gondja volt rá, hogy tipp-topp legyen. Dingéknél ugyanez lehet a pálya – Patsy az anyjától tanult csomagolni. A Szivárvány kommandó a második nemzedékbe lépett, az eredeti csapat tagjai már távoztak, az amerikaiak visszatértek az Államokba – főleg Fort Braggbe és a Delta iskolába, vagy a kaliforniai Coronadóba, ahol a SEAL-jelölteket képezte a haditengerészet –, hogy aztán a szabályok keretein belül, sör felett adomázzanak néhány, bizalomra érdemes oktatótársuknak. Időnként átugrottak a walesi Herefordba, hogy ledöntsenek pár pint John Courage-ot a Zöld Sárkány kényelmes pultjánál, és szabadabban ecseteljék harci élményeiket felderítő tiszttársaiknak. A helyiek tisztában voltak kilétükkel, ám ugyanannyira törekedtek a biztonságra, mint a titkosszolgálat szintén ott lógó ügynökei – akiket „Ötöknek” hívtak a hajdani brit MI-5 ügynökök elismeréseként.
A szolgálatban az országtól függetlenül nem volt semmi állandó. Ez egészségesen tartotta a szervezetet, friss elképzelésekkel teli friss emberek kerültek a keringésbe, s a legváratlanabb helyeken – a világ bármely szegletében, többnyire repülőtéri terminálokban – röffenhettek össze meleg hangulatú találkozókra, vedelhették a sört és rázták egymás kezét, míg be nem mondták járataik indulását. Az állandóság hiánya és a bizonytalanság azonban idővel kikezdi az embert. Egyszer csak azon tűnődsz, vajon mikor szólítják el közeli barátodat, kollégádat, hogy aztán eltűnjön a „titkos” világ egy másik süllyesztőjében, s akit majd gyakran felemlegetsz, de akivel lehet, hogy nem futsz össze újra. Clark sok cimboráját látta „kiképző küldetésen” meghalni, mely általában egyet jelentett egy cáfolt területen kapott golyóval. De ez volt az ára, hogy ehhez az exkluzív társasághoz tartozz, s nem volt mit tenni. A SEAL-esek kedvenc mondása szerint: „Nem kell, hogy szeresd, csak tedd!”
Eddie Price például a 22. Különleges Légi Szolgálat (SAS) lizred törzsőrmestereként vonult nyugállományba, most meg Őfelsége királyi palotájában és erődjében, a London Towerban testőrködött. John és Ding egyaránt kíváncsi lett volna, felfogta-e az Egyesült Királyság államfője, mennyivel biztonságosabb ma a palota és az erőd, s vajon Price előírásos bárdjának (a Tower testőre hivatalosan hóhér) kellően éles-e az éle. Az fix, hogy reggelente még mindig fut és tornázik, és gondoskodik róla, hogy jaj legyen az ott elszállásolt biztonsági erő katonáinak, ha nem puceválják ragyogóra a bakancsukat, nem úgy festenek, mintha skatulyából húzták volna ki őket, és nem tartják tisztábban a puskájukat, mint amikor az kikerült a gyárból.
Szégyen-gyalázat, hogy meg kell öregedni, gondolta John Clark, immár a hatvanhoz közel, hogy lássa az öregség árnyoldalát és legszomorúbb részét: hogy visszatérnek az ifjúság s mindama dolgok emlékei, melyekre – esetében – jobb lenne fátylat borítani. Az emlék kétélű kard.
– Hé, Mr. C. – szólt egy ismerős hang a bejárati ajtóban.
Pokoli egy nap, nem?
– Ding, ezt már megbeszéltük – felelte John. Meg sem fordult.
– Ne haragudj... John.
Évekbe telt, mire rászoktatta Chavezt, kollégáját és vejét, hogy a keresztnevén szólítsa, s Dingnek még mindig nehezére esett.
– Készen állsz, ha megpróbálja valaki eltéríteni a gépet?
– A Berettám a szokott helyen – mondta Ding. Azon maroknyi ember közé tartoztak, akik lőfegyvert viselhettek Nagy-Britanniában, az efféle kiváltságokról pedig nem könnyű leszokni.
Hogy van Johnny és Patsy?
A kiskrapek ég az izgalomtól, hogy hazamegyünk. Van valami tervünk, mihez kezdünk, ha ott leszünk?
Aligha. Holnap délelőtt udvariassági látogatást teszünk Langleyben. És szeretnék találkozni Jackkel egykét napon belül.
– Hogy lásd, ott hagyja-e a lábnyomát a plafonon? – kérdezte Ding derűsen.
– Inkább a karmai nyomát, ha emberismeretem nem csal.
– Nyilván nem nagy mulatság nyugdíjasnak lenni. – Chavez ennél tovább nem merészkedett. Apósát rosszul érintette a téma. Az idő nem áll meg, bármennyire szeretnéd is.
– Price hogy viseli?
– Eddie? Egyenletesen feszíti az életet, így mondjátok, ti, tengerészek, nem igaz?
– Nem rossz egy nyúltól.
– Hé, haver, „tengerészt” mondtam, nem „medvét”.
– Vettem, Domingo. Bocsánatáért esedezem, ezredes úr.
Chavez élvezettel nevetett.
– Igen, ez hiányozni fog.
– Hogy van Patsy?
– Jobban, mint a legutóbbi terhességnél. Remekül néz ki. Remekül érzi magát. Legalábbis ezt állítja. Patsy nem az a fajta, aki sokat sopánkodik. Jó kislány, John. De már megint nem mondok semmi újat, ugye?
– Nem, de azért jó hallani.
– Hát, nincs okom panaszra. – Ha lett volna, nagy diplomáciai érzékkel kellett volna szóba hoznia. De nem volt. – Vár a helikopter, főnök – tette hozzá.
– A pokolba – súgta Clark szomorúan.
Ivor Rogers őrmester kézben tartotta a poggyászok ügyét, már felrámolta őket a brit hadsereg zöld furgonjára, hogy elfuvarozza a helikopter-felszállóhelyre, s most odakint várt személyes dandárparancsnokára – tulajdonképpen ez volt John rangja. A britek szokatlanul érzékenyeken viszonyultak ranghoz és szertartáshoz, efelől volt szerencséje ismételten meggyőződni, amikor kilépett a házból. Remélte, hogy feltűnés nélkül távozhat, de a helyiek másképp gondolták. Mikor felgördültek a felszállóhelyre, (itt feszített az egész Szivárvány kommandó, a lövészek, a hírszerzés, még a fegyvermesterek is – a Szivárvány kommandónak dolgozott egész Nagy-Britannia három legjobb fegyverkovácsa –, felsorakoztatva – a helyiek szavajárásával élve „díszszemlén” – a hivatalosan előírt egyenruhában. Még az SAS-tól is megjelent egy osztag. Rezzenéstelen arcot vágva, fegyverrel tisztelegtek azokkal az elegáns, háromig számlálós mozdulatokkal, melyeket évszázadokkal korábban tett a magáévá a brit hadsereg. A hagyomány gyönyörű dolog.
– A pokolba! – motyogta Clark, amikor kiszállt a furgonból. Sokra vitte ahhoz képest, hogy a haditengerészet egyik vén parancsnokának másod-vitorlamestereként kezdte, de sok furcsa húzásra kényszerült, hogy mindezt elérje. Sejtelme sem volt, mitévő legyen, úgy döntött hát, hogy szemrevételezi a csapatokat, és kezet fog mindannyiukkal az MH-60K-s helikopter felé menet.
Tovább tartott, mint gondolta. Csaknem mindenkihez szólt egy-két jó szót a kézfogás mellé. Valahányan megérdemelték. Visszaidézte a CIA különleges akciócsapatában töltött régmúlt napokat. Ezek is voltak olyan jók, bár nehéz elhinni. Akkoriban fiatal volt, büszke és halhatatlan. És hihetetlen, de más jó katonákkal ellentétben ő nem halt bele a halhatatlanságba. Miért? Talán szerencséje volt. Nincs rá más magyarázat. Óvatosságot főként Vietnamban tanult. Látta, hogyan esnek el kevésbé szerencsés társai valami huta hibát ejtve, gyakran csak azért, mert lankadt a figyelmük. Néha muszáj volt kockáztatni, de előtte lejátszottad magadban, és csak annyit reszkíroztál, amennyit a helyzet feltétlenül megkívánt. Az is több volt a soknál.
Alice Foorgate és Helen Montgomery szorosan megölelte. Kivételesen fantasztikus titkárnők voltak, ritkán találni hozzájuk foghatót. Félig-meddig elfogta a kísértés, hogy átcsábítsa őket az Államokba, de a britek nyilván éppoly nagy becsben tartják őket, s nem hagynák szó nélkül.
Végül Alistair Stanley, az újonnan jött főnök zárta a sort.
– Én majd vigyázok rájuk, John – ígérte. Kezet fogtak. Nem maradt mit mondani. – Tudsz már valamit a következő állomásról?
– Gondolom, a következő csekk előtt közlik. – Papírmunkában általában jó volt a kormány. Másban persze nem annyira, de a papírmunka, az nagyon ment nekik. Egyéb mondandója nem lévén, Clark a helikopterhez ballagott. Ding, Patsy és J.C. már becsatolva várta Sandyvel. J.C. különösen lelkesedett a repülésért, hát most kiveheti belőle a részét az elkövetkező tíz órában. Felemelkedéskor délkeletnek vették az irányt, a Heathrow négyes terminálja felé. Leszállás után egy furgon szállította őket a repülőgéphez, így mentesültek a mágneses kapun való áthaladás alól. Egy British Airways 777-es járatra szólt a jegyük. Ugyanarra a típusra, melyen négy évvel korábban iderepültek, s melynek fedélzetén baszk terroristák utaztak, akik végül Spanyolországban kötöttek ki, de annak nem jártak utána, hogy melyik börtönbe és milyen körülmények közé kerültek. Feltehetőleg nem a Waldorf Astoriába.

– Ki vagyunk rúgva, John? – kérdezte Ding, miközben a repülőgép gurulni kezdett a Heathrow aszfaltján.
– Valószínűleg nem. Ha mégis, nem fogják nevén nevezni. Lehet, hogy téged kiképzőtisztnek tesznek meg. Engem...? Hát, engem fizetnek még egy-két évig, talán kapok egy asztalt a hírszerzési központban, míg el nem veszik a parkolómatricámat. Túl vének vagyunk, hogy kirúgjanak. Félnek, hogy eljár a szánk a rossz riporternek.
– Igazis, még mindig lógsz egy ebéddel Bob Holtzmannak, nem?
John kis híján kiloccsantotta az ingyenpezsgőjét az emlékeztetőre.
– Hát, a szavamat adtam, vagy nem?
Pár perc hallgatás után Ding megszólalt:
– Szóval, udvariassági látogatást teszünk Jacknél?
– Muszáj lesz, Domingo.
– Vettem. Nehéz megemészteni, hogy ifjabb Jack már befejezte a sulit, hm?
– Aha. Bár dunsztom sincs, mivel ütheti agyon az időt.
– Fogadok, hogy pénzesgyerek-melója van. Részvények, kötvények meg zsíros pénzügyletek.
– Na és, te mit műveltél ilyen idősen?
– A Tanyán voltam, s épp azt tanultam, hogyan vegyem ,’it észrevétlenül, amit ott hagytál nekem, közben pedig estin koptattam a padot a George Mason Egyetemen. De főként alva jártam.
– Viszont meglett a mesterfokozatod, ha jól rémlik. Ami jóval több annál, amit én valaha szereztem.
– Na, ja. Van egy darab papírom, mely szerint okos vagyok. Te meg hullákat gyártottál szerte a világon. – Szerencsére az utasszállítók fülkéjét csaknem lehetetlen bepoloskázni.
– Hívd külpolitikai labormunkának – javasolta Clark az első osztály étlapját tanulmányozva. A British Airways legalább úgy tett, mintha tisztességes fogásokat kínálna, bár hogy a nagy utasszállítók miért nem tankolnak fel Big Macből meg sült krumpliból, az meghaladta Clark képzelőerejét. Vagy Domino pizzából. Mennyi pénzt spórolhatnának- igaz, a McDonald’s-nak valahogy nem sikerül megfelelő marhahúsra szert tennie az Egyesült Királyságban. Olaszországban még kevésbé. Viszont a nemzeti ételük a milánói borjú, abban van valami Big Mac-es. – Nem félsz?
– Hogy találok-e munkát? Nem igazán. Bármikor megkeresem a betevőt egy kis tanácsadással. Tudod, összeállhatnánk, alapíthatnánk egy elit biztonsági céget vagy ilyesmit, és nagyot kaszálhatnánk. Én terveznék, te meg a védelmet intéznéd. Tudod, csak állnál ott, és szúrós szemmel, azzal a „ne baszakodj velem” pillantásoddal vizslatnád az embereket.
– Túl vén vagyok én már ahhoz, Domingo.
– Senkit sem ejtettek annyira a feje lágyára, hogy seggen billentsen egy öreg oroszlánt, John. Én túl kis növésű vagyok ahhoz, hogy elijesszem a rosszfiúkat.
– Lószart! Viccből sem szórakoznék veled.
Chavez ritkán zsebelhetett be ilyen magnitúdójú dicséretet. Alacsony termete különösen érzékenyen érintette – a felesége egy hüvelykkel magasabb volt nála –, ugyanakkor taktikailag megvolt a maga haszna. Az évek folyamán számtalanszor alábecsülték, és besétáltak a kelepcéjébe. Nem a hivatásosok. Azok olvastak a tekintetében, s látták a benne rejlő veszedelmet. Már ha vette a fáradságot, hogy felgyújtsa a vészfényeket. Szóval ritkán fajult odáig a dolog, bár Kelet-Londonban egyszer egy utcai vagány pimaszkodni mert vele egy kocsma előtt. Később egy pint sörrel és egy kártyával a zsebében ébredt, melynek egyik oldalán joker, a másikon fénylő feketeség volt. Ám ilyen ritkán fordult elő. Anglia többnyire civilizált ország maradt, ő pedig sosem kereste a bajt. Megtanulta az évek során. A pakli fekete kártya a felderítők nem hivatalos ajándéka volt. Aztán felkapták az újságok, s Clark keményen lecsapott azokra, akik ilyet hordtak maguknál. De azért nem túl keményen. Egy dolog a biztonság, s más a hencegés. A srácokban, akiket Walesben hagyott, mindkettő megvolt, s nincs is ezzel semmi gond, míg tudják a katonák, hogy hol a határ.
– Szerinted melyik volt a legjobb munkánk?
– Egyértelműen a vidámpark. Malloy remekül elhelyezte a csapatodat a kastélyon, és szinte tökéletes volt, ahogy elintézted őket, főleg úgy, hogy nem is próbálhattuk el előtte.
– Az ám, azok voltak a jó katonák! – helyeselt Domingo mosolyogva. – A régi nindzsáim a közelükbe sem értek, én meg azt hittem, náluk jobb nem létezik.
– Azok is jók voltak, de sokat számít a tapasztalat. -A Szivárvány kommandó összes tagja legalább E-6-os vagy annak megfelelő besorolású volt, márpedig azt elérni sok egyenruhás évbe kerül. – Sok fortély ragad az emberre idővel, amit nem lehet könyvből megtanulni. Akkoriban a belüket is kigyakorlatoztattuk belőlük.
Nekem mondod? Ha ennél többet futok, két új lábra lesz szükségem.
Clark horkantott.
Kölyök vagy még. De annyit mondhatok, sosem láttam még jobb lövészeket, pedig nem eggyel volt már dolgom. Jesszus, mintha fegyverrel a kezükben születtek volna. És te, Ding, van saját bajnokod?
Oszcilloszkóppal meg tolómérővel kell mérnem. Eddie Price-t felvenném agynak. Webert vagy Johnstont puskához, a francba, nincs nagy választék. Pisztolyhoz azt a kis franciát, Loiselle-t... Na, ő aztán elkergetné Doc Hollidayt Tombstone-ból. De tudod, mit, csak az számít, hogy golyót röpíts a célkeresztbe. A hulla az hulla. Mind ezt tesszük, akár közel, akár távol, éjjel-nappal, ébren és álmunkban, részegen és józanul.
Ezért kapjuk a nagy lóvét.
Gyalázat, hogy egyre rövidebbre fogják a gyeplőt.
– Szégyen gyalázat!
De miért, a pokolba! Ez nekem magas!
Mert az európai terroristák dutyiba kerültek. Bekasztniztuk őket, Ding, s közben kiírtuk magunkat a munkából. De legalább nem menesztettek minket. A politikát ismerve már ezt is sikerként könyvelhetjük el, s ellovagolhatunk a naplementébe.
Egy vállveregetéssel meg egy bravóval.
Hálát vársz a demokratikus kormányoktól? – kérdezte John enyhén grimaszolva. – Te szegény, naiv gyermek.
Az Európai Unió bürokratái voltak a fő ok. Egyetlen európai ország sem engedélyezte többé a halálbüntetést – hogy mit akarhat a köznép, arra természetesen fütyültek . és egyik képviselőjük fennen és újra meg újra azzal vádolta a Szivárvány kommandót, hogy túl kegyetlenül végzi a dolgát. Hogy a veszett kutyák humánus befogása és orvosi kezelése mellett kampányol-e, azt senki sem kérdezte. A nép egyetlen országban sem rosszallotta a kommandó akcióit, csak a kedves és gyengéd bürokraták, akik a bolhából is elefántot csináltak, pedig az ilyen arctalan alakok kezében összpontosult az igazi politikai hatalom. Mint mindenhol a civilizált világban.
– Tudod, Svédországban törvényellenes az intenzív borjútenyésztés. Előbb biztosítanod kell neki a társas kapcsolatot más teremtményekkel. A következő lépés az lesz, hogy nem nyisszanthatod le a golyóit, míg nem tüffentett egyet – dörmögött Chavez.
– Ennek legalább van értelme. így tisztában lesz vele, miről marad le – mulatott Clark. – Eggyel kevesebb teendő a cowboyoknak. Biztos nem szívderítő meló ez férfiembernek.
– Jézus azt mondta, boldogok a szelídek, mert ők öröklik a földet, ez ellen semmi kifogásom, de azért még elkél egy-két zsaru.
– Mondtam én az ellenkezőjét? Döntsd hátra a széked, hajts fel egy pohár bort, aztán durmolj egyet, Domingo!
És ha véletlenül azzal rukkol elő egy seggfej, hogy eltéríti a gépet, majd mi elbánunk vele, tette hozzá Clark gondolatban.
A remény hal meg utoljára. Még egy utolsó csetepaté, mielőtt nyugdíjba küldik.

7

– Szóval, mi a harci helyzet? – kérdezte Brian Caruso az unokatestvérétől.
– Ugyanaz a bűz, újabb nap, gondolom – felelte az ifjabb Jack Ryan.
– Bűz? – szólt közbe Dominic, a másik Caruso. – Úgy érted, szar?
– Próbáltam finoman fogalmazni.
Valamennyien reggeli első kávéjukkal felfegyverkezve baktattak a folyosón Jack irodája felé. 8.10-et mutatott az óra, ideje volt, hogy megkezdődjön a nap a Campuson.
– Van hír Emír barátunkról? – kérdezte Brian, s nagyot kortyolt a kávéból.
Első kézből semmi. Nem ejtették a fejére. Az e-mailjeit már közvetítőkön keresztül küldi. Némelyik levelezőfiók mindössze pár órán belül nyílik és zárul, és még a fiókbérletek számlái is zsákutcának bizonyulnak. A pakisztáni eróziós vidék jelenleg a legjobb tipp. Vagy a környéke. Vagy hát hol, ahol vásárolhat magának egy biztonságos helyet. Egek, momentán a saját takarítósszekrényembe is bekukkantanék.
Nagyon bosszantó, gondolta Jack. Pedig milyen fényesen indult minden, amikor először kóstolt bele a terepmunkáid Vagy talán a kezdők szerencséje volt? Vagy a sors? Akkor Brian és Dominic hírszerzőjeként utazott Rómába, nem volt se több, se kevesebb, s csak a vak véletlennek köszönhetően szúrta ki MoHát a szállodában. Onnantól felpörögni az események, jobban, mint kellett volna, mert hirtelen ott találta magát MoHával a fürdőben...
Soha többé nem gazol be úgy, ígérte magának óriási – és téves – önbizalommal. Olyan élénken élt benne MoHa meggyilkolása, mint élete első dugása. Legtisztábban a férfi ábrázata maradt meg benne, ahogy lebénul a szukcinilkolintól. Már épp mardosni kezdte a bűntudat, amikor egy adrenalinroham eszébe idézte Mohammed bűnlajstromát, s rájött, hogy a lelke mélyén cseppet sem bánja tettét. MoHa maga is gyilkos volt, azt tekintette feladatának, hogy ártatlan civileknek hozza el a halált. Ezek után szemernyit sem gyötörte miatta az álmatlanság.
Segített persze, hogy körülvette a család. Anyai ágon Briannel és Dominickal osztozott Jack Muller nagypapán. Apai ágon nyolcvanhárom éves volt a nagyapja, aki első generációs olaszként emigrált Olaszországból Seattle-be, ott élte az életét és vezette a családi étteremet az elmúlt hatvan évben.
Muller nagypapa egykor veterán katona és a Merrill Lynch alelnöke volt, s viszonya az idősb Jack Ryannel meglehetősen feszülten alakult, amikor arra a következtetésre jutott, hogy veje kizárólag mérhetetlen ostobaságból hagyta ott a Wall Streetet a kormányszolgálatért. Szerinte ugyanis ez az ostobaság vezetett oda, hogy leánya és unokája, a kis Sally kis híján életét vesztette egy karambolban. Ha a veje nem tér vissza meggondolatlanul a CIA-hoz, akkor ez sosem fordul elő. Muller nagypapát leszámítva persze senki sem osztotta e nézetet, még anyja és Sally sem.
Ugyancsak nagy segítséget jelentett, futott át ifjabb Jack agyán, hogy Brian és Dominic viszonylag újak voltak a szakmában. No, nem a veszélyt – Brian tengerészgyalogos volt, Dominic pedig FBI-ügynök –, hanem a „tükrök rengetegét” illetően, ahogy James Jesus Angleton fogalmazott. Mindazonáltal gyorsan, zökkenőmentesen sikerült alkalmazkodniuk, tüstént kivontak néhány OFT-tagot a forgalomból, négyet a Charlottesville Plázában megejtett lövöldözéskor, hármat meg Európában a Varázstollal. Hendley mégsem azért vette fel őket, mert jó mesterlövészek. „Gógyis mesterlövészek”, ez volt Mike Brennan, az amerikai titkosszolgálat vezetőjének kedvenc szavajárása, s igaz, ami igaz, unokatestvéreire pokolian illett.
Mi a legjobb tipped? – kérdezte most Brian.
Pakisztán. Elég közel ahhoz, hogy átruccanhassanak az emberei a határon. Olyan hely kell neki, ahol számtalan út kínálkozik evakuációra. Ahol van áram, bár manapság könnyű szert tenni hordozható generátorra, úgyhogy az nem jelent semmit. Talán igényt tart telefonvonalra. A műholdas telefonjaiktól megszabadultak. A saját kárukon tanulták meg...
Aha, amikor olvastak róla a Timesban – hördült fel Brian.
Ezek a firkászok azt hiszik, bármit leírhatnak, amire kedvük szottyan; persze nehéz előre látni a billentyűzet fölé görnyedve, milyen következményekkel jár majd az Irományod.
A lényeg, hogy dunsztunk sincs, momentán merre időzik Őfelsége. A legjobb tippem is csak tipp, de az igazat megvallva, általában ennyit tud a hírszerzés: tippelni a rendelkezésre álló információk alapján. Aztán ez hol sziklaszilárd, hol ködös. A jó hír, hogy rengeteg levelét olvassuk.
Mennyit? – kérdezte Dominic.
Úgy tizenöt-húsz százalékát. – Mára mennyiség puszta gondolatára elcsüggedt, a mennyiséggel azonban lehetőség csillant. Mint Ryan Howard a baseballban, ötlött Jack eszébe. Lódíts sűrűn adogatáskor, suhints neki oda sokszor, aztán hozz össze egy vagon hazafutást.
Akkor rázzuk meg azt a fát, hadd lássuk, mi pottyan ki belőle! – javasolta Brian, aki tengerészgyalogos formáját hozva készen állt, hogy megrohamozzon néhány hídfőállást. – Kapjunk el valakit, és izzasszuk meg!
Nem akarjuk elárulni magunkat – mondta Jack. – Azt olyan akcióra tartogatjuk, amikor érdemes lerántani a leplet.
Mindketten tudták, jobb, ha szóba sem hozzák, mennyire dörzsölt játékot űz a hírszerzés a birtokukba került adatokkal. Rengeteg infó maradt házon belül, saját feletteseiknek sem továbbították őket, mert azok politikai szereplőként előbbre valónak tartották a jelölőikhez fűződő hűséget, mint a hivatali esküjüket. Az elnök – akire a hírszerzés legfelső katonai hatalomként tekint – olyan személyzettel vette magát körül, amelyben megbízott. Ez a bizalom feltételezte, hogy csak azt szivárogtatják ki, amit kiszivárogtatni szeretne, s csak azoknak az újságíróknak, akik belemennek a kozmetikázott adatokba. Az ügynökök nem számoltak be mindenről az elnöknek, ami persze kirúgást vont maga után, ha kiderült. A terepen bevetésen lévő végfelhasználóktól ugyancsak visszatartottak adatokat, s noha erre nyomós okuk volt, ez mégis megmagyarázta, miért nem bízik a felderítés a hírszerzésben. Az egész a szükséged-van-e-a-tudásra körül forgott. Hiába volt elvileg hozzáférésed a legtitkosabb adatokhoz a beosztásodnál fogva, ha nem volt szükséged a tudásra, nem kerültél be a bizalmas körbe, és nem ismerhetted meg a részleteket. Ugyanez állt a Campusra: nem került a bizalmas körbe, ezért hivatalosan nem kaphatta meg a részleteket, ez volt a bökkenő. Mégis sikerült szert tennie a fontos információkra. Az informatikai részleget vezető fő hacker, egy Gavin Biery névre hallgató über-számtechbuzi ugyanis még nem találkozott olyan kódrendszerrel, melyet ne lett volna képes megfúrni.
Korábban az IBM-nél dolgozott. Aztán Vietnamban elvesztette két fivérét, ezért átnyergelt a szövetségi kormányhoz, később tehetségkutatók fedezték fel, és átfuvarozták a Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) Fort Meade-i főhadiszállására, a kormányzat elsődleges kommunikációs és elektronikai biztonsági központjába. Kormányzati fizetése rég rangidős vezető szolgálati géniusszá emelte, s még mindig meglehetősen tetemes kormányzati nyugdíjat vágott zsebre. De imádta az akciót, és mihelyt munkát kínáltak neki a Campusnál, nyomban lecsapott az ajánlatra. Hivatását tekintve matematikus volt, a Harvardon szerezte a doktoriját, ahol személyesen Benoit Manderbrot keze alatt tanult. Alkalmanként előadást tartott az MIT-n és a Caltechen, valamint saját szakterületén.
Biery ízig-vérig informatikus volt, egészen a vastag fekete keretes szemüvegéig és tésztaképű ábrázatáig, s felügyelete alatt olajozottan futottak és zümmögtek a Campus gépei és elektronikai berendezései.
– Nem adod ki az infót? – kérdezte Brian. – Na, ne lökd már nekem ezt a kémsódert!
Jack felemelte a kezét, és vállat vont.
– Bocs. – Apjához, idősb Jack Ryanhoz hasonlóan ő sem szerette áthágni a szabályokat. Akár rokon kéri, akár nem. És pont.
– Elgondolkoztál már, mit jelenthet a név? – kérdezte Dominic. – Az OFT? Tudod, mennyire imádják ezek a fickók a kétértelmű rövidítéseket.
Érdekes felvetés, gondolta Jack.
Úgy sejtették, az Omajjádi Forradalmi Tanács az Emír saját találmánya. Tényleg az, aminek tűnik – csak újabb homályos utalás a dzsihád jól bevált iszlám jelképére –, vagy valami más?
1138-ban, a jelenlegi Irak területén, Tikritben a Szaláh al Din Júszuf ibn Ajjúb néven született Szaladin gyorsan emblematikus figurává nőtte ki magát a keresztes háborúk idején, eleinte Baalbek védelmezőjeként, majd Egyiptom és Szíria szultánjaként. Az, hogy Szaladin harctéri működése egyes beszámolók szerint, finoman fogalmazva nem volt éppen szeplőtlen, alig volt kihatással a muzulmán történelemre, s mint számtalan történelmi alaknál – jöjjön az Keletről vagy Nyugatról –, nála is az esett nagy súllyal latba, amit később képviselt. A muzulmánok szemében ő lett Allah bosszúálló kardja a gyaur keresztes lovagok áradatában.
Ha van valami, amiért érdemes jobban utánanézni az OFT nevének, az valószínűleg az első szó, a Szaladin végső nyughelyéül szolgáló damaszkuszi mecsetre utaló Omajjád. E mauzóleumban található a Német Birodalom császára, II. Vilmos által ajándékozott márványszarkofág, valamint a Szaladin testét máig őrző sima fakoporsó. Az, hogy az Emír az Omajjádot választotta szervezete hívószavának, Jack számára azt jelezte, hogy fordulópontnak tekinti a dzsihádját, ahogy Szaladin halála is átmenet volt a kínnal és szenvedéssel teli földi életből az örök paradicsomba.
– Ezt még meghányom-vetem – ígérte Jack. – De nem rossz ötlet.
– Nemcsak káposztalé lötyög idebent, kuzin – mosolygott Brian, s megkocogtatta a halántékát. – Szóval, mihez kezd most az apád ennyi szabadidővel?
– Fogalmam sincs. – Jack nem sokat tartózkodott otthon. Akkor ugyanis beszélgetnie kellett volna a szüleivel, márpedig minél többet mond a „munkájáról”, annál jobban felcsigázza apja kíváncsiságát, és ha az rájön, mivel foglalatoskodik, a végén annyira bepöccen, hogy agyonüti. Hogy anyja miként reagálna, abba bele sem mert gondolni. Ettől persze kikészült. Nem volt egy anyuci pici babukája típus, az fix, de ki az, aki nem arra hajt, hogy lenyűgözze a szüleit, s kivívja az elismerésüket? Hogy is mondják? Nem férfi a férfi, míg meg nem öli az apját – természetesen képletesen értve. Felnőtt volt, a maga ura, és komoly munkát végzett a Campusnál. Ideje kilépni apuci árnyékából, emlékeztette magát vagy ezredszer. De hogy mekkorára nőtt ez az árnyék!
Brian megszólalt: – Fogadok, hogy tele a puttonya és...
– Felhúzza a nyúlcipőt?
– Te nem húznád?
– Egész életemben a Fehér Házban éltem, nem emlékszel? Untig elég volt. Szíves örömest elvagyok itt a fülkémben, s vadászom a rosszfiúkra.
Eddig főként komputeren, futott át az agyán, de talán, ha jól keveri a kártyát, terepen is. Gondolatban már azt próbálgatta, mit fog előadni a Campus fejének, Gerry Hendleynek. Csak számít valamit a MoHa-eset, nem? Unokatestvérei gógyis mesterlövészek. Vajon rá passzol-e ez a jelző?, tűnődött. Van rá esély, hogy passzoljon? Összehasonlításként: ő burokban nőtt fel, John Patrick Ryan elnök féltve óvott fiaként, de azért ennek is vannak előnyei, nem igaz? A titkosszolgálat ügynökeitől tanult lőni, a külügyminiszterrel sakkozott, s a hírszerzés és a katonaság zárt kis világában élt és szívta a levegőt, ha indirekt módon is. Vajon magába szívta azokat a vonásokat – mintegy ozmózis folytán –, amelyeket Brian és Dominic a kemény kiképzésen? Talán. De lehet, hogy csak álmodozik. Akár így, akár úgy, előbb Hendleyn kell túlesnie.
– De te nem vagy az apád – emlékeztette Dominic.
– Igaz. – Jack megfordult a székben, és bekapcsolta a Képét, hogy átfussa a reggeli híranyagot, legyen az titkos vagy nyilvános. Sajnos túl sűrűn fordult elő, hogy előbbi alig három nappal előzte meg az utóbbit. Elsőként az NSA által lehallgatott üzenetek összefoglalójába jelentkezett be, mely kizárólag az NSA, a CIA és a Fehér Házban székelő nemzetbiztonsági tanács magas rangú tisztjei számára volt elérhető.
Fesd falra az ördögöt... Ott volt az Emír személyesen, már megint bekerült az összefoglalóba. Egy lehallgatott üzenet. Szigorúan adminisztratív jellegű. Az Emír tudni akarja, mit csinál valaki – csak egy ismeretlen kódnév –, felvette-e már a kapcsolatot valamely más nemzetiségű, ismeretlen külföldivel valamely ismeretlen okból. Ez volt az általános ezeknél a lehallgatott üzeneteknél: rengeteg ismeretlen, egyfajta kitalálósdi, valójában erről szólt a hírszerzési elemzés. Ez volt a világ legnagyobb és legkomplexebb kirakójátéka. Ez a bizonyos üzenet azonban ötletbörze összehívását eredményezte a CIA-nál.
A javasolt napirend egy szimpla sorközzel írt beszámoló (szinte ától cettig spekuláció) felvetése volt, mely feltehetőleg egy jobb irodára ácsingózó, középszintű elemző tollából származott, aki szeretett javaslatokkal előrukkolni abban a reményben, hogy egy nap majd megvitatásra kerül valamelyik, s ezáltal csúcs fizetési kategóriába ugrik. És meglehet, hogy egy nap tényleg ugrik, de attól még nem lesz eszesebb, hacsak nem a hasonlóképpen felkapaszkodott felettese szemében, aki szereti, ha viszonozzák a szívességet.
Valami motoszkálni kezdett Jack agyában a szóban forgó üzenet kapcsán... Áthúzta a kurzort a merevlemezén lévő mappára, melyben a lehallgatott üzeneteket gyűjtötte, és megnyitotta a tartalomjegyzéket. És tessék, ott volt ugyanaz a hivatkozási szám, egy héttel korábbi e-mailtrióhoz társítva. Az első e-mail a nemzetbiztonsági tanács egyik főtisztviselőjétől érkezett az NSA-ba. Úgy látszik, valaki tudni akarta a Fehér Házban, pontosan hogyan jutottak az információhoz. Kérdését aztán levélként továbbították a digitális nemzetbiztonsági archívumba a háromcsillagos, hivatásos katonai hírszerző tisztnek, akit e pillanatban Sam Ferren főparancsnoknak hívtak. Ő kurta válasszal illette: HÁTIZSÁKBAN. NE ÍRJON! KORMÁNYZATI SZINTEN KEZELJÜK!
Jack elmosolyodott. A „Hátizsák” pillanatnyilag az NSA éppen aktuális belső kódja volt Echelonra, az ügynökség mindentudó, mindent látó elektronikus megfigyelőprogramjára. Ferren válasza persze érthető volt. A nemzetbiztonsági tanács főtisztviselője a „forrásokat és módszereket”, vagyis lényegében az NSA működésének legalapvetőbb titkait firtatta. Az efféle titkokat azonban egyszerűen nem kötik a hírszerzés fogyasztóinak orrára, így a Fehér Házéra sem, és hogy a nemzetbiztonsági tanács főtisztviselője ilyen kéréssel álljon elő, az mérhetetlen idiotizmusra vallott.
Megjósolható volt, hogy Ferren a nemzetbiztonsági tanácsnak készített következő összefoglalójában az üzenet forrását „tengerentúli egyesített elektronikus hírszerzésként” jelölte meg, s lényegében azt állította a Fehér Háznak, hogy az NSA baráti hírszerző ügynökségtől szerezte az információt. Dióhéjban, hazudott.
Ennek csupán egyetlen oka lehetett: Ferren gyanította, hogy a Fehér Ház boldog-boldogtalannak mutogatja az üzeneteket, jesszus, gondolta Jack, nem kis erőfeszítésébe kerülhet egy háromcsillagosnak, hogy vigyázzon a nyelvére, amikor közöl valamit a hivatalban lévő elnökkel. De ha a CIA nem bízik az elnökben, akkor ki vigyáz az országra? És ha a rendszer bemondja az unalmast, szőtte tovább Jack, akkor ki a franchoz fordulsz? Filozófusnak vagy papnak való kérdés.
Komoly eszmefuttatás ilyen korán reggel, gondolta, de ha ő olvassa a lehallgatott üzenetek összefoglalóját – mely feltételezhetően a kormányzati dokumentumok szentírása –, akkor mi az, amit nem olvas? Mi az, amit kirostálnak? És az ki a pokolnak megy? Csak vezetői szinten létezik zárt Kommunikációs kapcsolat?
Rendben, szóval az Emír ismét hallatta a hangját. Az NSA-nak nem volt kulcsa a kódrendszeréhez, a Campus-nak viszont igen – még ő maga zsákolta be, amikor kölcsönvette MoHa számítógépéről az adatokat, hogy átadja őket Bierynek meg az informatikusainak. Ők aztán szépen felvittek mindent egy FireWire merevlemezre, egy nap leforgása alatt ízekre cincálták, és megfejtették az összes titkot. Ezt követően a Campus öt hónapon át olvashatott bizonyos kódolt kommunikációkat, mire szokásszerűen lecserélték a jelszavakat. Az ellenség tényleg gondosan ügyelt a jelszavaira, és/vagy kiképzést kapott egy igazi ügynöktől. De azért mégsem elég gondosan. Nem napi vagy heti szinten változtatták őket. És az Emír meg az emberei a biztonsági intézkedésekre hagyatkoztak, pedig az ilyen gyarlóság egész nemzetállamokat dönt romba. Titkosügynökökből állandóan nagy kínálat volt a szabadpiacon, a többségük beszélt oroszul, és elég csóró volt ahhoz, hogy bármely ajánlatot vonzónak találja. A CIA meg is himbált párat a rosszfiúk orra előtt az Emír tanácsadójaként. Egyikükre később egy iszlámábádi szemétdombon akadtak rá fültől fülig felmetszett torokkal. Kemény játék folyt odakint, még a hivatásosoknak is. Melegen remélte, hogy Langley tisztességesen gondját viseli majd a szerencsétlenül járt fickó családjának, hiszen az ügynököknél nem ez volt az általános. A CIA hivatalosan állományba vett tisztviselőinek a halálakor rengeteg járadék illette meg a hátrahagyott családot, és Langley sosem feledkezett meg róluk, az ügynökökkel azonban más volt a helyzet. Általában méltánytalanul és gyakran gyorsan megfeledkeztek róluk, amint náluk jobbak érkeztek.
Úgy tűnt, az Emírt nem hagyja nyugodni, miként veszthette el pár emberét Európa utcáin. Azt, hogy Brian és Dominic Caruso, valamint az ő, Jack keze van a dologban, az Emír nem sejthette. Három szívroham, latolgatta, szokatlanul magas arány ahhoz képest, hogy fiatal, fitt férfiakról van szó. Elküldte hát ügynökeit, hogy ássák bele magukat a halotti bizonyítványok eredeti dokumentumaiba és az esetlegesen külön kartotékolt, rejtett függelékekre utaló bizonyítékokba, ám azokat nagy körültekintéssel írták át nyíltan vagy titokban az elhunytak hagyatékát képviselő jogászok, illetve megvesztegethető piti bürokraták. Ügynökei tehát nem jártak sikerrel. Ezért írt egy Bécsben élő kémjének, s kiadta neki, járjon utána egy furcsa esetnek – úgy tűnt, egyik embere véletlenül beesett egy villamos alá –, mert, mint mondotta, olyan talpraesetten bánt ez a fiú korábban a lovakkal, cseppet sem vall rá, hogy csak úgy mozgó járművek alá zuhanjon. Pedig, írta válaszlevelében az Emír kémje, kereken kilenc szemtanúja volt az esetnek, s mind arról számolt be, hogy bebotlott egy villamos elé – ami ugyebár bárkivel előfordulhat –, akármilyen biztos léptű gyerek volt tizenegy évesen. Az osztrák orvosok alapos munkát végeztek, és a hivatalos boncolási jegyzőkönyv világosan kimondta: Fa’ad Rahmin Yasint meglehetősen cafrangosan, fél tucat darabba trancsírozta egy villamos. Vérében sem alkohol, sem egyéb, előző estéről maradt származéknyom nem volt fellelhető – ezt állapította meg a patológus –, legalábbis olyan mennyiségben nem, hogy hatással legyen józan ítélőképességére. Drogot sem mutatott ki a vérvizsgálat a szétkaszabolt holttestből vett vérben. Következtetés: megbotlott, elesett, és belehalt a testet ért traumába meg az exsanguinatióba – ami flancos megfogalmazása annak, hogy elvérzett.
Nem is történhetett volna nagyobb tragédia egy ilyen kedves fickóval, gondolta Jack.

8

Az egyik dolog, amit Driscoll és a rangerei rég megtanultak, az volt, hogy a Hindukus térképén feltüntetett távolságok kevés hasonlóságot mutatnak a ténylegesen megtapasztalható valósággal. A korrektség kedvéért még egy digitális kor kartográfusai sem voltak képesek kikalkulálni minden egyes emelkedő, lejtő és hepehupa területi hatását ilyen terepen. Ezért a küldetés megtervezésekor Wilson kapitánnyal az összes becslést megszorozták kettővel – e változó az esetek többségében helytállónak bizonyult –, s noha matematikai kiigazításukat többnyire észben tartotta, amikor rájött, hogy az LZ-ig nem három, hanem hat kilométert – csaknem négy mérföldet – kénytelenek még kutyagolni málháktól roskadozva, nem sok hiányzott hozzá, hogy káromkodással adjon hangot nemtetszésének. De elfojtotta a késztetést. Nem lenne semmi haszna. Inkább ártana, a csapat meg azt hinné, megtört. I la nem őt fixírozták is minden áldott percben, valamennyien hozzá igazodtak. Szent igaz, a szar és a hozzáállás egyaránt lefelé zúdul.
Tait megtorpant az élen, s öklét a magasba lendítve megállította a lépcsősen vonuló sort. Driscoll meggörnyedt, mögötte a csapat többi tagja szinte egy emberként követte a példáját. Előkapták M4-esüket, ráirányozták egy övezetre, s a fülüket hegyezve éberen kémleltek. Épp egy keskeny kanyonban haladtak – olyan keskenyben, hogy Driscoll szerint a tíz láb széles szurdok nem is volt méltó a kanyon névre –, de nem maradt más választásuk. Vagy vállalják ezt a háromszáz méteres lecsípést, vagy hozzácsapnak az úthoz még két kilométert, és kockáztatják, hogy fényes nappal vegye fel őket a helikopter. A rajtaütés óta nem láttak, nem hallottak semmit, de tisztában voltak vele, hogy ennek nincs jelentősége. Az OFT ismerte a terepet, mint a tenyerét, és tapasztalatból tudta, mennyi időbe telik felmálházott katonáknak megtenniük az utat. Ami még rosszabb, azt is tudta, milyen korlátozott számban állnak LZ-k a rendelkezésre, ahol újra be lehet érni az ellenséget. Onnantól pedig csak a matekon múlik, hogy gyorsabban mozogsz-e, mint a prédád, s megszervezed-e az újabb rajtaütést.
Tait anélkül, hogy megfordult volna, titkon kiadta Driscollnak a hozzám parancsot. Driscoll felzárkózott.
– Mi az? – súgta.
– Kiérünk a végére. Még úgy harminc méter.
Driscoll megfordult, Barnesra bökött, felmutatta két ujját, s kiadta a hozzám parancsot. Barnes, Young és Gomez alig tíz másodpercen belül ott termett.
– A kanyon vége – magyarázta. – Tudjátok meg, amit tudni kell.
– Igenis, főnök.
Ezzel elpályáztak. Driscoll háta mögött Collins hangja csendült:
– Hogy van a vállad?
– Jól. – A hat Ibuprofein, amivel Collins teletömte, elvette a fájdalom élét, de valahányszor zökkent egyet, végighullámzott a vállán, nyakán és a hátán.
– Vedd le a zsákod! – Collins nem várta meg Driscoll tiltakozását, hanem fogta magát, és lecsúsztatta róla a vállpántot. – Alábbhagyott a vérzés. Érzed az ujjaidat?
– Aha.
– Mozgasd őket!
Driscoll bemutatott neki a középső ujjával és vigyorgott.
– Ez hogy tetszik?
– Érintsd őket a hüvelykujjadhoz.
– Jesszus, Collins...
– Csináld! – Driscoll engedelmeskedett, ujjai azonban henyén mozogtak, mintha berozsdásodtak volna az ízületnél. – Vedd le a zsákod! Elosztom a terhedet. – Driscoll épp tiltakozásra nyitotta volna a száját, amikor a medikus félbeszakította. – Nézd, ha tovább cipeled, számíts rá, hogy elveszted a karod. Nagy rá az esély, hogy máris megsérült egy ideg, és az a harminc kiló most nem segít rajtad.
Oké, oké...
Harnes, Young és Gomez visszatért. Collins átpasszolta Barnesnak a zsákot, aki végigvonult a soron, és elosztotta a tartalmát. Young Driscollnak jelentett: – Nem láttunk semmit, de mozgást hallottunk. Egy dzsip zúgott úgy fél kilométerre, nyugatra.
Rendben, felsorakozni! Collins, te is!
Driscoll előhúzta a térképet, és felkattintotta vörös-ernyős zseblámpáját. Nem volt éppen szabvány felszerelés, de akármilyen jól bevált az éjjellátó az esetek többségében, térképolvasáshoz pocsék volt. Nehéz levetkőzni a régi beidegződéseket, némelyiket nem is kellene.
Tait közelebb óvakodott. Driscoll végighúzta ujját a kanyonon, amelyben csücsültek; a vége egy másik, mindkét oldalán fennsíkkal szegélyezett kanyonra nyílt. Nem sokban tér el a városi környezettől, gondolta. A kanyonok a főutak, a fennsíkok a házak, a szurdokok meg a sikátorok. Alapjában véve utakon rohannak át, s a házak közötti sikátorokban lopóznak, hogy elérjenek a repülőtérre. Vagy ez esetben a helikoptertérre. Még két kanyon és egy szurdok, gondolta, aztán az egyik fennsík oldalán fel az LZ-hez.
– A célegyenes – jegyezte meg Tait.
Ahol rendre elbuknak a versenylovak, futott át Driscoll agyán, de hangosan nem tette szóvá.

Tizenöt perce ültek a szurdok szájánál. Tait és Driscoll a kanyont pásztázta az éjjellátón át, hogy meggyőződjenek, senki sem kémleli őket. A csapat párokban kelt át a kanyonfenéken, aki átért a szemközti szurdokba, fedezte a többieket, Tait és Driscoll meg közlekedési rendőrt játszott. Utolsónak Young kelt át a foglyával. Épp becsusszanták a szurdokba, amikor fényszóró tűnt fel keleten. Egy másik UAZ, állapította meg Driscoll azonnal, ez azonban kényelmes tempóban haladt.
– Állj! – parancsolta. – Dzsip kelet felől!
Ahogy a korábbi UAZ-nak, ennek is NSV 12,7 mm-es nehézgéppuskát telepítettek a platójára, ám ezen csak egy ember szolgálta ki a löveget. A fülkében ugyancsak egyedül ült a sofőr. Az ellenállók megosztották erőiket abban a reményben, hogy elvágják a vad útját. A kisalegység-harcászat gyakran épp annyira szól az ösztönről, mint a szabályokról, de bárki küldte is ezt a dzsipet, nagy bakot lőtt. Az UAZ egyre közeledett, kereke alatt ropogott a zúzalék, fénycsóvái lepattantak a kanyonról.
Driscoll elkapta Tait tekintetét, és odatátogott neki: sofőr, mire Tait bólintott. Aztán a rádióba suttogta: – Ne lőj! – Dupla kattintást kapott válaszul.
Az UAZ húsz méterre járt, elég közel ahhoz, hogy az NSV-lövész arca tisztán kivehető legyen az éjjellátó zöldfehér derengésében. Csak egy foltos szakállú kölyök volt, alig tizennyolc-tizenkilenc éves. Az NSV csöve a kanyonfenékre szegeződött, nem pásztázott, ahogy kellett volna. A lustaság ölhet, futott át Driscoll agyán.
Az UAZ elérte a szurdokot, és lefékezett. A fülkében a sofőr valamiért lehajolt, majd az anyósülés ablakát megvilágítva, kezében zseblámpával ismét felegyenesedett. Driscoll közvetlenül a lövész füle fölé irányította M4-esének keresztjét. Meghúzta a ravaszt, lassan, nagyon lassan. Az M4-es hátrarúgott. A lövész feje körül páragyűrű jelent meg az éjjellátóban, majd a plató oldalának takarásában elnyúlt. A másodperc törtrészével később a sofőrt is utolérte a vég az ülésen őrült táncba kezdő, majd megpihenő zseblámpa szerint.
Tait és Driscoll előbújt és a dzsiphez szaladt. Fél percbe sem telt, hogy lekapcsolják a zseblámpát, és ellenőrizzék, életben maradt-e valaki, mielőtt továbbvonulnak a szurdokban. Tőlük nyugatra felbőgött egy motor. Fényszórók szegeződtek rájuk. Driscoll oda sem nézett, csak felkiáltott: Mozgás, mozgás! –, és rohant tovább az egy lépéssel előtte járó Taittel. Egy másik NSV vette őket gyors golyózápor alá, aprította körülöttük a földet és a sziklákat, ám addigra beértek a szurdokba. Gomez az élen egyre beljebb hatolt. Driscoll jelzett Taitnek, hogy haladjon tovább, majd magához intette Barnest: – A SAW-t! – mondta. Barnes egy görgeteg mögé hasalt, kihúzta a SAW lábait, és vállgödrébe illesztette a fegyver válltámaszát. A szurdok szájánál látták, ahogy egyre közeledik a fényszóró. Driscoll gránátot vett elő a málhamellényéből, és kihúzta az ütőszeget. Kint a kanyonban kerekek faroltak; a szurdok szájánál porfelhő emelkedett. Driscoll hagyta, hadd szálljon le a biztonsági kanál a gránátról, aztán számolt: egy-egy-ezer, kettő-egy-ezer, majd ennyi kivárás után magas ívben elhajította a kanyon irányába. Az UAZ perdült egyet, s megállt. A gránát tízlábnyira robbant a fülkétől. Barnes tüzet nyitott a SAW-val az ajtókra és a dzsip oldalára. A platón az NSV csőtorkolata okádni kezdte a golyókat, de alig egy pillanattal később elnémult, ahogy a SAW sortüze leszedte a lövészt. Az UAZ csikorogva sebességbe kapcsolt, mozgásba lendült, és elhúzta a csíkot szem elől.
Indulás! – parancsolta Driscoll, megvárta, míg Barnes előnyre tesz szert, aztán megfordult és követte.

Mire beérték a sort, Gomez felosztotta a csapatot, egyik fele a kanyon túloldalán, fedezékben biztosított, a másik fele a szurdok szájánál várt. Driscoll felzárkózott Gomezhez. Mozgás?
Csak motorbúgás, mozgás semmi.
A kanyon másik végén, a biztosító csoporttól harminc méterre nyugatra természetes kaptató kígyózott fel a fennsík oldalán. Kísértetiesen ember alkotta a formája, gondolta Driscoll, de az idő múlása és az erózió különös dolgokat miivel efféle terepeken. És most nem fognak fennakadni ilyen furcsaságon, amikor jócskán megkönnyíti az út utolsó szakaszát az LZ-hez.
– Peterson, hívd Pengét, és szólj nekik, hogy készen állunk. És hogy forró a talaj.
A Chinook már biztosan itt köröz és várja a jelet. Ahogy az harcban és legfőképp Afganisztánban szokott lenni, az LZ sem volt éppen tökéletes, részben a táj, részben a Chinook kompromisszumos konstrukciója miatt, mely éppúgy megkövetelte a magas működési plafont, mint leszálláskor a nagy lábnyomot. A 47-es ezen a tengerszint feletti magasságon is elment ugyan a csapatokért, de viszonylag nagy területre volt szüksége a behajózásukhoz. Márpedig ezt az LZ-t olyan közelről szegélyezték szurdokok és hegyhátak délen és nyugaton, hogy kis lőtávolságból el lehetett érni.
– Penge, itt Szike, vége.
– Hallgatom, Szike!
– Felvételre készen állunk. Szél három-hat észak-déli irányban. Lima Zulu sürgős. Kompozíció és irány ismeretlen.
– Értettem, Lima Zulu sürgős, vettem. Három perc múlva ott vagyunk. – Két perccel később: – Szike, Penge érkezik, helyzetmegjelölést kérek.
– Vettem, állj készenlétben – mondta Driscoll, majd rádión utasította Barnest: – Világítópatront, Barnes!
– Vettem, főnök. Van nálam kék, sárga, vörös.
A kanyon túloldalán kigyúltak a világítópatronok, átsuhantak a levegőn, és a fennsíkon landoltak. Driscoll jobban örült volna egy infravörös stroboszkópnak, de induláskor nem volt S4-es raktáron.
Hívta a helikoptert: – Penge, itt Szike, kéket, sárgát, vöröset dobok.
– Vettem. Látom.
Ekkor meghallották a Chinook rotorjának csattogását. Majd: – Szike, itt Penge, háromszáz méterre nyugatra járművek közelednek felétek. Két UAZ-t számolok. Vége.
A szentségit!- Távolodj el, távolodj el! Jelöld meg az LZ-t, és körözz tovább! – A másik lehetőség, hogy a Chinook lövészei felgyújtják a két UAZ-t, de olyan magasságból az felérne egy „itt vagyunk” jelzőrakétával, mely messziről hirdetné az ellenséges erőknek, hogy behatoltak a körzetbe. A Chinook pilótájára támadások esetén a saját szabályzata a mérvadó, de mivel Driscoll van a rangereivel a helyszínen és nyakig a szarban, most az ő parancsainak kell engedelmeskednie. Az UAZ kényelmes közeledéséből tudta, hogy egységét még nem fedezték fel. Eddig mázlijuk volt ilyen téren, kár kísérteni a szerencsét.
Vettem, eltávolodunk – felelte a Chinook pilótája.
Barnesnak: – Társaságot kapunk nyugatról. Oltsd el a patronokat! Mindenki, lapulj! – Mögötte a sor hasra vágta magát.
Válaszként dupla kattintást kapott. Pár pillanattal később látta, hogy néhány görnyedt alak oson fel a fennsíkra. A világítópatronok kihunytak.
Lent a kanyonban az UAZ fényszórója megállt. Driscoll halványan hallotta a dübörgő motorok bugását. Harminc hosszú másodperc elteltével felbőgtek a motorok, és a dzsipek távolságot tartva nekilódultak a kanyonnak. Rossz jel, gondolta Driscoll. Haladás közben az UAZ-ok általában egy vonalban közlekedtek. Csak akkor tartották a távolságot, lia összecsapásra számítottak.
Fedezékbe! – szólt rádión a csapatához. – Ellenállók vadásznak. – Majd a Chinooknak: – Penge, itt Szike, maiadj a közelben! Szükségünk lehet rád!
– Vettem.
A hepehupás talajon ugráló fénycsóvák mögött az UAZ Kereke tovább ropogott befelé a kanyonba, míg egy vonalba nem került a szurdokkal, ahol Driscoll és a csapata rejtőzött. Fékek csikorogtak. Az UAZ megállt, mögötte a másik harminclábnyira lemaradva szintén lefékezett. Az anyósülés ablakában zseblámpa gyúlt, megvilágította a falakat, s megpihent a szurdokon. Tovább, haver, gondolta Driscoll. Nincs itt semmi látnivaló! A fénykör megperdült, s a sofőr ablakából átfésülte a szemközti szurdokot. Egy perccel később a zseblámpa kialudt. A vezér UAZ sebváltója csikorogva felnyögött, aztán megindult előre, Driscoll látókörén túl.
– Kin van szem? – kérdezte a rádióban.
– Látom – felelte Barnes. – Ötven méterre távolodott, s megy tovább keletre. – Aztán: – Száz méter... Megállnak.
Driscoll óvatosan felkászálódott, és a kanyon sziklafalának tövében görnyedve, óvatosan kiosont a szurdokból, míg észre nem vette a rostokoló UAZ-okat. Lehasalt, és belenézett éjjellátójába. A két dzsip a kanyon északi és déli oldalán vette fel a pozíciót. Fényszórójuk lekapcsolva, motorjuk leállítva. Rajtaütésre készen.
– Mindenki a helyén marad és hallgat! – utasította Driscoll a csapatát, majd felvette a kapcsolatot a Chinookkal: – Penge, itt Szike.
– Hallgatom.
– A két UAZ letáborozott a kanyon keleti végében.
– Vettem. Látjuk őket. Tájékoztatásul közlöm, Szike, hogy nyolc perc van fordulásig.
Nyolc perc múlva a Chinook eléri a kritikus pontot, amikor vissza kell fordulnia. Ha túllépi, nem marad elég üzemanyaga, hogy visszatérjen a bázisra. Egy ranger számára időkeretek közé szorítani a munkát nem különösebben kiemelkedő teljesítmény, de van néhány dolog, amit végveszélyben nem reszkíroz, ilyen elsősorban a hazaútja.
– Értettem. Szedd le a két UAZ-t! Minden, ami kerekeken gurul, a tiéd!
– Vettem. Támadás.
A Chinook megjelent a fennsík felett, navigációs fénye villogott, ahogy leírt egy kanyart, és lassan megindult nyugati irányból le a kanyonon. Driscoll látta az ajtóban a géppuskát forgató lövészt. Közben kiadta rádión a parancsot: – Gomez, vidd fel a csapatodat a kaptatón!
– Vettem, főnök.
– Cél bemérve – közölte a Chinook pilótája. – Támadás...
Mihelyt a Dillon M134-es géppuska tüzet nyitott, a Chinook oldala lángvörösbe borult. A csupán két másodperces zárótüzet még egy, majd még egy követte, aztán a pilóta jelentett: – Célpont megsemmisítve. – Percenként háromezer töltényes tüzelési sebességgel kétszázötven 7,62-es töltényt lőtt ki a közeledő UAZ-okra alig öt másodperc leforgása alatt. A Chinook ismét megjelent, és billegve leszállt az LZ-n. A rámpa leereszkedett.
Ciomez megszólalt: – Fent vagyok, biztosítok, Télapó.
Vettem, megyünk.
Driscoll kiadta az ukázt, és a csapat ismét párokba rendeződve, bakugrásban, fedezékről fedezékre haladva átkelt a kanyonfenéken. Végül Driscoll és Tait is átkelt, és mászni kezdett a kaptatón.
Célpont! – hallotta Driscoll a fülesében. Nem az embereitől jött, hanem a Chinook legénységétől. – A faroknál, hét óránál! – A fennsík nyugati végén automata fegyverek, AK 47-esek zendítettek rá, M4-esek gyors ropogása felelt nekik.
Driscoll és Tait felért a kaptató tetejére, hasra vágódott, és laposkúszásban tette meg az utolsó métereket. Ötven méterrel előttük, a szurdokban és a hegygerinc tetején csőszájak villogtak. Driscoll legalább három tucatot számlált. Lent a kanyonban négy pár fényszóró bukkant fel a sötétben. Még több UAZ.
Peterson hangja: – Gránátvető, gránátvető...
Jobb kéz felől valami fényes suhant el. A Chinook mellett kirobbant a föld.
El innen, el innen! – kiáltott a pilóta, aztán olyat tett, amit Driscoll még sosem látott ezelőtt: takarosan felemelte a gépet, megtartotta hat láb magasban, aztán körbeforgott, hogy az ajtóban a lövész mindenkit leszedhessen. – Húzd be a nyakad! Húzd be a nyakad! – A Dillon tüzet nyitott, és megszórta a szurdokot és a hegygerincet.
Menekül! – hallotta Driscoll halkan. – Nyugat felé!
A Dillon fényjelzős lőszerei megvilágították foglyukat, aki megbilincselve botladozott a vízmosás felé, minél távolabb a Chinooktól. Tait motyogva mondta: – Megvan, télapó!
Nyírd ki!
Tait M4-ese pukkant egyet, mire a foglyuk elterült. Az AK-47-esek akadozva elhallgattak. Driscoll ismét megszólalt: – Penge, UAZ-ok a kanyonban. Kétszáz méterre, közelednek. Neked három órára.
– Vettem – felelte a pilóta, és körbeperdült a Chinookkal. A géppuska újból tüzet nyitott. Mindössze tíz másodpercbe telt. A porfelhő eloszlott, s négy ronccsá lőtt UAZ maradt a nyomában.
– Létszámellenőrzés! – parancsolta Driscoll. Semmi válasz. – Létszámellenőrzés! – ismételte. – Collins válaszolt.
– Két halott, Télapó, és két sebesült.
– A rohadt anyjukat!
A pilóta – Driscoll szerint nyugodt hangon – közbeszólt:
– Szike, mi lenne, srácok, ha bepattannátok, és elhúznánk haza, mielőtt elpártol tőlünk a szerencse?

9

A Szentpétervárott töltött megannyi év alatt Jurij Bekelov nemegyszer rótta a város sötét utcáit, de ez most in.is volt, és nem kellett hozzá soks ütnivaló, hogy megértse, miért. A gazdagság – legalábbis a potenciális gazdagság – gyakran megváltoztatja az ember látásmódját. És ez a fajta gazdagság más volt. Alapjában véve nem a pénzre volt büszke, hanem arra, ahogyan szert akart rá tenni. Abban már kevésbé volt biztos, van-e a kettő közt számottevő különbség, vagy csupán az esze súgja ezt. Hisz bármilyen nyomós okod van szövetkezni az ördöggel, attól még az ördöggel szövetkezel, nemde?
Hazája összes városa közül Szentpétervár volt Jurij kedvence. Történelme csaknem híven tükrözte Oroszország történelmét. Nagy Péter 1703-ban, a nagy északi háború alatt alapította a várost, az első világháborúban az uralkodó hatalmak által túlzottan germánnak tartott Szankt-Peterburg nevet Petrográdra változtatták, 1924-ben, hét évvel a bolsevik forradalom és néhány nappal Lenin halála után Leningrádra keresztelték át, végül 1991-ben a Szovjetunió összeomlásakor ismét visszakeresztelték Szankt-Peterburgra.
Szentpétervár, az orosz történelem időkapszulában. Nem lenne rossz könyvcím, gondolta. Kár, hogy nincsenek írói ambíciói. A cárok, a bolsevikok, a birodalom bukása, s végül, a demokrácia – bár ebbe a demokráciába némi totalitárianizmus vegyült.
Különösen csípős este volt, a faágak közt fütyült a Né-’ i folyó felől fújó élénk szél. Észrevétlen kergette a beton-és macskaköves úton az elszórt szemetet a sötétben. Egy közeli sikátorban üveg csörrent téglán, részeg káromkodás követte. Biztos egy kocsmatöltelék vodkája fogyott el, vagy kiloccsant az utolsó korty. A Szentpétervár iránt érzett minden szeretete ellenére Jurij tudta, hogy a város csillaga rég leáldozott. És ez az egész országra igaz volt.
A Szovjetunió összeomlását mindenki megsínylette, de korábbi munkaadójára, a KGB-re különösen viharos idők köszöntöttek, s most két részre szakadva, Szövetségi Biztonsági Szolgálatként (Fegyeralnaja Szluzsba Bezopasznosztyi – FSZB), és Külső Hírszerző Szolgálatként (Szluzsba Vnyesnyej Razvedki – SZVR) folytatta tevékenységét. És ezek csak a legújabbak voltak a mozaikszavak hosszú füzérén, melyek leple alatt az orosz hírszerző szolgálatok működtek, kezdve a rettegett Csekával. Mindazonáltal a KGB – az Állambiztonsági Bizottság – volt a leghatékonyabb és leginkább félelmet keltő összes betűjeles elődje és utódja között.
Mielőtt a nyugdíja töredékével 1993-ban leszerelt, Jurij a KGB-állomány krémjének, az Illegálisoknak dolgozott az Első Főcsoportfőnökségen. Az igazi kémeknek. Ahol nincs se diplomáciai fedőtevékenység, se nagykövetség, ahova futhatnál, se deportálás, ha lebuksz, csak bebörtönzés vagy halál. Akadtak sikerei, de egyik sem lendítette a KGB felső szintjeinek sztratoszférájába, ezért negyvenöt évesen Moszkva utcáin találta magát munka nélkül, olyan készségekkel, melyek nem sok lehetőséget hagytak neki a pályaválasztás terén: vagy szerződéses hírszerzőnek áll, vagy marad a bűnözés. Az előbbire esett a választása, tanácsadó irodát nyitott, s a posztszovjet uralom első időszakában Oroszországot elözönlő nyugati befektetők egész hordáit kiszolgálta. Korai sikereinek javát – legalábbis indirekt módon – az ország kaotikus gazdaságának kifosztásában külföldi befektetőket leköröző Krasznaja Mafijának, vagyis Vörös Maffiának és legnagyobb bandáinak, a Szolncsevszkaja Bratvának, a Dolgoprudnyenszkajának és az Izmajlovszkajának köszönhette. A Krasznaja Mafiját magától értetődőn hidegen hagyták az üzleti etikett kifinomult részletei, s mivel ezzel tökéletesen tisztában voltak az európai és amerikai befektetők, Jurij boldogan kihasználta a körülményt. Ez volt akkoriban a kulcsszó: kihasználni, és az egyetlen különbség közte, a maffia és a közönséges bandita között csupán az áhított cél elérése érdekében alkalmazott módszerekben rejlett. Jurij számára a módszer egyszerű volt: védelem. Tartsd életben és az emberrablók markán kívül az idelátogató üzletembereket. A saját kifinomult védelmipénz–, illetve és zsarolási játszmákhoz túlontúl kis létszámú bandák rákaptak a Moszkva legelegánsabb szállodáiban megszálló, jól öltözött európaiak és amerikaiak elrablására, s váltságdíj-követelésüket lenyisszantott ujj, fül vagy még rosszabb kíséretében küldték el. Az alulfizetett és túlterhelt helyi milícia nem sokat segített a dolgon, és az áldozat rendszerint meghalt, akár kiperkálták érte a váltságdíjat, akár nem. Az emberrablók nem ismertek becsületet. Csak brutális pragmatizmust.
Jurij az egykori KGB-s kollégáit és a félkatonai típusokat – főként a hasonlóképpen jogfosztott, volt Szpecnaz kommandósokat – bérelte fel, hogy klienseit tárgyalásokra a kísérgessék, s azok épségben, minden testrészük birtokában hagyhassák el az országot. Szép pénzeket kaszált, de Moszkva (mind bürokratikus, mind illegális) gazdasági erősödésével a megélhetési költségek is az egekbe szöktek, s noha rengeteg vele hasonszőrű vállalkozó akasztott le akkora vagyonokat, amekkoráról korábban álmodni sem mert volna, a kiszámíthatatlan piac és az eszelősen magas megélhetési költségek miatt a pénz nagy része elfolyt. Szomorú irónia ennyi pénzt keresni, s látni, hogy a kenyér ára párhuzamosan emelkedik a jövedelmeddel.
A kilencvenes évek végére Jurij eleget spórolt ahhoz, hogy egyetemre járassa és önellátó felnőttként elindítsa három unokáját, ahhoz azonban nem eleget, hogy visszavonulhasson abba a Fekete-tenger partján álló, elszigetelt, idilli kis házikóba, melyről húsz éve álmodozott.
A kedvező alkalom előbb lassan, később egyre nagyobb rendszerességgel csillogtatta meg magát közvetlenül szeptember 11-e eseményei előtt és után. Aznap reggel Amerika arra ébredt, amit a KGB és sok nem nyugati hírszerzési ügynökség már réges-rég tudott: az iszlám fundamentalisták hadat üzentek Amerikának és szövetségeseinek. Az Egyesült Államok pechjére ezek a nyugati újságokban oly gyakran szervezetlen és ostoba őrülteknek beállított fundamentalisták az elmúlt fél évtizedben szervezett, kiképzett, világos céllal bíró katonákká avanzsáltak. Tovább rontott a helyzeten, hogy megtanulták értékelni a hírszerzési hálózatokat, az ügynöktoborzást és a kommunikációs protokollt, vagyis az eddig hagyományosan kizárólag a nemzeti hírszerzési ügynökségek rendelkezésére álló előnyöket.
Minden teljesítménye és jótétté ellenére, Amerika volt az archetípusos óriás, amely a horizonton feltűnő, képzeletbeli ágyú kedvéért vidáman legyint a kövekre és nyilakra, a szórványosan előforduló mini szeptember 11-ék-re, melyeket lehetetlen volt gyorsan a The New York Times hátsó oldalaira suvasztani, vagy az MSNBC és a CNN állandóan ismétlődő tizenöt perces hírműsoráról levetetni. A történészek örökké vitatni fogják, meghallhatta volna-e, meg kellett volna hallania az amerikai hírszerzésnek szeptember 11-e vágtázó patadobbanásait, de a Világkereskedelmi Központ ellen 1993-ban intézett első terrortámadással kezdve a kenyai amerikai nagykövetségen 1998-ban történt robbantáson át a 2000-ben a USS Colé ellen végrehajtott merényletig visszanyúló eszkalációt nyilván nyomon lehetett volna követni. Csupán a CIA szemében tűntek ezek elszigetelt eseteknek; az őket elkövető s egymással kapcsolatban álló terrorista sejtek számára csaták voltak a háborúban. Csak amikor hangosan – szóban és tettben egyaránt – hadat üzentek az Egyesült Államoknak, döbbent rá az amerikai hírszerzés, hogy többé nem hagyhatja figyelmen kívül e köveket és nyilakat.
Ráadásul az amerikai kormány és a CIA csupán az elmúlt években távolodott el a Jurij által „a gólem gondolkozási módjának” titulált hozzáállástól, vagyis hogy olyannyira megszállottan koncentrál az ellenséges óriás fejére, hogy közben fittyet hány az ujjaira. Persze nehéz maradéktalanul levetkőzni ezt a hozzáállást, különösen, ha az Egyes Számú Közellenségről, az Emírről van szó, aki – Jurij szerint éppannyira szándékosan, mint saját hibájából kifolyólag vált Amerika gólemjévé. Minden nemzetnek szüksége van jól meghatározható ellenségre, amelyre mutatva felkiálthatnak: „Veszély!”
Jurijnak persze nem sok oka volt panaszra. Számos honfitársához hasonlóan szépen profitált ebből az új háborúból, bár csak nem régóta és nem kis sajnálatára, meglehetősen vonakodva. Az 1990-es évek közepétől dagadó bukszájú iszlám fundamentalista csoportok kezdtek kopogtatni Oroszország ajtaján, hogy céltalanul bolyongó hírszerző tiszteket, atomfizikusokat és a különleges erőknél szolgált katonákat fogadjanak fel. Honfitársaihoz hasonlóan–, Jurij is kinyitotta az ajtót, de öreg és fáradt volt, s már nem sok suska hiányzott a fekete-tengeri házikóhoz. Némi szerencsével orvosolja e problémáját a ma esti találkozó.
Jurij felrázta magát ábrándozásából, ellépett a korláttól, átkelt a hídon, majd gyalogolt még kétsaroknyit az arab és drill betűkkel egyaránt kiírt, Scsiaka nevet viselő, neonlényben úszó étteremhez. Átszaladt az úton, két utcai lámpa között talált egy sötétben megbújó padot, ott letelepedett és figyelt. Feltűrte gallérját a süvítő szél ellen, kezét még mélyebbre csúsztatta nagykabátja zsebében.
A Scsiaka csecsen étterem volt, tulajdonosa egy helyi muzulmán család a csecsen maffia, az Obscsina égisze alatt vezette és virágoztatta fel a helyet. Valószínűleg a férfit, akivel találkozni fog – s akit csak Nimaként ismert –, szintén az Obscsina kegyei juttatták Oroszországba. Nem számít, emlékeztette magát Jurij. Eddig már kétszer akadt dolga vele, először tanáccsal szolgált neki, hova helyezzenek át egy úgynevezett „társat”, nemrég pedig közvetítőként működött közre egy verbuválásban. Az igazán meghökkentő ügy volt. Hogy mit akarhattak ezek az alakok egy bizonyos kaliberű nőtől, arról sejtelme sem volt, és nem is érdekelte. Rég megtanulta kiölni magából az efféle kíváncsiságot.
Még vagy húsz percig figyelt, mielőtt meggyőződött, hogy semmi rendhagyót nem tapasztal. Senki sem kémlelt, se rendőr, se más. Felemelkedett, átkelt az utcán, és belépett a fényesen megvilágított, fekete-fehér műanyag padlós, spártai egyszerűséggel – kerek formica asztalokkal és kemény hátú faszékekkel – berendezett étterembe. Az esti vacsorarohamban szinte minden asztalnál ültek. A magasban hangszórók ontották az orosz balalajkaszóhoz hasonló csecsen népzene repedtfazék-hangú, húros zenéjét.
Szétnézett az étteremben. Néhány vendég felpillantott az érkezésére, de szinte azonnal folytatta az étkezést vagy társalgást. Ugyan nem mindennap tértek be oroszok a csecsen éttermekbe, éppenséggel ritka látvány sem voltak. Rossz hírük ellenére, Jurijnak sosem gyűlt meg különösebben a baja a csecsenekkel. Az esetek többségében az „élni és élni hagyni” szabályai szerint játszottak, de jaj volt annak, akit meg akartak ölni. Létezett egy-két vérengző szervezet, például az Obscsina. A csecsenek szerették a kést, és tudtak is vele bánni.
Hátul, a rövidke előtér végében, a konyha- és a mosdóajtó mellett, az utolsó bokszban pillantotta meg Nimát. Odament hozzá, ujját feltartva jelezte: „egy pillanat!” elhaladt mellette, és bement a mosdóba, hogy megmossa a kezét. Az persze tökéletesen tiszta volt; inkább az érdekelte, foglalt-e a mosdó, és nyílik-e onnan másik kijárat. Az átlagember szemében talán túlzó körültekintés és elővigyázatosság tartotta életben illegálisként sok éven át, és nem látta okát, hogy változtasson e szokásán. Megtörölte a kezét, ellenőrizte, biztonságosan lapul-e Makarov 9 mm-ese hátul, a derekára csatolt pisztolytáskában, majd kisétált, s letelepedett a bokszban az étteremmel szemben. A konyha lengőajtaja bal kéz felől esett tőle. Míg Jurij a mosdóban időzött, Nima kibújt sportdzsekijéből, és a boksz sarkába dobta. Egyértelmű volt az üzenet: Nincs fegyverem.
Az arab most széttárta a kezét, és Jurijra mosolygott.
Tudom, hogy maga óvatos ember, barátom.
Válaszul Jurij szétnyitotta a kabátját.
Ahogy maga is.
Egy pincér jelent meg, felvette italrendelésüket, aztán ismét eltűnt.
Köszönöm, hogy eljött.
Szépen beszélt oroszul, bár enyhe arab akcentussal, bőre azonban elég világos volt ahhoz, hogy helybélinek véljék, akinek tatár vér csörgedezik az ereiben. Jurij önkéntelenül eltöprengett, vajon Nyugaton részesült-e oktatásban.
Mi sem természetesebb. Örömmel.
Nem tudtam, ráér-e.
Magának, barátom, mindig. Mondja csak: biztonságban célba ért a kollégája?
Úgy van. És a nő is. Ha jól értettem, pont olyan, amilyennek állította. A feletteseim roppant elégedettek a segítségével. Bízom benne, hogy kielégítőnek találta a viszonzást. És nem merült fel semmi gond.
– Semmi. – Ami azt illeti, a pénz egy liechtensteini bankszámlán csücsült kétségkívül nagyon alacsony betétkamatot termelve, viszont biztonságban a kíváncsi hírszerző és rendőri szervek kutakodó, digitális szemei elől. Még nem döntötte el, hogyan mozgatja majd a tőkét, ha egyszer szüksége lesz rá, de mindig van rá mód, különösen, ha megfontoltan cselekszel, és hajlandó vagy megfizetni az efféle szolgáltatások árát. – Kérem, biztosítsa feletteseit a hálámról.
Nima végigsimított az állán.
– Természetesen. – Megérkeztek az italok, vodka Jurijnak, szódavíz Nimának, aki rögtön belekortyolt, majd folytatta: – Újabb ajánlatunk van, Jurij, szerintünk maga egyedülállóan képzett a feladatra.
– Állok rendelkezésére.
– Mint a múltkori két esetben, kényes ügyről van szó, és magára nézve sem lenne teljesen kockázatmentes.
Jurij széttárta a kezét, és elmosolyodott.
– Van bármi érdemleges az életben, ami nem az?
– Milyen igaz. Természetesen, mint tudja...
Az étterem elejéből kiáltás és üvegcsörömpölés hallatszott. Jurij felpillantott. Egy láthatóan részeg alak hátralökte a székét, s feltartott tenyerén azonosíthatatlan fogással megpakolt tányért mutogatott. Egy másik vendég felbámult rá, mire megeresztett csecsenül egy káromkodást – legalábbis Jurij annak vélte –, hogy a lehető legtalálóbban jellemezze vacsorája kriminális minőségét, aztán botladozva megindult a fehér kötényes pincér felé.
Jurij jót derült.
– Egy elégedetlen vendég, úgy tűnik... – Szavai elhaltak. Rájött, hogy Nima nem fordult hátra a felfordulás miatt, hanem szinte szánakozva néz egyenesen a szemébe. A volt KGB-tiszt fejében megkondult a vészharang. Elterelő hadművelet, Jurij, egy megrendezett, elterelő hadművelet!
Az idő lelassult.
Jurij előrehajolt, keze hátranyúlt a pisztolytáskában lapuló Makarovért. Ujja épp megérintette a pisztoly cirádás agyát, amikor észrevette, hogy bal kéz felől a lengőajtó kitárul, s a konyha küszöbén egy férfi formájú alak sötétlik.
– Sajnálom, barátom – hallotta Nimát agya hátsó zugában. – így lesz a legjobb...
Jurij látta az arab válla fölött, hogy egy másik pincér asztalterítővel a kezében feléjük tart hajtogatást mímelve. Függöny a tett leplezésére... Szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. Épp idejében fordult balra, hogy észrevegye, amint az ajtóban álló alak – szintén egy fehér kötényes pincér – valami sötét, csőszerű tárgyat emel a levegőbe.
Valahol agya egyik még mindig nyugodt, elemző zugában, Jurij azt gondolta, hevenyészett hangtompító... Tudta, hogy nem hall majd zajt, nem lát felvillanást. Fájdalmat sem érez.
És igaza volt. A kilenc milliméteres, üreges hegyű Parabellum lövedék közvetlenül a bal szemöldöke felett hatolt be, s kusza ólomgubanccá passzírozódva kocsonyává változtatta agyának teniszlabda méretű darabját.

10

Az isten verje meg – motyogta a reggeli kávéjába John Patrick Ryan, az Egyesült Államok volt elnöke.
Most meg mi van, Jack? – kérdezte Cathy, pedig tökéletesen tisztában volt vele, „mi” van. Mélységesen szerette férjét, de amikor lázba hozta egy hír, képtelen volt leszállni a témáról. Ettől volt jó ügynök és még jobb elnök, de nem volt mindig könnyű együtt élni vele.
– Ennek a süketfajd Kealtynek fogalma sincs, mi a francot művel. Ráadásul nem is érdekli. Tegnap tizenkét haditengerészt tett el láb alól Bagdadban. És tudod, miért? – Cathy nem felelt, ismerte az ilyen plátói kérdéseket. – Mert a vezérkarában az pattant ki valakinek a fejéből, hogy a töltött puskát hordó haditengerész rossz üzenetet közvetít. A pokolba, nem közvetítünk üzenetet olyanoknak, akik fegyvert szegeznek ránk! Aztán ezt hallgasd: a századparancsnok a támadók nyomába eredt, és ellátta hat rosszfiú baját, ám ekkor visszavonulási parancsot kapott!
– Kitől?
– A zászlóaljparancsnoktól, aki meg valószínűleg a dandárparancsnoktól, az meg valami ügyvédtől, akit Kealty tökfilkói juttattak a parancsnoki lánc élére. És az a legrosszabb, hogy Kealty fütyül rá. Elvégre épp most tervezik a költségvetést, és a nyamvadt oregoni fák körüli felhajtásnak muszáj az osztatlan figyelmét élveznie.
– Hát, ezért vagy azért, de a környezetvédelem kapcsán sokaknál felmegy a pumpa, Jack – mondta Ryan professzor a férjének.
Kealty, fortyogott Jack. Pedig hogy eltervezett mindent!
Robbyból remek elnök vált volna, csak épp nem számolt annak a mocskos Ku-Klux-Klanos állatnak a beteg elméjével, aki még mindig a Mississippi siralomházban várja a kivégzést. Az ovális irodában érte a hír – mikor is történt? Hat nappal a választások előtt. Robby kényelmesen vezetett a közvélemény-kutatók szerint. És nem maradt elég idő, hogy a dolgok visszazökkenjenek a rendes kerékvágásba, a választást eluralta a káosz. Egyetlen komoly jelöltként Kealty volt még versenyben, és a Robbyra leadott szavazatok értelemszerűen érvénytelenek lettek. Sok összezavarodott szavazó egyszerűen otthon maradt, jobb híján Kealty lett az elnök, más élete árán nyert választást.
Az átmeneti időszak, ha lehet, még rosszabbul alakult. Mississippiben tartották a temetést abban a baptista templomban, ahol Robby apja szolgált. Ez volt élete egyik legszörnyűbb emléke. A média kifigurázta, mert ki merte mutatni a fájdalmát. Elvégre az elnök robot. Csakhogy őt nem ilyen fából faragták.
És ennek nyomós oka van, gondolta Jack Ryan.
Pont itt, épp ebben a bizonyos szobában mentette meg Robby az ő, a felesége, a lánya és a még meg nem született fia életét. Ritkán fogta el tomboló düh, de rosszabb napokon Vezúvként tört ki belőle erre az emlékre. Még Robby apja is a megbocsátásról prédikált, ebből látszik, mennyivel jobb ember Hosiah Jackson tiszteletes, mint amilyen ő valaha lesz. Akkor hát milyen sorsot érdemel Robby gyilkosa? Egy pisztolylövést a májába, talán... beletelne öt-tíz percbe, mire kivérezne a szemétláda, s üvöltve jutna a pokolra...
Ráadásul azt rebesgették, az Amerikában kimondott összes halálos ítéletet egy kalap alá kívánja venni a hivatalban lévő elnök. Politikai szövetségesei már megkezdték a lobbizást a médiában, és kegyelmet követelve nyilvános felvonulást terveztek a Fehér Házat a Capitoliummal összekötő Washington Mallon. Persze a gyilkosok és emberrablók áldozatainak kijáró kegyelemről mélyen hallgattak, ennek ellenére fontos erkölcsi kérdésnek tartották, ezt még ő, Ryan is tekintetbe vette.
Az exelnök nagyot sóhajtott, hogy lehiggadjon. Várta a munka. Már két éve írta az emlékiratait, és a célegyenesben járt. Gyorsabban ment, mint képzelte, olyannyira, hogy egy titkos függeléket is összeállított, melyet csak húsz évvel a halála után publikálhatnak.
– Hol tartasz? – kérdezte Cathy, miközben számba vette teendőit. Négy lézeres kezelés volt aznapra bejegyezve. Titkosszolgálati részlege már ellenőrizte a pácienseket, nehogy valamelyik pisztollyal vagy késsel állítson be a műtőbe, bár erre oly csekély volt az esély, hogy rég nem foglalkozott vele. Vagy talán pont azért nem, mert tudta, a részlege helyette is foglalkozik vele.
– Hogy mi?
A könyvvel – magyarázta a neje.
– Az utolsó néhány hónapnál. – A pénzügy- és adópolitikánál, mely remekül működött, míg Kealty neki nem rontott a lángszórójával.
És az Amerikai Egyesült Államok e pillanatban Edward Jonathan Kealtynek, az arisztokrácia kiváltságos tagjának elnöksége – vagy inkább uralma – alatt döcögött. Idővel eldől, melyik, majd gondoskodnak róla az emberek. Nép és gyülevész népség között annyi a különbség, hogy a gyülevész népségnek vezetője van. A népnek viszont nincs rá szüksége. Jól megvan nélküle, mert a vezető általában így vagy úgy, de felbukkan. Ki választja a vezetőt? A nép. Egy olyan listáról, ahova maguk a jelöltek iratkoznak fel.
Megcsörrent a telefon. Jack felvette.
– Halló?
– Helló, Jack – csendült egy ismerős hang. Ryan szeme felcsillant.
– Szia, Arnie! Mizujs egyetemi körökben?
– Gondolhatod. Láttad reggel a híreket?
– A haditengerészeket?
– Mi a véleményed? – kérdezte Arnie van Damm.
– Nem túl fényes a helyzet.
– Szerintem még annál is rosszabb. Nem hozták le az egész sztorit a riporterek.
– Szokták? – tűnődött Jack savanyún.
– Nem, ha nem tetszik nekik, de van még, akibe szorult egy csipet becsület. Bob Holtzmant a Postnál lelkiismeret-furdalás gyötri. Felhívott. Beszélni szeretne veled, te hogy látod a dolgot, persze nem hivatalosan.
A The Washington Postnál dolgozó Róbert Holtzman azon kevés riporter közé tartozott, akik már-már Ryan bizalmát élvezték, részben, mert a kezdetektől egyenes volt vele, részben mert hajdan haditengerésztisztként szolgált – 1630-asként, ez a kód jelölte a hírszerzőtisztet a haditengerészetnél. Bár politikai kérdésekben hadilábon állt Ryannel, jelleme feddhetetlennek bizonyult. Mert hiába tudott egy s mást a múltjából, nem verte nagydobra, holott nagyban megalapozhatták volna újságírói karrierjét a szaftos történetek. Ugyanakkor lehet, hogy csak egy könyvhöz tartalékolta őket. írt már párat, az egyik toplistára került, s erőfeszítése tisztességesen jövedelmezett.
– Mit mondtál neki? – kérdezte Jack Arnie-t.
– Hogy megkérdezlek, de a válasz valószínűleg nemcsak hogy „nem”, hanem „a nagy francokat” lesz.
– Arnie, én kedvelem az ipsét, de egy volt elnök nem dobálhatja sárral az utódját...
– Akkor sem, ha az egy rakás szar?
– Akkor sem – biztosította Jack rosszkedvűen. – Főleg akkor nem. – Na, álljunk meg egy szóra! Azt hittem, komálod. Mi történt?
– Talán túl sokat lógtam a társaságában. És arra az őrült megállapításra jutottam, hogy a jellem igenis számít. A politikai taktikázás nem minden.
– Pedig abban baromi jó, Arnie. Ezt el kell ismernem. Arnie, nincs kedved átugrani egy kis csevejre? – kérdezte Ryan. Mi másért telefonálna ide péntek délelőtt?
– De igen, tudom, nem túlzottan palástolom a szándékaimat.
Akkor pattanj fel egy gépre, és repülj ide! Tudod, hogy mindig szívesen látunk.
Cathy odasúgta: – Mit szólnál a keddhez? Vacsorára.
– Mit szólnál egy vacsorához kedden? – kérdezte Jack Arnle-t. – Itt alhatnál. Majd szólok Andreának, hogy készüljön.
– Helyes. Bár titkon folyton attól rettegek, hogy lepuffant az a nő, és ismerve a profizmusát, kétlem, hogy egy karcolással megúsznám. Na, akkor, viszlát tíz körül.
– Remek, Arnie, viszlát. – Jack letette a telefont, felkelt, és kikísérte Cathyt a garázsba. Cathy magasabb kategóriába lépett. Most kétüléses Mercedesszel furikázott, bár nemrég bevallotta, hiányzik neki, hogy helikopter vigye a Hopkins Kórházba. Az előnyös oldala az volt, hogy Roy Altman titkosügynök, a 82. légi deszant egykori kapitánya mellett játszhatta az autóversenyzőt, miközben az holtra váltan csimpaszkodott mellette az anyósülésen. Pedig komoly ember volt. Most az autó mellett várt kigombolt zakóban, pisztolytáskája kivillant.
– Jó reggelt, dr. Ryan – üdvözölte.
– Helló, Roy. Hogy vannak a gyerekek?
– Köszönöm, jól, asszonyom. – Kinyitotta az ajtót.
– Termékeny napot, Jack! – A szokásos búcsúpuszi.
Cathy beült, becsatolta a biztonsági övet, és begyújtotta a motorháztető alatt lakozó, tizenkét hengeres szörnyeteget. Integetve kitolatott. Jack nézte, ahogy leszáguld a kocsifelhajtón, ki a rá várakozó, felvezető és kísérő kocsikhoz. Aztán visszafordulta konyhaajtóhoz.
– Jó reggelt, Mrs. O’Day – mondta.
– Magának is, elnök úr – felelte Andrea Price-O’Day titkosügynök, az elsődleges ügynöke. Tudta, hogy Andreának van egy Conor nevű, rakoncátlan, két év körüli fia. Conor apja, Patrick O’Day az FBI igazgatójának, Dan Murraynek a főnyomozója volt. Annak idején még saját kormánya nevezte ki, s Kealty nem tehette ki a szűrét, az FBI ugyanis nem válhat politikai csatározások színhelyévé, legalábbis elviekben.
– Hogy van a kissrác?
– Remekül. Igaz, egyelőre csak barátkozik a bilivel. Valahányszor meglátja, elpityeredik.
Jack felnevetett.
– Jack ugyanilyen volt. Arnie jön kedden, úgy délelőtt tíz körül – közölte. – Velünk vacsorázik, és itt tölti az éjszakát.
– Na, őt nem szükséges tüzetes vizsgálatnak alávetni – felelte Andrea. De azért lefuttatja a társadalombiztosítási számát az FBI nyilvántartó rendszerén, biztos, ami biztos. A titkosszolgálat kevesekben bízott – még a saját soraikból valókban sem igen, mióta Aref Ramanról kiderült, hogy lepaktált az ellenséggel. Az volt ám a gyomorszájon rúgás a titkosszolgálatnak. De a férje segítségével végül elültek a hullámok, Raman meg a coloradói Florence szövetségi börtönben kötött ki hosszú-hosszú időre. A Florence a legnyomasztóbb szigorított szövetségi fegyházak között is a legszigorítottabb volt, az utolsó centiméteréig beásva a föld alá, a felszíni réteg alatti kőzetekbe. Bentlakói jobbára csak fekete-fehér tévén láthatták a napot.
Ryan visszament a konyhába. Többet is kihúzhatott volna Andreából. A titkosszolgálat sok titkot őrzött. Volt elnökként megkaphatta volna a választ, ám ahhoz nem fűlött a foga.
És még mindig várta a munka. Ismét töltött hát magának egy csésze kávét, és visszavonult a könyvtárba, hogy folytassa a 48. fejezet második változatát. George Winston és az adórendszer. Mely egészen jól működött, míg Kealtynek eszébe nem jutott, hogy egyesek nem „a tőlük elvárható részt” fizetik. Természetesen Kealty az egyetlen és végső döntőbíró, aki meghatározhatja, mi az „elvárható”.

11

Ezen a reggelen a lehallgatott üzenetek összefoglalója olyan kódolt üzenetet tartalmazott, melyhez volt kulcsa a Campusnak. Tartalma aligha lehetett volna banálisabb, semmi szükség nem volt a kódolásra. Valakinek az unokatestvére kislányt hozott a világra. Nyilván egyszerű szöveges kód. Ilyen üzenet volt „A szék a fal mellett van”, a második világháborúban, mellyel a francia ellenállást riasztották, tegyen már valamit a megszálló német hadsereg ellen. A „Johnnak hosszú a bajsza” meg azt jelentette, hogy közeleg a partraszállás napja csakúgy, mint az „Ont monoton bút konokon és fájón”.
Szóval ez mit jelent? tanakodott magában Jack. Talán kislánya született valakinek, ami nem kifejezetten tartozik a kiemelkedő események közé az arab kultúrában? Vagy nagy (esetleg kis) pénzügyi tranzakció történt, azzal próbálják nyomon követni az ellenség tevékenységét? A Campus rendre kiiktatta az efféle pénzmozgások lebonyolítóit, köztük Uda Bin Sálit, aki Londonban lelte halálát ugyanattól a tolltól, mellyel MoHát tette el láb alól Rómában, miután kiderült róla, milyen rossz fiú.
Valamin megakadt a tekintete. Ejha! Az e-mail terjesztési listája rendkívül sok francia címet tartalmazott. Készülődik valami? töprengett.

– Megint szalmaszálakba kapaszkodsz? – kérdezte Rick Bell Jacktől tíz perccel később. Jackhez hasonlóan a Campus főelemzője is túl ködösnek találta első pillantásra a születési értesítőt ahhoz, hogy lázba hozza.
– Mi mást csinálsz egy szalmamezőn? – mondta Jack. -A gyerektől eltekintve van néhány banki átutalás, de arra már ráálltak a földszinti srácok.
– Nagy összegek?
Ryan a fejét rázta.
– Nem, összesen sem éri el a félmillió eurót. Kosztpénz. Viszont beújítottak egy hitelkártya-garnitúrát. Ezentúl nem tudjuk lenyomozni a repülőjegyeket. Bár azzal az FBI foglalkozik, már amennyire elboldogulnak a rejtjelkulcs-gyűjteményünk nélkül.
– Az sem fog sokáig kitartani – vélekedett Bell. – Hamarosan lecserélik a kódrendszert, aztán kezdhetjük elölről az egészet. Csak abban reménykedhetünk, hogy még előtte sikerül elcsípnünk valami érdemlegeset. Más?
– Csak kérdések, mint hogy hol bujkál a Nagymadár. Halványlila gőzöm sincs, az mi akar lenni.
– Az NSA a világ összes telefonrendszerét figyeli. Olyannyira, hogy az már a számítógépeiket is kikezdi. Két új központi egységet akarnak vásárolni a Sun Microsystems-től. Ezen a héten tárgyalják a költségvetését. A kockafejűek már gyűjtik a dobozokat Kaliforniában.
– Előfordult valaha, hogy megtorpedózták vagy alulfinanszírozták az NSA-t? – tűnődött Ryan.
– Soha az életben – jelentette ki Bell. – Csak kitöltik szépen hibátlanul a nyomtatványokat, és kellő elánnal nyalják a kongresszusi bizottságok talpát.
Jack tudta, hogy az NSA mindig megkapja, amit akar. A CIA-val ellentétben. Jobban bíztak az NSA-ban, mert az inkább meghúzta magát. Leszámítva persze az Úttörő akciót. Nem sokkal szeptember 11-e után az NSA rájött, hogy rádiós hírszerző lehallgatótechnológiájuk siralmasan alkalmatlan akkora forgalom kezelésére, amekkorát nemcsak megemészteni, de rögtön terjeszteni is próbált, ezért felkértek egy San Diegó-i céget, a SAIC-ot (Tudományos Alkalmazások Nemzetközi Vállalata), hogy fejlessze a Fort Meade-i rendszereket. A huszonhat hónapos, kétszáznyolcvanmillió dolláros, Úttörő nevű projekt végül nem tudott kézzelfogható eredményt felmutatni. A SAIC ekkor háromszázhatvanmillió dolláros szerződést kapott az Úttörő utódprojektjére. A pénz- és időpocsékolás miatt felek hullottak, míg az NSA eddig tündöklő renoméja megkopott a szenátusban. A kormányzati adatforgalom projekt ugyan folyt tovább, de még nem fejlődött fel a béta szintről ezért az NSA Sun központi egységekkel egészítette ki lehallgató számítógépeit, melyek roppant teljesítményük dacára annyira voltak hatékonyak, mint homokzsák a cunami ellen. Ráadásul, mire a kormányzati adatforgalom projekt végre megjelenik online, rögtön megindul az avulás lejtőjén, hála főként az IBM szuperszámítógépének, a Sequoiának.
Noha Jack úgy tartotta magáról, a kisujjában van a technika, számára is észbontónak tűnt a Sequoia kapacitása, mely gyorsabb, mint a világ ötszáz legjobb szuperszámítógépe együtt, és másodpercenként húsz kvadrillió malematikai műveletet végez. Ezt az adatot csak az arányok ledukálásával foghatjuk fel: ha a Föld 6,7 milliárdos népességének minden tagja összefogna, felfegyverkezne egy számológéppel és az év minden napján, napi huszonnégy órában dolgozna egy matematikai műveleten, akkor is több mint három évszázadba telne az, amit a Sequoia egy óra alatt elvégez. Negatívum, hogy még nem áll készen a csúcsra; a legutóbbi hírek szerint a kilencvenhat hűtőszekrényt elfoglaló gép úgy háromszázhúsz négyzetméteren fér csak el.
Akár egy monstrum kétszintes ház, gondolta Jack. Aztán: Kíváncsi lennék, tartanak-e tárlatvezetést.
Bell azt kérdezte: – Szóval, honnan veszed, hogy fontos?
– Mi másért kódolnának egy születési értesítőt? – felelte Ryan. – Ráadásul a belső kulcsukkal törtük fel. Jó, lehet, hogy néhány rosszfiúnak van gyereke, de sem az anyáról, sem az apáról, sem a gyerekről nem esik egy árva szó sem. Túlságosan objektív az egész.
– Igaz – értett egyet Bell.
– És még valami: új cím jelent meg a terjesztési listán, és neki más a szolgáltatója. Talán érdemes lenne utánajárni. Hátha ő nem olyan körültekintő pénzügyekben és óvintézkedések terén, mint a többiek.
Eddig minden „francia kapcsolatú” e-mail álcázott internetszolgáltatótól vagy törölt feladójú e-mail-fiókból származott, és csak szellem maradt a másik végen. Mivel valamennyi tengerentúli kiszolgálóktól érkezett, a Campusnak nem nagyon volt módja, hogy lefeszítse a takarólécet. Ha a franciák benne lennének a bizalom körében, egyszerűen besétálnának az internetszolgáltatóhoz, és előhúznák a fiókadatokat. Minimum a hitelkártya számát megismernék, abból kinyomozhatnák, milyen címre küldik a számlát minden hónapban, hacsak nem hamis hitelkártyáról fizetnék, de még akkor is vissza lehetne nyomozni és a darabokat lassan összeilleszteni. Vissza a kirakójáték-elmélethez: a sok kis darabból végül összeáll a kép. Némi szerencsével.
– Egy kis hackeléssel talán sikerül eleget markolnunk, hogy legyen elképzelésünk a fickóról.
– Egy próbát megér – bólogatott Bell. – Rajtad áll.

Ami Ibrahimot illette, őt kellemes meglepetésként érte a születési értesítő. Az ártalmatlannak tűnő nyelvezetben három üzenetet rejtettek el: a Lótuszban ráeső rész a következő fázisba ért, változik a kommunikációs protokoll, és úton van egy futár.
Párizsban késő délutánra járt, a város nyüzsgött a csúcsforgalomban. Kellemes idő volt. A kereskedők örömére és a párizsi átlagemberek bánatára visszatértek az amerikai turisták, hogy megízleljék az ételeket és borokat, és lássák a látnivalókat. Egyesek az imént futottak be vonattal Londonból, bár ez az öltözetükön nem látszott. A taxisofőrök serényen fuvarozták utasaikat, miközben baráti kiselőadást tartottak nekik kiejtésről, s a borravaló mennyiségén morogtak – az amerikaiak legalább értettek a borravalóhoz, az európaiak többnyire nem.
Ibrahim Salih al-Adel tökéletesen alkalmazkodott. Francia nyelvtudását tökéletesre csiszolta, hogy a párizsiaknak nehezükre essen megállapítani az akcentusát, és úgy járt-kelt, mint bármelyik helybéli, nem bámult, mint borjú az új kapura. Furcsamód leginkább a nők botránkoztatták meg. Olyan büszkén lépdeltek divatos ruhájukban, kezükben csinos, drága bőrtáskával, mindazonáltal kényelmes utcai cipőben, mert itt az emberek inkább gyalog, mintsem négy keréken közlekedtek. Így jobban fel tudják vonultatni a büszkeségüket, gondolta.
Munkahelyén szokásos napja volt, főként videókat és DVD-ket adott el, zömében franciára szinkronizált vagy feliratos amerikai filmeket – melyek segítségével vevői próbára tehették iskolában szerzett angolnyelv-tudásukat. (Bármennyire viszolyogtak a franciák Amerikától, a film az film, és a franciák az összes nemzetnél jobban imádták a mozit.)
Szóval, holnap elkezdi összeállítani a csapatot, és ténylegesen nekilát megtervezni a küldetést, melyről könnyebb vacsoraasztal felett társalogni, mint a valóságban kivitelezni. De elmélkedett már ezen, igaz, csak lakásának falai közt, nem pedig terepen. Van néhány dolog, amit itt is megcsinálhat az interneten, persze csak általánosságban. A célpont részleteit majd felmérik a helyszínen, de az itt elvégzett házi feladattal drága időt spórolhat a jövőben. A logisztikai elemek már a helyükre kerültek, s a létesítménynél működő informátoruk ez idáig szilárdnak és megbízhatónak tűnt.
Mire van szüksége a küldetéshez? Pár emberre. Kivétel nélkül hívőre. Négyre. Nem több mint négyre. Az egyiknek legyenek a kisujjában a robbanószerek. Lenyomozhatatlan autókra – ez természetesen nem gond. Jó nyelvtudásra. Azt a benyomást kell kelteniük, hogy bennfentesek; ez nem lesz nehéz a célpont elhelyezkedését tekintve; kévéén ismerik fel a bőrszínbeli eltérést, és szinte akcentus nélkül beszél angolul, úgyhogy ez sem jelent majd problémát.
Elsősorban azonban az a fontos, hogy csapatának minden egyes tagja igaz hívő legyen. Aki hajlandó az életét áldozni. Hajlandó életeket elvenni. A kívülállók hajlamosak azt hinni, az előbbi fontosabb, mint az utóbbi, pedig noha sokan hajlandók eldobni az életüket, sokkal hasznosabb meghatározott cél előrelendítése érdekében megválni tőle. Szent harcosnak hiszik magukat, és a hetvenkét szüzüket hajhásszák, ám valójában kilátástalan életű fiatalok, akik számára a vallás a nagyság felé vezető út, amit különben sosem érnének el. Hihetetlen, de annyira ostobák, hogy ezt sem látják. Ezért lesz ő a vezető, amazok meg a követői.

12

Akkor sem esett volna nehezére megtalálni a motelt, hat sosem járt volna ott ezelőtt. Helyileg Beatty város Főutcáján terpeszkedett, mely optimista neve ellenére csupán fél mérföld per órás nyílás volt a 95-ös és 374-es autópálya között.
Maga a szálloda – a Motel 6 a Halál-völgyben – külső megjelenése ellenére fertőtlenítő szappantól illatozó, tiszta szobákat kínált. Volt már szerencséje rosszabbhoz, rosszabb helyeken is kamatoztatta már... különleges képességeit. Ha volt valami, ami zavarta, az leginkább a motel neve volt.
A születésénél fogva karacsáj tatár Allison – akit valódiban Ajszilunak hívtak, mely azt jelentette törökül: Szépséges, mint a Hold – anyjától, apjától és őseitől örökölte az ómenek egészséges tiszteletét, lett légyenek azok világosak vagy rejtettek. Úgy vélte, a Motel 6 a Halál-völgyben név egyértelműen ez utóbbi kategóriába illik.
Mindegy. Az ómenek szeszélyesek, a jelentés mindig értelmezés kérdése. Ez esetben nem valószínű, hogy a motel neve rá vonatkozik; ahhoz túlságosan megbabonázta alanyát, hogy veszélyt jelentsen rá akár közvetve, akár közvetlenül. És a maga részéről nem sok gondolkodást igényel az, amiért idejött, olyan kitűnő kiképzést kapott. Segíti továbbá az, hogy a férfiak egyszerű, kiszámítható teremtmények, a legalapvetőbb szükségletek hajtják őket. „A férfi agyag”, mondta egyszer első oktatója, egy Olga nevű nő, s ő már zsenge tizenegy évesként meglátta az ebben rejlő igazságot, hisz emlékezett a falusi fiúk rajta időző tekintetére sőt, a meglett férfiak mindig figyelő szemére.
Már azelőtt, hogy beindult volna nála a változás, és teste kivirágzott, nemcsak azt tudta ösztönösen, melyik a szebbik nem, de azt is, melyik az erősebb. A férfiak fizikailag erősek, és ennek megvan a maga haszna és gyönyöre, ő viszont másfajta erővel bírt, s ez jól szolgálta, életben tartotta a veszélyes helyzetekben, kényelemben a nehéz időkben. Most, huszonkét évesen, távol a falujától, ereje kezdte gazdaggá tenni. Ráadásul előző megbízóival ellentétben a jelenlegi nem kérte, hogy menjen meghallgatásra. Sejtelme sem volt, vajon ez szigorú vallási eszményeikből vagy professzionalizmusukból fakad, mindenesetre készpénznek vették a referenciáit, akárcsak az ajánlólevelét, bár homály fedte, hogy az kitől származott. Nyilván egy befolyásos embertől. A mostanra megszűnt program, melynek keretében kiképezték, szigorúan titkos körülmények között folyt.
Elhajtott a motel parkolója mellett, megkerülte a tömböt, és visszatért a másik irányból valami szokatlan után kutatva, s figyelve, mit súg a megérzése. Látta, hogy a férfi járműve, az 1990-es kék Dodge kisteherautó fél tucat másik mellett parkol, s egy kaliforniait és egy arizonait leszámítva valamennyinek helyi a rendszáma. Mivel mindent rendben talált, elégedetten begurult egy benzinkúthoz, csinált egy Y fordulást, aztán visszatért a motelhoz, beállt a parkolóba – a Dodge-tól két hellyel távolabb tette le a kocsit. Gyorsan ellenőrizte a sminkjét a visszapillantó tükörben, és elővett néhány óvszert a kesztyűtartóból. Bepottyantotta őket, és mosolyogva összepattintotta retiküljét. Az utóbbi időben többször panaszkodott a férfi az óvszer miatt, azt hajtogatta, nem akarja, hogy bármi közéjük álljon, ő meg tiltakozott, mondván, várni szeretne, míg jobban megismerik egymást, esetleg megvizsgáltathatnák magukat, nincsen-e nemi úton terjedő betegségük, mielőtt a következő szintre emelik a kapcsolatukat. Igazság szerint azonban semmi köze nem volt a meghittségnek és óvatosságnak a tétovázásához. Megbízója alaposan felkészült, részletes dossziét nyújtott át neki a férfiről, mely behatóan taglalva mindent annak napirendjétől kezdve az étkezési szokásain át a múltbeli kapcsolataiig. Két szeretője volt ezelőtt, egy gimis barátnő, aki az iskolaévek alatt dobta, meg egy másik, nem sokkal azután, hogy lediplomázott. Az a kapcsolat is kérészéletűnek bizonyult. Szinte kizárt, hogy bármi betegséget összeszedett. Nem, 1azóvszerhasználat csak fegyver az eszköztárában. A férfi által hőn áhított közelség szükséglet, márpedig a szükséglet nem más, mint töréspont. Amikor hajlandó lesz végre beadni a derekát”, és hagyni, hogy a férfi óvszer nélkül a magáévá tegye, az csupán egyetlen célt fog szolgálni: hogy megerősítse rajta a fogást.
Agyag, gondolta.
De nem nagyon halogathatja tovább, megbízója már várja az információt, amit még ki kell húznia a férfiból. Hogy miért türelmetlenkednek, vagy mit terveznek a leállítandó információval, az csakis rájuk tartozik, de annyi bizonyos, hogy e férfi titkai létfontosságúak. Az ilyesmit azonban nem lehet siettetni. Nem lehet, ha jó eredményt akarsz kapni.
Kiszállt, bezárta a kocsit, és a szobához sétált. A férfi, szokásához híven, vörös rózsát csukott az ajtógomb és az ajtófélfa közti résbe – ez volt a „jelük”, melyik szobában várja. Az igazat megvallva aranyos ember volt, de túlon-túl gyenge, és olyan szeretetre éhes, hogy a megvetésen kívül szinte nem érzett mást iránta.
Bekopogott. Hallotta, hogy gyors léptek topognak az ajtó felé, s zörögve akasztja ki valaki a biztonsági láncot. Az ajtó felpattant, s ott állt ő kordbársony nadrágban és fél tucat, sci-fit vagy tévéshow-t ábrázoló topis pólójának egyikében.
Szia – búgta a csípőjét kidüllesztve, mint valami topmodell. A sokéves gyakorlásnak hála, beszédében nyoma sem volt akcentusnak. – Örülsz nekem?
Pántos – a férfi kedvenc, halvány barackszínben pompázó – ruhája tapadt, ahol kellett, máshol hullámzott, tökéletes összhangot teremtve szűziesség és pikantéria között. A férfiak, még ha nem tudatosult is bennük, azt várták szívük választottjától, hogy nappal hölgy, a hálóban szajha legyen.
A férfi mohó tekintete végzett lába és keble szemrevételezésével, és megpihent az arcán.
– Ööö, igen... Egek, de mennyire – motyogta. Gyere, kerülj beljebb!

Kétszer szeretkeztek az elkövetkező két órában, először alig pár percig tartott, második alkalommal tíz percig, és csak azért ilyen hosszan, mert Allison visszafogta. Másfajta izmokkal, gondolta. Mindazonáltal nem kevésbé erősekkel. Mikor végeztek, a férfi lihegve hanyatt feküdt, mellkasa és arca csatakos volt az izzadságtól. A lány legurult, a vállához fészkelte magát, és nagyot sóhajtott.
– Hű – motyogta. – Ez aztán... hű...
– Igen, tényleg – felelte a férfi.
Steve nem volt rosszképű a göndör vörösesszőke hajával és világoskék szemével, de az ő ízléséhez túl vékonydongájú volt, a szakállától pedig viszketett az arca és a combja. Pedig rendesen tisztálkodott, nem dohányzott, egyenesen álltak a fogai, úgyhogy összességében rosszabb is lehetett volna.
Ami a szeretkezési képességeit illeti... Hát, annak szinte teljességgel híján volt. Túlságosan előzékeny, túl gyengéd szeretőként folyton azon aggodalmaskodott, mit csinál rosszul, min kéne változtatnia. Próbálta megnyugtatni, csupa szépet mondott, a kellő pillanatokban nyögött, de gyanította, hogy Steve tudat alatt fél, hogy elveszíti – nem mintha valaha is birtokolta volna.
Lényegében a szépség és a szörnyeteg effektus munkált. Magától értődő, hogy nem fogja elveszíteni, addig biztosan nem, amíg ki nem szedi belőle a megbízói számára nélkülözhetetlen választ. Egy röpke pillanatra elfogta Allisont a bűntudat, amint elképzelte, mihez kezd majd Steve, amikor ő eltűnik. Nem kételkedett benne, hogy a férfi beleszeretett, elvégre ez volt a cél, de annyira... ártalmatlan volt, hogy nehéz volt időnként nem szánni. Félresöpörte a gondolatot.
– Szóval, hogy megy a munka? – kérdezte Steve.
– Jól, a szokásos: járom az országot, reklámot csapok a portékámnak, átnyújtom a telefonszámomat, és kivillanom a dekoltázsomat az orvosoknak...
– Hékás!
– Nyugi, csak ugratlak. Sok orvos tart attól, hogy bevonják a gyógyszert.
– Mint a fájdalomcsillapítót, amelyet a tévében mutattak?
– Úgy van. A gyártó meg egyfolytában nyomás alatt tart minket, hogy tovább erőltessük.
Steve úgy tudta, orvoslátogató, és Renóban van a székhelye. Egy könyváruházban „találkoztak”, ahol a beltéri kávózóban öt centje hiányzott, hogy kifizesse a mokkáját. A sorban mögötte álló Steve idegesen felajánlotta, hogy fedezi a különbséget. A férfiról összeállított dossziéval – vagy legalábbis a szükséges kis tudnivalóval – felfegyverezve és szokásait jól ismerve könnyen elintézte, hogy összefussanak, és a találkozót még könnyebben a saját javára fordította, amikor érdeklődést tanúsított Steve gépészeti könyve iránt, amely igazság szerint abszolúte hidegen hagyta. Steve azonban ezt észre sem vette, annyira felvillanyozta, hogy egy csinos lány figyelmét élvezi.
Szóval az egész gépészet – mondta. – Fogalmam sincs, hogy csinálod. Megpróbáltam elolvasni az egyik könyvedet, de egy árva szó sem marad meg bennem.
Hát, pedig te nagyon okos vagy, de azért ez tényleg száraz anyag. Ne feledd, én négy évig jártam egyetemre, mégsem tettem szert semmi gyakorlati ismeretre, míg el nem helyezkedtem. Az MIT-n rengeteg mindent megtanítottak, de az bakfitty ahhoz képest, amit azóta tanultam.
– Például?
– Á, tudod, dolgokat.
– Úgymint?
Steve nem válaszolt.
– Rendben, rendben, vettem, Mr. Fontos, Hétpecsétes Titok Úr!
– Nem erről van szó, Ali – felelte a férfi kissé siránkozva. – Csak aláíratják veled azt a sok papírt: titoktartási kötelezettséget meg minden.
– Tyűha, befolyásos ember lehetsz.
Steve a fejét ingatta.
– Dehogy. Tudod, milyen a kormány... a végletekig paranoiás. Már az meglep, hogy nem tettek minket poligráfra, de ki tudja?
– Szóval, akkor mit tanultál? Fegyvereket, bombákat, ilyesmiket készíteni? Várj csak... rakétaszakértő vagy?
Steve jót derült.
– Nem, nem vagyok rakétaszakértő. Gépészmérnök vagyok, átlagos, középszerű mérnök.
– Kém? – Allison felkönyökölt, hagyta, hogy a lecsúszó lepedő felfedje fehér keblét. – Az vagy, ugye? Kém.
– Nem, kém sem vagyok. Úgy értem, ugyan már, csak nézz rám! Én kockafej vagyok.
– Tökéletes álca.
– Öregem, neked aztán élénk a fantáziád, azt el kell ismerni.
– Kibújsz a válasz alól. Ez az árulkodó jel, egy igazi kémsztori.
– Nem. Sajnos ki kell ábrándítanom téged.
– Akkor mi vagy? Áruld el...
– Az energiaügyi minisztériumnak dolgozom.
– Atomenergiával meg ilyesmivel?
– Úgy van.
Igazság szerint Allison tudta, mivel keresi Steve a kenyerét, hol dolgozik, és mi folyik ott. Ami őt érdekelte – ami őket érdekelte –, az sokkal specifikusabb volt. Megbízói meg voltak győződve róla, hogy Steve birtokában van az információnak, lehet, hogy már most a fejében van, de ha mégsem, hát hozzá tud férni. Önkéntelenül eltöprengett, miért őt bérelték fel a feladatra ahelyett, hogy elrabolnák az utcán, és nyers erővel szednék ki belőle, amire kíváncsiak. Gyanította, hogy a válasznak éppannyira köze van a férfi munkahelyéhez, mint a kínzás megbízhatatlanságához. Ha Steve-nek nyoma vész, vagy holtan találnak rá s a leghalványabb gyanú felmerül, nemcsak a helyi rendőrség, hanem az FBI is nyomozni kezd, és megbízója nyilván mindenáron el akarja kerülni ezt a fajta beható vizsgálatot. Mindenesetre az, hogy nem a közvetlenebb módszerre esett a választásuk, arra utalt, hogy a szükséges Információ egyszerre kulcsfontosságú és rendkívüli, lehet, hogy Steve az egyetlen használható információforrásuk, vagyis azt vagy szigorúan őrzik, vagy páratlan rálátása van a témára.
Nem mintha számítana. Elvégzi a munkát, zsebre vágja a pénzt, aztán... hát, ki tudja?
Tekintélyes honoráriumából akár új életet kezdhetne valahol máshol, hogy mással keresse meg a betevőt. Valami hétköznapi munkával, lehetne könyvtáros vagy könyvelő. Elmosolyodott a gondolatra. Milyen kellemes lenne hétköznapi életet élni. Azért nem árt vigyázni a megbízóival. Bárhogy akarják felhasználni az információt, az egyértelműen létfontosságú. Olyannyira, hogy akár gyilkolhatnak is miatta.
Hív a munka...
I.ustán megcirógatta Steve mellkasát.
De azért nem forogsz veszélyben vagy ilyesmi, ugye? Úgy értem, nem leszel rákos?
Á, nem – mondta a férfi –, nem valószínű. Nyilván van kockázat, de sok a szabály meg az előírás, tényleg nagy hülyeséget kell csinálnod, hogy bajod essék.
Szóval nem történt még baj senkivel?
Dehogynem, de csak a szokásos figyelmetlenség, valakinek például áthajtottak a lábán targoncával, másnak meg torkán akadt a chips a kávézóban. Néha egy hajszálon múlt a... a többi helyen, de általában csak azért, mert valaki összecsapta a munkát, és még ilyenkor is ott van a biztonsági rendszer meg a szabályzat. Hidd el, drágám, biztonságban vagyok.
– Helyes, ennek örülök. Szörnyű lenne a tudat, hogy bajod esik vagy megbetegszel.
– Ez nem valószínű, Ali. Én nagyon körültekintő vagyok. Majd meglátjuk, gondolta Allison.

13

Ifjabb Jack a falhoz lapulva osont. Érezte, ahogy ingébe akadnak a durva palánkból kiálló szálkák. A sarokra érve megtorpant, fegyverét két kézzel markolta, a cső a földre nézett. Nem úgy, mint a hollywoodi filmekben meg zsaruműsorokban, gondolta, ahol az arcuk előtt tartják az előreszegezett pisztolyt. Igaz, hogy az tuti látvány – semmi sem emeli ki úgy a hős szögletes állkapcsát és acélkék szemét, mint egy vaskos Glock de ez nem a tutiról szól, hanem az életben maradásról meg arról, sikerül-e leszedni a rosszfúkat. Annak is megvan az előnye, ha az ember a Fehér Házban nő fel hivatásos titkosügynökök között, akik jobban ismerik a fegyvereket, mint a saját kölyküket, nem igaz?
A hollywoodi fegyverkezeléssel kétrétű a gond: a látómező és a rajtaütés. Valós támadásnál a kézifegyver-használat lényege, hogy nyomás alatt pontosan tüzeljünk, az pedig gondolkodás és látómező kérdése. Az előbbi a kondicionáláson, az utóbbi a mechanikán múlik. Sokkal könnyebb és hatékonyabb felrántani a fegyvert, jól bemérni a célpontot, és úgy elereszteni a lövést, mint fordítva. A másik tényező – a rajtaütés – arról szól, mi történik, amikor befordulsz a sarkon, és szembetalálod magad egy rosszfiúval. Inkább tartod fent, az arcod mellett a fegyvert, vagy lent, ahol talán golyót ereszthetsz a fickó lábába, mielőtt neked esik, és az egész szituációból egy nagy, „mindent szabad” birkózás kerekedik? Persze ilyesmi nem sűrűn fordul elő, szerinte és az igazi céllövészek szerint azonban sokkal jobb olyan rosszfiúval birkózni, akinek egy kilenc milliméteres revolvergolyó van a lábába plántálva, mint olyannal, akinek nincs.
Ez elmélet, Jack, emlékeztette magát a jelenbe visszatérve. Az elméletnek tanteremben a helye, nem a való világban.
Hol a fenében lehet Dominic? A bejárati ajtónál szétváltak, Dominic jobbra került, hogy a ház hátsó – potenciálisan „meredekebb” – szobáit ellenőrizze, ő meg balra, a nyitottabb konyha és nappali felé vette az irányt. Ne aggódj Dominic miatt, inkább magaddal törődj! Unokatestvére FBI-os volt – legalábbis hivatalosan nem volt szüksége kiselőadásra a témában.
Áttette pisztolyát a bal kezébe, a nadrágja szárába törölte a tenyerét, aztán visszavette a jobb kezébe. Nagy lélegzetet vett, fél lépést hátrált, és kikukkantott a sarkon. A konyha. Hűtő jobb kéz felől; avokádózöld pult, rozsdamentes acél mosogató és irodamikró bal kéz felől; étkezőasztal és székek távolabb, a pulton túl, a hátsó ajtó mellett.
Mozgás után kutatva szétnézett, de semmit sem látott, úgyhogy fegyverét vállmagasságba emelte, kilépett, s pásztázó szemét a pisztolycsővel követve a konyhába osont. Előtte és jobbra tőle boltív öblösödött, alighanem a nappaliba vezet, gondolta, s maga elé képzelte az alaprajzot. Dominic jobbról, a másik ajtón jön majd be, hogy csatlakozzon hozzá...
– Jack, a hátsó szoba ablakában! – kiáltotta Dominic valahonnan a ház gyomrából. – Menekül a szökevény! Ki az oldalsó ablakon! Fehér férfi, vörös dzsekiben, fegyver van nála... rajta vagyok!
Jack elnyomta a késztetést, hogy előrecsörtessen, inkább lassan, nyugodtan haladt, átvizsgálta a konyha többi részét, aztán kilesett a sarkon a nappaliba. Tiszta. Az udvarra nyíló ajtóhoz lépett, a bal ajtófélfának simult. Melegen remélte, hogy a vakolattal burkolt 5x10-es fagerendák megállítják vagy lelassítják a neki szánt golyókat. Aztán lebukott, és kikandikált az ökörszemablakon az átjáróba. Jobb kéz felől látta, hogy egy alak rohan sárga feliratos kék anorákban. Dominic FBI-os anorákjában. Kinyitotta az ajtót, ismét körülnézett, aztán kilökte a szúnyoghálós ajtót. Közvetlenül vele szemben sötét kapualj nyílt a téglafalban, balra tőle zöld kuka. Megindult felé, fegyverét magasba tartotta és célpont után kutatott. Észrevette, hogy árnyék moccan a kapualjban, még épp idejében sarkon perdült, hogy kivegye a küszöbön felbukkanó férfialak körvonalait.
Állj! Ne mozdulj, ne mozdulj! – kiabálta, de az alak nem állt meg. A balról rávetülő fényben megcsillant a kezében tartott pisztoly. – Dobd el! – kiáltotta Jack ismét, várt egy pillanatot, aztán kétszer lőtt, mindkét lövés középen érte a testet. Az alak a kapunak zuhant. Jack megint visszafordult a kukához, s addig lopakodott, míg ki nem látott mögüle a...
Ekkor a hátának csapódott valami a lapockája alatt. Előretántorodott. Érezte, hogy vér tódul a fejébe, s azt gondolta: Á, a francba, az isten verje meg... A kukának esett, bal válla fogta fel a zuhanás erejét. Próbált megperdülni a lövés irányába... Újabb lövedék csapódott az oldalába alig valamivel a hónalja alatt. Tudta, hogy késő.
– Állj! – kiáltott egy hang egy megafonba. Az azt kövein három gyors füttyszó visszhangot vert az átjáróban. – gyakorlat vége, gyakorlat vége!
Öregem... – motyogta Jack, és a kukának dőlve nagyot sóhajtott.
A férfi, aki épp az imént lőtte le – Walt Brandeis különleges ügynök kilépett a kapualjból, és szomorúan rázta a fejét. – Szent ég! így meghalni, fiam, zöld festéktócsával a hátad közepén... – Jack látta Brandeisen, hogy titkon somolyog, miközben végigméri, és csettint a nyelvével: – Szégyen, gyalázat, az bizony!
Dominic kocogva megkerülte a sarkot az átjáró túlsó végén, majd földbe gyökerezett lábbal kérdezte: – Már megint?
Az a probléma, Jack, hogy...
Kapkodtam, tudom.
Nem, most nem. Többről van szó. Nem az a fő gond, hogy kapkodtál, az is része volt, de nem emiatt öltek meg. Nincs kedved tippelni?
Ifjabb Jack eltöprengett. – Feltételezésekbe bocsátkoztam.
– Pontosan ez az! Feltételezted, hogy nincs más célszemély azon kívül, akit az ajtóban látsz! Feltételezted, hogy kilőtted, és többé nem foglalkoztál vele. Ezt nevezem én „rajtaütés-felszabadító” szindrómának. Ez nincs leírva a tankönyvekben, de dióhéjban annyit tesz: túléltél egy rajtaütést, hajszál híja, hogy megúsztad, és most azt hiszed, sínen vagy. Gondolatban tudat alatt átcímkézted az ajtót és a belső szobát „felderítetlenről” „tisztára”. Szóval, ha ez valóság lenne, és ketten bújnak el odabent, az ostoba mezei bűnözőnk tüzet nyit rád rögtön a társa után, csakhogy akadnak kivételek – a fehér holló eszes rosszfiúk –, és ezek a kivételek ölik meg az embert.
– Igazad van – motyogta Jack a diétás kólába kortyolva. – A pokolba!
Dominic társaságában csatlakozott az utolsó gyakorlatot külső szemlélőként figyelő Brianhez a pihenőszobában, miután meghallgatta Brandeis kurta értékelőjét, aki nem kímélte, hiába volt az exelnök fia. Gyakorlatilag ugyanazt mondta, amit Dominic, csak sokkal szórakoztatóbban. A Mississippi mellől származó Brandeis túlzott szerénysége némileg elvette a kritika élét. Némileg, de nem teljesen. Hogy képzeled, Jack, csak besétálsz ide, és profiként sétálsz ki?
Az FBI-nál a pihenőszoba éppannyira spártai módon volt berendezve, mint a Hogan sikátornak becézett, quanticói városi taktikai kiképzőlétesítmény: a furnérfalakat és padlót műanyag asztalok egészítették ki, melyek úgy festettek, mintha kalapáccsal estek volna nekik. Maga a pálya azonban a banktól a postán és a borbélyon át egészen a biliárdteremig cseppet sem volt slendrián munka.
Ahogy a sötét kapualj sem, gondolta Jack. Abszolút valóságosnak hatott, ahogy a lapockái közt csattanó paintball festékkapszula golyó is. Még mindig viszketett a helye, s gyanította, hogy később, tusoláskor jókora duzzanathoz lesz majd szerencséje. De akár kapszula volt, akár nem, a hulla, az hulla. És sejtette, hogy az okulására használtak festékgolyókat. A forgatókönyvtől és az abban szereplő ügynököktől függően a Hogan sikátor sokkal hangosabb és hektikusabb gyakorlatokat is látott már. A fáma szerint a túszmentő osztag néha éles lövedékekkel tréningezett. Igaz viszont, hogy ők a krémek krémje.
És te? Te nem dorongolsz le? – kérdezte Briant, aki krumpliszsákként elnyúlva hintázott a szék lábán. – Hadd essem túl a fejmosáson.
Urian mosolyogva ingatta a fejét, s a testvére felé biccentett.
Ez az ő felségterülete, kuzin, nem az enyém. Gyere ki Twentynine Palmsból, és akkor majd beszélünk. – A haditengerészetnek saját, ijesztően valósághű városi hadműveleti kiképzőközpontja volt, mely a „Katonai hadművelelek urbanizált terepen” nevet viselte. – Addig befogom a számat, köszönöm szépen.
Dominic megkocogtatta az asztalt Jack előtt.
Kuzin, basszus, te kérted, hogy hozzunk ide, nem?
Dominic félreérthetetlenül acélos hangja meghökkentette Jacket. Mi folyik itt? tűnődött.
– De.
Érezni akartad, hogy milyen, ugye?
– Igen.
Hát, akkor ne viselkedj úgy, mint egy csaláson kapott lurkó! Itt nem a fejmosás a lényeg. A kutyát nem érdekli, ki vagy, és hogy már harmadszorra csinálsz zöldfülű hibákat. A teremtésit! Én az első tíz gyakorlaton minden áldott alkalommal golyót kaptam ezen a pályán. Kihagytad a kapualjat? Azt majdnem rólam keresztelték el, annyiszor lepuffantottak ott.
Jack hitt neki. Több mint húsz éve képezték az FBI-ügynököket a Hoganban, és csak azok végezték el tökéletesen, akik annyiszor mentek már végig rajta, hogy álmukban is ezt látták. így van ez másban is, tudta ő ezt. A „gyakorlat teszi a mestert” nem közhely, hanem alapigazság, különösen a hadseregben és a rendvédelemben. A gyakorlás újrahuzalozza az agytekervényeket, a test izomemlékezetet fejleszt ki: addig végzi el újra és újra ugyanazt a cselekvéssort, míg izom és szinapszis összhangban nem működik, s ki nem törlődik a gondolkodás a műveletből. Ez mennyi időbe telhet?, merengett.
– Ugyan már... – mondta.
– Nem. Kérdezd meg Brandeist. Boldogan ecseteli majd. Egy rakás golyót beszedtem. A francba, az első két alkalommal egyenesen elsétáltam az ajtó mellett, és rögtön lelőttek. Nézd, nem dob fel különösebben, hogy ezt kell mondanom, de az az igazság, hogy átkozottul jól teljesítettél ahhoz képest, hogy most próbáltad először. Félelmetesen jól. Az anyját, ki gondolta volna... Az észlény kuzinom ereiben egy bérgyilkos vére csörgedezik.
– Na, most puncsolsz.
– Eszemben sincs. De tényleg, apám. Szólalj már meg, Brian! Mondd el neki!
– Igaza van, Jack. Elég durva vagy, frankón kétszer is keresztezted Dominicot a tisztítószalonban...
– Kereszteztem?
– Amikor kint várakoztok a szoba előtt, tudod, mielőtt bementek, aztán bent szétváltok, az egyik csapat a nehéz, a másik a könnyű térfélre vonul...
– Igen, emlékszem.
– A tisztítószalonban félrehúzódtál, és a fegyvered a zónádon kívül pásztázott. Keresztezett a csöved, ami azt illeti, pont a tarkómon. Ez az, ami tabu!
– Rendben, tehát első számú tanulság: ne irányozd a fegyvered a barátaidra!
Brian felnevetett.
– Igen, így is fogalmazhatunk. Ahogy mondtam, durva vagy, viszont remek az ösztönöd. Mit titkolsz még előlünk?
Kiképezést kaptál gyerekkorodban a titkosszolgálattól? Vagy vakációztál néhányszor Clarkkal meg Chavezzel?
Jack a fejét ingatta.
Nem talált. Úgy értem, tényleg lőttem párszor, de semmi ilyesmi. Nem tudom... Lepergett a fejemben, mielőtt megtörtént volna... – Jack vállat vont és elmosolyodott. – lehet, hogy örököltem valamit apa haditengerész-génjeiből. Ki tudja, talán túl sokat néztem a Drágán add az életedet!
Ezt valamiért kétlem – felelte Brian. – Na, akárhogy is, nem bánnám, ha te fedeznél hátulról.
– Ezt még meggondolom.
Felemelték a kólájukat, és koccintottak a dobozzal.
Apropó, srácok... – puhatolózott Jack. – Emlékeztek, hogy volt tavaly... Olaszországban?
Brian és Dominic összenézett.
– Emlékszünk – mondta Dom. – Micsoda durranás volt!
Aha, na, szóval arra gondoltam, szívesen megismételném. Persze nem pontosan azt, de valami hasonlót.
Brian elképedt: – Jesszus, kuzin, csak nem azt mondod, hogy kihúznád a számítógépet, és inkább élnél a valóságban? Menten lehidalok.
– Nagyon vicces. Nem, szeretem, amivel foglalkozom, és tudom, hogy van értelme, de az annyira nem kézzelfogható! Amit ti, srácok, csináltok, amit Olaszországban csináltunk, az a tuti. Maga a gyakorlat, értitek? Ahol kézzelfogható az eredmény.
– Most, hogy említed – kezdte Dominic –, mindig meg akartam kérdezni: nem nyomasztott utána? Nem mintha kellett volna, de azért lássuk be, egyből a mély vízben kötöttél ki.
Jack eltűnődött.
– Mit akarsz hallani? Hogy nyomasztott? Hát, nem. Nem igazán. Persze ideges voltam, és átfutott a fejemen, mielőtt megtörtént, hogy Mi a túrót művelek? Aztán elmúlt, és csak én meg ő maradtunk, és megcsináltam. Hogy válaszoljak a kérdésre, ami szerintem következik: nem, szemernyit sem gyötört miatta az álmatlanság. Szerinted kellett volna?
– A francokat, dehogy! – Brian szétnézett, hogy egyedül vannak-e, aztán az asztalra támaszkodva odahajolt. – Itt nincs semmi kellett volna, Jack. Vagy gyötör, vagy nem gyötör. Ha nem gyötör, klassz. Megérdemelte a rohadék. Amikor én először puffantottam le valakit, Jack, váratlanul ütött rajtam a fickó. Kinyírom, vagy engem nyírnak ki szitu volt. Kinyírtam, és tudtam, hogy helyesen tettem. Mégis rémálmok gyötörtek. Akár helyes, akár nem, akár megérdemli a halált, akár nem, a gyilkosság sosem tréfadolog. Ha valaki másképp gondolja, annak zavart az elméje. Nem a gyilkolásról szól ez a nagy felhajtás, hanem arról, hogy elvégzed, amire kiképeztek, még ha rücskösre koptattad is a seggedet azért, hogy tudj mindent. Arról, hogy vigyázol a társaidra, és épségben megúszod a végére.
– Mellesleg, Jack – tette hozzá Dominic –, az olaszországi ürge semmi pénzért nem hagyott volna ki egy napot sem. Sok emberéletbe került volna, míg elteszi valaki láb alól. És ez a kulcs. Rendben van, hogy a rosszfiú megérdemli a sorsát, de a mi munkánk meg ez az egész nem a bosszúról szól, legalábbis nem az öncélú bosszúról. Az olyan, mint elszabadult lovak után becsukni az istállóajtót. Ami engem illet, én inkább állítom meg azt, aki az istállóajtó kinyitásán mesterkedik.
Brian szigorúan az ikertestvérére meredt néhány pillanatig, majd vigyorogva rázta a fejét.
– Ez állati! Anyu mindig mondta, hogy te vagy a filozófus a családban, csak eddig nem hittem neki.
– Persze, persze... – dünnyögte Dominic. – Csakhogy ez inkább matek, mint filozófia. Ölj meg egyet, ments meg százakat-ezreket. A derék, törvénytisztelő állampolgár, az más tészta, akkor nem lenne ilyen egyértelmű az egyenlet, de nem arról beszélünk.
– Ezt osztom én is, Jack – jegyezte meg Brian. – Itt a lehetőség, hogy tényleg jót cselekedjünk. De ha azért akarod csinálni, mert szerinted a bosszú a válasz, vagy mert olyan James Bond-os...
– Eszemben sincs...
Nagyszerű, mert egyáltalán nem az. Mocskos szar az egész, és pont. A bosszú baromi rossz tanácsadó. És hanyaggá tesz, a hanyagság pedig a halál.
Tudom.
Szóval, akkor mihez kezdesz?
Azt hiszem, beszélek Gerryvel, s meglátom, mit mond.
Na, akkor kapd össze magad, és nyomós érvekkel rukkolj elő – javasolta Dominic. – Mert elsőként Gerryn verik el a port, amiért felvett. Ha apád begurul...
Apa legyen az én bajom, Dom.
Oké, de ha azt hiszed, Gerry majd a kezedbe nyom egy pisztolyt, és azt mondja: „eredj, mentsd meg a világot a demokráciának”, akkor nagyon el vagy tájolva.
– Tudom.
– Helyes.
Szóval – mondta Jack ha beszélek vele, a pártomat fogjátok?
Ha ezen múlik, persze – felelte Brian. – De itt nincs demokrácia, Jack. Ha mégsem kaszálná el ott helyben az ötletedet, továbbküldi Samnek. – Sam Granger a Campus műveleti főparancsnoka volt. – Kétlem, hogy ő kikéri a véleményünket.
Jack bólintott.
– Biztos így van. Hát akkor, ahogy mondtad, jobb lesz, ha összekapom magam és nyomós érvekkel rukkolok elő.

14

Beköszöntött az ősz. Erről tanúskodott a szél és a jégtorlasz, mely a parttól eltávolodva kezdte felfedni a Jeges-tenger fekete vizét. Nem hűlhetett tovább anélkül, hogy meg ne fagyjon, és ez egyre többfelé fordult elő mintegy emlékeztetőül, hogy a nyár a legjobb esetben is tovaröppent. Az anyatermészet szokás szerint komor és szívtelen arcát mutatta a kristálykék égbolt és a fehér bárányfelhők alatt.
Poljarnijra hasonlított a hely. Ott volt az első állomáshelye, ahova úgy tizenkét évvel korábban rendelték, amikor a szovjet haditengerészetnek lassan leáldozott. Persze maradt néhány hajó a tovább működő Kola Fjord-i kikötőben lehorgonyozva, ezek legénysége vagy kényszerből tartott ki a tengerészet kötelékében, vagy mert nem volt hova hazamenniük. De olyan hajó is akadt, ahol csupa tisztből állt a legénység, ők még fizetést is kaptak néhanapján. Vitalijt az utolsók között sorozták be a volt szovjet haditengerészetbe, s elképedve tapasztalta, mennyire ínyére van a munka.
A lélek nélküli alapkiképzést követően helyettes sztarsinának, vagyis tengerészaltisztnek és másod-vitorlamesternek nevezték ki. Nehéz, kimerítő feladat volt, de kielégítette, ráadásul hasznos szakmával gazdagodott. És más módon is profitált a szovjet haditengerészet kimúlásából: kedvezményes áron vásárolt egy kivénhedt, ám jól karbantartott T-4-es kétéltűt, melyet névlegesen gépjárművé alakított. Főként kutatókat szállított, akik homályos, ám számára érdektelen oknál fogva vizsgálták a környéket, máskor jegesmedvéket drága szőnyeggé kikészítő vadászokat vitt.
E heti utasai egy part menti kis halászfaluban várták. Már két nappal korábban felpakolta a felszerelésüket, egy négykerék-meghajtású, új abroncsokkal és strapabíró daruval felszerelt, frissen festett GAZ teherautót, melyet névtelen sofőr szállított le, akit valószínűleg hozzá hasonlóan euróban fizettek ki. Jó kapitányhoz illőn, Vitalij átvizsgálta a rakományt, s meglepve tapasztalta, hogy a teherautót mindennemű, még a motorblokkba ütött azonosítószámtól is megfosztották. Noha ez nem különösebben nehéz feladat, szerelőt sem kíván, valami azt súgta Vitalijnak, utasai nem maguk végezték a műveletet. Szóval idejöttek, vettek egy jó állapotban lévő GAZ-t, bőkezűen megjutalmazlak valakit, hogy szedje le az azonosítót, aztán felbéreltek egy magánfuvarozót. Rengeteg pénzt terítettek szét, túlságosan foglalkoztatja őket, hogy névtelenek maradjanak. Mit akar ez jelenteni?
De nincs értelme nagyon kíváncsiskodni. A ravasz róka tudja, milyen veszélyeket rejt a kíváncsiság, ő pedig szerette hinni magáról, hogy elég ravasz. És az eurók majd gondot viselnek az emlékezetére, nyilván ebben bíznak mélységesen az utasai. A csapat egyértelműen mediterrán származású vezetője megkérte, szólítsa Frednek. Ez nem annyira csel volt, mint inkább a kényelem jele, már-már bizalmas vicc, és Fred vigyorgása az első találkozásukkor ráerősített erre.
Nézte, ahogy utasai felszállnak és integetnek neki, aztán jelzett Ványának, a gépkezelő matróznak, aki eloldotta a köteleket. Ő meg beindította a dízelmotort, és eltávolodott a kikötőtől.
Hamarosan a hajózócsatornában siklottak a tenger felé tartva. A fekete víz nem volt kifejezetten csábító, mégis idetartozott ő is és a hajó is, s jó érzés volt visszatérni. Már csak valami nyugtatóra volt szüksége, hogy tökéletesen induljon a reggel, úgyhogy elszívott egy amerikai Marlboro Lights 100-ast. Rögtön szépnek látott mindent. A helyi halászflotta már kifutott a kikötőből – borzasztó korán kezdték a munkát és az üres vízen könnyen ment a navigáció, csak enyhe hullámok csapkodták a jelzőbójákat.
Áthaladt a hullámtörő gáton, menetirányba fordította a hajót, és megindult keletnek.

Az utasításokat követve Adnan ügyelt rá, hogy csapata kis létszámú legyen, csak ő és még hárman, akik feltétlen bizalmát élvezik. így épp elegen voltak ahhoz, hogy rakodni tudják a súlyos tárgyakat, ahhoz viszont nem, hogy problémát jelentsenek, ha elkerülhetetlenül elérkezik a küldetésük vége. Ami azt illeti, nem bánta, hogy az is elkövetkezik egyszer. Elvégre ugyanaz a sors várt rá, mint honfitársaira. Szomorú szükségszerűség, gondolta. Nem, leginkább az aggasztotta, hogy felsülnek. Kudarcuk kétségtelenül kihatással lenne az egész akcióra, bármi legyen is az, úgyhogy minden tőle telhetőt el fog követni, hogy ilyen véletlenül se történhessen.
Az élet. Adnan elmosolyodott a gondolatra. A hitetlenek ezt – a fákat, a vizet, az anyagi javakat – tartják az életnek. Hogy mit eszel, mit iszol, hogyan mocskolod be tested a vágyaidra hallgatva, szintén nem az élet. A Földön eltöltött idő csak felkészülés az utána következőkre, s ha jámboran és alázatosan viszonyulsz az egyetlen igaz Istenhez, minden képzeletet felülmúlóan káprázatos jutalomban lesz részed. Abban már kevésbé volt biztos, mi vár rá, ha sikerrel jár. Lehet, hogy fontosabb küldetéseket bíznak rá? Vagy inkább azzal válik a dzsihád javára, ha lakatot tesz a szájára? Szívesebben választaná a küldetéseket, hogy tovább szolgálhassa Allahot, de ha a hallgatás rendeltetett neki, ám legyen. Mindkettőt ugyanazzal a lelki nyugalommal fogadja, bízva, hogy életét a lehető leghelyesebben élte le.
Bármi lesz, gondolta, az még a jövő zenéje, nem fog már most azon drukkolni. Egyelőre csak ez a megbízatás lebeg a szeme előtt. Bár hogy ő hogyan jön a képbe, nem tudta. Azt a bölcsebb elmékre hagyta.
Egy nappal korábban érkeztek a halászfaluba, miután elbúcsúztak a sofőrtől, akinek le kellett szállítania a dokkhoz a teherautót, s átadnia az útra felbérelt kapitánynak. A falu javarészt kihalt volt, miután kiürült a tenger a lehalászások miatt, lakói elköltöztek. Az a pár falusi, aki maradt, beérte önmaga társaságával, s próbálta valahogy kihúzni, miközben az ősz télbe fordult. A katonai zubbonyba burkolózó, arcát a hideg ellen sál mögé rejtő Adnan és emberei nem nagyon hívták fel magukra a figyelmet, és szállásuk vezetője, aki meglepetésében repesett az örömtől, hogy fizetővendégei vannak, nem faggatta őket. Nem érdekelte, honnan jönnek, sem az, milyen terveik vannak a jövőre nézve. Persze, ha mégis megkérdezi, Adnan akkor som válaszolhat, ha akar. A jövő Allah kezében van, akár belátja ezt a világ többi része, akár nem.

Párizsban besötétedett, s a csípős levegő jobban zavarta a két arabot, mint a párizsiakat. De ez is csak ürügyül szolgált, hogy még többet borozhassanak, azt meg szívesen vállalták. A kerti asztalok eléggé megritkultak ahhoz, hogy nyíltabban társaloghassanak. Ha mégis figyelte őket valaki, nagyon óvatosan tette. És nem lehet állandóan rettegni, még ebben a szakmában sem.
– Várod, hogy újból jelentkezzenek? – kérdezte Fa’ad.
Ibrahim bólintott.
– Már úton van. Jó hírnök. Nagyon megbízható.
– Szerinted mi lesz?
– Megtanultam már, hogy ne bocsátkozzam találgatásokba – mondta Ibrahim. – Azt teszem, amit éppen kell. Az Emír tudja, mi következik, nem igaz?
– Eddig sikerrel járt, de néha olyan vénasszonyos – zsémbelt Fa’ad. – Ha intelligensen tervezed meg az akciót, minden rendben lesz. A terepen mi vagyunk az Emír keze és szeme. Ő választott minket. Jobban kéne bíznia bennünk.
– Igen, de ő azt is látja, amit mi nem. Ezt sose feledd – emlékeztette Ibrahim a vendégét. – Ezért dönt ő minden akcióban.
– Igen, ő nagyon bölcs – adta meg magát Fa’ad. Nem egészen gondolta komolyan, de akkor is ezt kellett mondania. Hűséget esküdött az Emírnek, és így mutatta ki, bár esküje öt évvel korábban történt, amikor még lelkes siheder volt. Kamaszkorban sok mindent hisz az ember, könnyen ígér hűséget. És az ilyen fogadalmat nehéz feledni. Ha egyáltalán lehet.
Ez persze nem oszlatta el a kétségeit. Csupán egyszer találkozott az Emírrel, Ibrahim ezzel szemben joggal állíthatta, hogy ismeri. Így ment ez a szakmájukban. Ám egyikük sem sejtette, hol él a vezetőjük. A hosszú elektronikus nyomnak csak egyik végét ismerték. Persze érthető volt az elővigyázatosság: az amerikai rendőrség nyilván éppoly hatékony, mint az európai, márpedig az európaitól nem árt félni. Ennek ellenére, az Emír igenis vénasszonyos. Azokban sem bízik, akik felesküdtek rá, hogy készek meghalni érte. Akkor meg kiben bízik? És bennük miért, ha... benne nem, kérdezte Fa’ad magában. Fa’ad alapvetően túlságosan éles elméjű volt, hogy „azért, mert azt mondtam” alapon elfogadja a dolgokat, ahogy világszerte az anyák elvárják az ötéves gyermeküktől. Ennél is bosszantóbbnak találta, hogy nem tehet fel bizonyos kérdéseket, mert egyesek rögtön megkérdőjeleznék a hűségét. A hűtlenség a szervezetben öngyilkossággal ért fel. Fa’ad azonban tisztában volt vele, hogy ez így van rendjén mind az Emír, mind a szervezet egésze szempontjából.
Nem volt könnyű Allah munkáját végezni, de ezt kezdetektől tudta. Illetve ezzel ámította magát. Párizsban legalább legeltethette a szemét a nőkön, akik többnyire szajhának öltözve mutogatták a testüket az utcán, mintha a hivatásukat hirdetnék. Szerencse, gondolta, hogy Ibrahim ezen a környéken él. Szemrevaló itt a látvány.
– Tényleg vonzó – értett egyet Ibrahim a kimondatlan megjegyzéssel. – Orvosfeleség, sajnos tapasztalatom szerint nem kenyere a házasságtörés.
Gondolatolvasás – nevetett. – Nyitottak a francia nők a közeledésre?
Némelyek. A fogós rész olvasni a gondolataikban. Kevés férfi rendelkezik e képességgel, még itt is. – Elnevette magát. – Ilyen értelemben a francia nők nem különböznek a mieinktől. Van, ami nem változik.
Fa’ad belekortyolt a kávéba, és közelebb hajolt. Működni fog? – kérdezte a tervezett akcióra gondolva. Nem látom okát, miért ne működne. Hatása jelentős lesz. Az egyetlen negatívum, hogy új ellenségeket szerzünk magunknak, de mit számít eggyel több vagy keveebb? Nincs barátunk a gyaurok közt. A lényeg, hogy előkészítsük a csapást.
Insallah – felelte Fa’ad.
Koccintottak, mint franciák az üzletkötés végén.

Semmi sem fogható a hazai pálya előnyéhez, gondolta Jack Ryan exelnök. Annak idején a Georgetown Egyetemen szerzett doktori fokozatot történelemből, s csaknem úgy ismerte a campust, mint a saját otthonát. Mindent egybevetve meglepően kellemesnek találta az előadás-sorozatot. Pofonegyszerű feladattal bízták meg, és zavarba ejtő összeggel honorálták, hogy olyasmiről tart előadást, amihez jól ért, vagyis a fehér házi pályafutásáról. Eddig csak pár flúgos szólalt fel a közönség soraiból, nyolcvan százalékuk összeesküvéselmélet-őrült volt, akiket egykettőre lehurrogott a többi hallgató. A másik húsz százalék baloldali, ők váltig állították, hogy Edward Kealty rántotta vissza az országot a szakadék széléről, ahova az ő vezetésével került. Persze ostobaság volt az egész, őszinteségüket mégsem lehetett megkérdőjelezni, eléggé a szívére is vette: mert egy dolog a valóság, és megint más a látszat, e kettő ritkán találkozik egymással. Ezt a leckét már Arnie van Damm is próbálta a fejébe verni az elnöksége alatt – teljesen hasztalan –, makacs büszkesége azonban nem egykönnyen nyelte le. Vannak dolgok, melyek egyszerűen igazak. Pokolba a látszattal! Az, hogy az amerikai választók Kealty megválasztásával láthatóan elfeledkeztek e tényről, még mindig felbőszítette, igaz, sosem tartozott a tárgyilagos megfigyelők közé. Csakhogy most Robbynak kellene az ovális irodában ülnie. Az volt a trükk, hogy nem hagyta, hogy elkeseredése megmérgezze a beszédét. Bármennyire égett a vágytól, hogy kritikával illesse a hivatalban lévő elnököt – legyen az bármekkora vadbarom –, nem tette, mert rossz modorra vallana.
A felkészülőhelyiség – ez esetben a McNeir előadóteremhez kapcsolódó kis fogadószoba – ajtaja kinyílt, és elsődleges titkosügynöke, Andrea Price-O’Day lépett be az ügynökök mellett.
– Öt perc, uram.
– Mekkora a tömeg? – kérdezte Ryan.
– Telt ház van. És nem puskaporos a levegő.
Ryan jót derült.
– Az mindig jó jel. Hogy áll a nyakkendőm?
Korán megtanulta, hogy Andrea sokkal jobban ért a windsor csomóhoz, mint ő – majdnem olyan jól, mint Cathy, de a doktornő reggel korán indult munkába, ezért kénytelen volt maga megkötni. Micsoda baklövés!
Andrea félrebillentett fejjel dicsérte meg:
– Nem rossz, uram. – Igazított rajta egy kicsit, és kurtán biccentett. – Félek, az állásom forog kockán.
– Ettől nem kell félnie, Andrea. – Price-O’Day régóta volt a Ryan családdal, valójában olyan régóta, hogy ritkán jutott eszükbe, hogy fel van fegyverezve, s kész gyilkolni és meghalni a biztonságukért.
Kopogtattak. Az egyik ügynök bedugta a fejét a résen. – KÖZJÁTÉK! – jelentette, majd kitárta az ajtót, hogy beengedje ifjabb Jacket.
– Jack! – kiáltotta az idősebb Jack, s megindult.
– Helló, Andrea – köszönt ifjabb Jack.
– Mr. Ryan.
– Milyen kellemes meglepetés! – mondta az exelnök.
– Igen, hát, lefújták a randimat, úgyhogy...
Ryan felnevetett.
– Muszáj, hogy egy férfiembernek legyenek prioritásai.
– A francba, nem úgy értettem...
– Fátylat rá! Örülök, hogy eljöttél. Van helyed? Ifjabb Jack bólintott. – Az első sorban.
– Remek. Ha bajba kerülök, hozzám vághatsz egy teniszlabdát.

Jack magára hagyta apját, átvágott a csarnokon, lement egy szintet, és az előadóterem felé igyekezett. A folyosó szinte sötétbe borult, az összes fénycsövet lekapcsolták. Az oktatási intézmények többségéhez hasonlóan a Georgetown is igyekezett „zöldebb” lenni. Épp elhaladt egy konferenciaterem előtt, amikor odabentről kiszűrődő fémes csikorgás ütötte meg a fülét, mintha széket húztak volna a padlón. Visszalépett, és bekukkantott a keskeny ablakon. Kék overallos takarító térdepelt egy felfordított takarítógép mellett, és csavarhúzóval böködte a fényezőpárnát. Jack az ösztöneitől hajtva benyitott és bedugta a fejét. A takarító felnézett.
– Helló – köszönt Jack.
– Helló. – Spanyol ajkú férfinak tűnt, erős akcentussal heszélt. – Kicserélem a korongot – mondta.
– Nem akartam zavarni – felelte Jack, és behúzta maga mögött az ajtót. Aztán elővette a mobilját, és tárcsázta Andrea számát. A nő az első csörrenésre felvette. Jack beleszólt: – Helló, épp az előadóterem felé tartottam... Itt van lent egy takarító...
– A 2b konferenciateremben?
– Igen.
– Már ellenőriztük, de még egyszer átfésüljük a környéket. Amúgy az alagsorba fogunk menni.
– Jó, csak ellenőriztem.
– Másodállásra pályázik? – kérdezte Price-O’Day.
Jack elvigyorodott. – Milyen a fizu?
– Sokkal szerényebb, minta magáé. És pokoli a munkaidő-beosztás. Viszlát később.
Andrea szétkapcsolt. Jack folytatta útját az előadóterem felé.

– Harcra fel, uram! – mondta Andrea Ryan exelnöknek, aki felállt és beleöklözött a levegőbe. Annyira jellemző volt ez a mozdulat idősebb Jack Ryanre, Price-O’Day mégis észrevette az apában a fiút. KÖZJÁTÉK telefonja a takarító kapcsán ráadásul még valamit elárult neki: a fiú az értelem fájától sem esett messze. Létezik vajon kém-gén? tűnődött. Ha igen, ifjabb Jackben biztosan megtalálható. Akárcsak az apja, ő is végtelenül kíváncsi természet, és nem ítél felületesen. Magától értődő, hogy átfésülte ügynöktársaival az épületet, és Jack tud erről. Ennek ellenére kiszúrta a takarítót, és azonnal beugrott neki: Anomália! Végül téves riasztásnak bizonyult, de ettől még jogos a kérdés – olyasmi ez, amit a titkosügynökök kiképzés és tapasztalat révén sajátítanak el.
Andrea az órájára pillantott, gondolatban lepergette maga előtt az utat, lelki szeme előtt megjelent a térkép, mérte a fordulókat és a távolságokat. Aztán elégedetten koppantott kétszer az ajtón, hogy jelezze az ügynököknek: HARCOS indulásra kész. Várt egy percet, míg felsorakozik a kordon, aztán kinyitotta az ajtót, ellenőrizte a csarnokot, kilépett, és intett Ryannek, hogy kövesse.

Az előadóteremben ülve ifjabb Jack szórakozottan lapozgatta az esti műsort, szeme itta a szavakat, de agya nem volt hajlandó befogadni őket. Ott motoszkált valami a tudatalattijában, az a bizonytalan érzés, hogy valamit félbehagyott... Valamit, amit be kellett volna fejeznie, talán mielőtt eljön a Campusról?
A Georgetown rektora felvonult az emelvényre, és udvarias taps kíséretében a pódiumhoz lépett.
– Jó estét, hölgyeim és uraim. Mivel ma este csak egyetlen előadásunk van, rövidre fogom a bevezetést. John l’atrick Ryan, hazánk volt elnöke régóta áll a kormány szolgálatában...
A takarító! Spontán ugrott be a szó Jacknek. Ellenőrizték, állította Andrea. Mégis... A mobiljáért nyúlt, de megállt. Mit mondhatna? Hogy nem hagyja nyugodni a megérzése? A helyéről látta az emelvény bal oldalát. Két fekete öltönyös titkosügynök jelent meg; mögöttük Andrea és az apja.
Fel sem fogta, mit csinál, csak talpra ugrott, és az oldalsó kijárathoz sietett. Feltrappolt a lépcsőn, elfordult balra, és végigsietett a folyosón a konferenciaterem-ajtókat számolva.
A csavarhúzó, gondolta, s a két perce még tudatalattijában motoszkáló ködös valami hirtelen kiélesedett. A takarító csavarhúzóval szedte le a párnát, amelyet anyacsavarral fogattak fel a takarítógépre a középénél fogva.
Zakatoló szívvel ért a konferenciateremhez. Pár lépéssel előtte megtorpant. Látta, hogy fény szűrődik ki a keskeny ablakon, de nem hallott neszezést odabentről. Fújt egyet, aztán az ajtóhoz ment és elfordította a kilincsgombot. Zárva. Belesett az ablakon. A takarítógép még mindig ott volt. A takarító eltűnt. A lapos fejű csavarhúzó a földön hevert.
Megfordult és kocogni kezdett vissza az előadóteremhez. Megállt az ajtónál, összeszedte magát, aztán finoman benyitott és hagyta, hogy becsukódjon. Néhányan felpillantottak a jövetelére, Andrea egyik ügynöke is odabólintott neki a középső folyosón, aztán tovább pásztázta az előadótermet.
Ő is pásztázni kezdett, először a kék overallt kereste, de hamar elvetette az ötletet; a takarító nem juthatott volna he a terembe. A színfalak mögött tiszta a terep, azt Andrea csapata lezárta. Ki más lehet, töprengett az arcok tengerében kutatva. Hallgatóság, ügynökök, egyetemi biztonsági őrök...
A keleti fal mellett egy bérelt zsaru állt, arcát félig árnyék takarta, kezét összekulcsolta maga előtt. Az ügynökökhöz hasonlóan ő is a tömeget pásztázta. Az ügynökökhöz hasonlóan... Jack tekintete továbbsiklott, az egyetem biztonsági őreit számlálta. Összesen öten voltak. És egyik sem pásztázta a tömeget. Nem voltak felkészülve személyvédelemre, figyelmük tehát nem a közönségre irányult – ahonnan leginkább érkezhetett a fenyegetés –, hanem a pódiumra. Kivéve a keleti falnál rostokoló őrt. A férfi elfordult, arcára futólag fény vetült.
Jack előhúzta a mobilját és SMS-t pötyögött Andreának: ŐR, KELETI FAL = TAKARÍTÓ.
Andrea az emelvényen tíz lábbal hátrább, a pódiumtól balra állt. Jack látta, hogy előveszi a mobilját, megnézi a kijelzőt, aztán visszacsúsztatja a zsebébe. Azonnal reagált. Csuklómikrofonját a szájához emelte, majd visszaengedte. A középső folyosón ügyelő ügynök fesztelenül megindult vissza, fel a lépcsőn, jobbra fordult a szőnyeges kereszteződéshez, és a keleti fal felé sétált.
Belépett a keleti fal folyosójára. Harminc lábbal arrább az őr feléje fordult, tekintete egy pillanatra elidőzött az ügynökön, aztán visszafordult az emelvény felé, ahol Andrea blokkoló pozíciót vett fel. Jack apja észrevette, mi folyik, röpke pillantást küldött felé, de folytatta előadását. Persze tisztában van vele, mit csinál Andrea, érvelt Jack, azt viszont nem sejti, mennyire konkrét a veszély.
A keleti falnál az őrnek szintén feltűnt Andrea mozgása. Hanyagul tett két lépést előre a folyosón, a hallgatóság egyik tagjához hajolt, és a fülébe suttogott. A nő meglepett arcot vágva felnézett az őrre, és felállt. Az őr mosolyogva megfogta a könyökét, és jobbról mellé lépve végigvezette a folyosón az emelvénynél nyíló kijárat felé. Ahogy elhaladtak a negyedik sor mellett, Andrea előrelépett, hogy tartsa blokkoló pozícióját.
Kigombolta kosztümkabátját.
Az őr hirtelen elengedte a nő könyökét, s bal kézzel megmarkolta a nyakát, aztán arrább lépett, és oldalazva elhaladt az első sor mellett. A nő felsikoltott. Fejek fordultak arra. Az őr jobb keze elöl a nadrágja derekához csusszant.
Pajzsként maga elé rántotta a nőt. Andrea előkapta fegyverét és felemelte.
– Állj, titkosszolgálat!
Mögötte az ügynökök már mozgásba lendültek, körbevették a volt elnököt, lenyomták és sietve kiterelték az emelvény túlsó végén.
Az őr keze egy félautomata kilenc milliméteressel együtt bukkant elő. Látva, hogy célpontja kezd lőtávon kívülre kerülni, elkövette a hibát, melyre Andrea várt. Ahogy egy szintbe emelte fegyverét az emelvénnyel, előrelépett. Fél lábbal emberi pajzsán túl.
Andrea egyet lőtt. Tizenöt lábról a kis sebességű, üreges hegyű lövedék célba talált, s a bal szem és fül között hatolt a férfi koponyájába. A közelharcokra, zsúfolt térben történő tüzelésre tervezett lövedék a reklámnak megfelelően befúródott az őr agyába, és minden energiáját a másodperc ezredrésze alatt kiadva – a későbbi boncolás szerint – a koponya másik falától három hüvelykre állt meg.
Az őr holtan zuhant a szőnyegre.

– Andrea szerint te mentetted meg a napot – mondta Ryan exelnök húsz perccel később a limuzinban.
– Csak felküldtem a jelzőrakétát – felelte Jack.
Az egész történet olyan szürreális, vélte, de mégsem annyira, mint az utóhatása. Maga az eseménysorozat rövid volt ugyan – öt másodperc attól számítva, hogy az őr megragadta a helyéről felállított nőt, addig, amíg Andrea fejlövése leterítette –, ahogy gondolatban visszapörgette, előre megjósolható módon lassított felvételként látta. A közönséget annyira megdöbbentette a lövés, hogy alig páran sikoltottak, és ők mind a meghalt bérgyilkos közelében voltak.
A maga részéről jól tudta, hogy ilyenkor nem ajánlatos a tettek mezejére lépni, ezért ott maradt a nyugati fal mellett, míg az egyetem biztonsági őrei és Andrea ügynökei kiürítették az előadótermet. Apja már levonult az emelvényről a titkosszolgálat gyűrűjében, mire Andrea kilőtte a halálos golyót.
– Akkor is – mondta Ryan. – Köszönöm.
Kínos pillanat volt, mely kényelmetlen csendbe burkolózott. Ifjabb Jack törte meg: – Félelmetes, nem?
Ryan exelnök bólogatott.
– Miért mentél vissza? Úgy értem, hogy ellenőrizd a takarítót?
– Amikor megláttam, épp csavarhúzóval babrálta a fényezőpárnát. Franciakulcsra lett volna szüksége.
– Igazán lenyűgöző, Jack.
– Csak a csavarhúzó...
– Részben az. Részben meg az, hogy nem estél pánikba. A hivatásosokra hagytad, hadd végezzék a munkájukat. Tízből nyolcnak nem tűnt volna fel a takarítógép. Többségük pánikba esett volna, és ledermed. A maradék egymaga próbált volna elbánni a fickóval. Mindenben helyesen jártál el.’
– Köszönöm.
Idősebb Ryan elmosolyodott.
– És most beszéljük meg, hogyan adjuk ezt elő anyádnak...

15

Nem jutottak messze, s a repülő máris visszagurult a kapuhoz, az első kerék tulajdonképpen el sem hagyta igazán az aszfaltot. Nem szolgáltak magyarázattal, csak merev mosollyal, s kurta „Velem tartana, kérem?”-et intéztek hozzá és Chavezhez, melyet ismét merev, határozott mosoly követett – ilyesmire csak profi utaskísérő képes, aki azt is közölte Clarkkal, hogy kérése nem képezi vita tárgyát.
– Elfelejtetted kifizetni a parkolójegyet, Ding? – kérdezte Clark a vejétől.
– Én aztán nem, mano. Én egyenes jellem vagyok.
Mindketten gyors puszival meg „Ne aggódj!”-jal búcsúztak a feleségüktől, aztán követték az utaskísérőt a folyosón a már nyitott ajtóhoz. A hídon tiszt várta őket a New Scotland Yardtól. A férfi sapkáján körbefutó fekete-fehér pepita sávból Clark tudta, hogy nem mezei fakabáttal van dolga, míg a pulóverére erősített rangjelzés elárulta, hogy az SCD11-nél, a speciális bűnmegelőző főcsoportfőnökségen, a hírszerzőknél van állományban.
– Sajnálom, hogy meg kell szakítanom a hazaútjukat, uraim – kezdte a zsaru – de szükség van a jelenlétükre. Kérem, kövessenek!
Az angol jó modor – az út rossz oldalán hajtással és a hasábburgonya „chips”-nek titulálásával együtt – azon dolgok közé tartozott, melyekhez Clark egyszerűen képtelen volt hozzászokni, különösen a hadsereg ranglétrájának csúcsán elhelyezkedő vezetőknél. Persze az udvariasság jobb a gorombaságnál, mindazonáltal van valami ijesztő abban, amikor olyasvalaki beszél veled ó-be-jól-nevelten, aki több rosszfiút gyilkolt le, mint ahánnyal az emberek többsége egy életen át találkozik. Ő maga is összefutott már itt olyanokkal, akik részletekbe menően tudták ecsetelni, hogyan fognak villával felszabdalni, meginni a véredet és elevenen megnyúzni, s hanghordozásuk közben mindvégig higgadt maradt, mintha délutáni teára invitálnának.
Clark és Chavez követte a zsarut a harmonikaszerű hídon, jó pár ellenőrző ponton és egy kártyaleolvasóval felszerelt ajtón át a Heathrow biztonsági központjába. Egy kis tárgyalóterembe vezették őket, ahol Alistair Stanley, hivatalosan még mindig a Szivárvány kommandó parancsnokhelyettese állt a rombusz alakú asztalnál a világítócsövek hideg fényében. Stanley az SAS – Különleges Légi Szolgálat –, Nagy Britannia legjobb speciális egységének kötelékébe tartozott.
Vegyes társaságban Clark nem szívesen ismerte be ugyan, de úgy tartotta, hogy a hatékonyságot és hosszú szolgálati időt tekintve az SAS páratlan. Vitathatatlanul akadtak más, hasonlóan jó egyenruhák a nagyvilágban – rögtön saját alma matere, a haditengerészet SEAL-esei ugrottak be neki –, ám a britek réges-rég felállították a modern kori felderítőegységek aranymércéjét. Már 1941-ben, amikor egy Stirling névre hallgató skót dragonyos gárdatiszt – akinek hírneve később vetekedett a Stirling könnyű géppisztolyéval – és hatvanöt fős „L” különítménye rajtaütéseket hajtott végre a német Wehrmachton Észak-Afrikában. A korai, Észak-Afrikában végrehajtott betöréses szabotázsakcióktól kezdve a Scud rakéták vadászatáig az iraki sivatagban az SAS mindenben benne volt, mindent látott, és közben mindent lejegyzett egy felderítőkről szóló könyvbe. Alistair Stanley az előtte szolgáló felebarátaihoz hasonlóan elsőrangú katona volt. Ami azt illeti, Clark ritkán tekintett Stanleyre a helyetteseként, inkább társparancsnokként, annyira tisztelte.
A forgalmi sávok és a hasábburgonya mellett, az SAS szervezeti felépítése is alkalmazkodást igényelt tőle. A britekre jellemző módon, az SAS szervezete egyedülálló volt, ezredekből – 21. 22. és 23. ezredből – és századokból állt, melyeket A-tól G-ig jelöltek, de úgy, hogy az ábécé néhány betűje kimaradt belőle. Viszont el kellett ismernie, hogy a britek mindent eleganciával csinálnak.
– Alistair – bólintott fennkölten. Stanley arcáról lerítt, hogy valami komoly dolog történt vagy történik éppen.
– Máris hiányoztunk, Stan? – kérdezte Ding, s kezet fogott vele.
– Bárcsak arról lenne szó, haver. Átkozottul szörnyen érzem magam, hogy megzavartam az utatokat. De úgy gondoltam, srácok, esetleg benne lennétek még egy akcióban, mielőtt eltunyultok. Kaptunk valami izgalmasat.
– Honnan? – kérdezte Clark.
– A svédektől, kerülő úton. Úgy tűnik, elvesztették az egyik konzulátusukat Tripoliban. Pokoli kínos nekik.
Chavez közbeszólt:
– Ha nem tévedek, „elvesztették”-en nem azt érted, hogy elkavarodott, ugye?
– Igen, bocs. Tipikus brit szépítés. Bájos, de nem mindig praktikus. A hírszerzés még ügyködik a beszivárgáson, de tekintve a helyszínt, nem kell hozzá sok fantázia, hogy megtippeljük a tettes általános személyazonosságát.
Clark és Chavez kihúzta a széket, és letelepedtek az asztalnál. Stanley követte példájukat. Aztán felcsapott egy bőrmappát, melyben kézzel írt jegyzetekkel teli füzet rejlett.
– Halljuk! – indítványozta Clark, és gondolatban sebességet váltott.
Tíz perccel korábban még a családja körében ült civil üzemmódban – már amennyire engedélyezte magának a civil üzemmódot –, és hazafelé készülődött, de az akkor volt, ez meg most van. Most ismét a Szivárvány kommandó kapitánya. Jó érzés, ismerte el magában.
– Legjobb tudásunk szerint összesen nyolcan vannak – mondta Stanley. – Mint a villám, véráldozat nélkül játszották ki a helyi rendőröket. A műholdképeken látszik, hogy négy svéd, valószínűleg fallskarmsjagare hever a földön.
A fallskarmsjagarék alapvetően a légi deszantos rangerek svéd megfelelői, a hadsereg színe-javából válogatják őket. Valószínűleg a Särskilda Skyddsgruppen – Speciális Védelmi Osztag – tagjai, akiket a SÄPO, a Svéd Biztonsági Szolgálat mellé helyeztek nagykövetségi szolgálatra.
– Ezek kemény legények – jegyezte meg Chavez. – Valaki jól megtanulta a leckét. És a céllövőik is profik. Van hír odabentről, a konzulátusról?
Stanley a fejét ingatta.
– Süket a rádió.
Logikus, vélte Clark. Ha elég jók ahhoz, hogy ilyen sebesen behatoljanak a konzulátus területére, és leterítsenek négy fallskarmsjagarét, akkor van annyi eszük, hogy egyenesen a kommunikációs szobát célozzák meg.
– Senki sem vállalja magára? – érdeklődött Chavez.
– Eddig senki, ám gyanítom, nem marad sokáig így. A líbiaiak még nem hagyták, hogy a sajtó megszellőztesse az esetet, de attól tartok, csak idő kérdése.
A Közép-Keleten a kusza terrorista csoportok hajlamosak voltak egymást átfedve vállalni bármely jelentősebb erőszakos cselekményt. Nem azért, hogy tekintélyt szerezzenek maguknak, hanem hogy szándékosan összezavarják a hírszerzést. Szakasztott olyan volt, mint amikor a rendőrség jelentős gyilkossági ügyben nyomoz. Gyors vallomások, eszement gyanúsítottak, akikből tizenkettő egy tucat, és valahányat komolyan kell venni, nehogy elkerülje a figyelmedet az igazi célpont. Ugyanez volt érvényes a terrorizmusra.
– Feltételezem, követelés sincs – tette hozzá Clark.
– Ahogy mondod.
Hol előálltak követeléssel, hol nem. A Közel-Keleten a túszejtők főként arra mentek rá, hogy a nemzetközi figyelem középpontjába kerüljenek, csak ezt követően kezdték kivégezni az embereket, hogy aztán megkésve szolgáljanak magyarázattal a hogyanokra és miértekre. Nem mintha ez számított volna Clarknak és az osztagának, de míg valamely kormányfunkcionárius rá nem bólintott az akciójukra, a Szivárvány – az összes többi különleges felderítőalakulattal egyetemben – a politika kegyeitől függött. Miután a politikusok meggyőződtek róla, hogy indokolt a harci kutyák szabadon bocsátása, láthatott neki a Szivárvány annak, amihez a legjobban értett.
– És most jön a húzós rész – jelentette ki Stanley.
– A politika – tippelt Clark.
– Megint eltaláltad. Képzelheted, barátunk, az ezredes saját Jamahiriyaját akarja bevetni, máris odarendelte őket. A svéd főkonzul azonban nem lelkesedik az ötletért, ismerve a Jamahiriya támadási módszereit.
A Jamahiriya Gárda lényegében Moammer Kadhafi ezredes saját, külön bejáratú Különleges Erők egysége volt, durván kétezer tagját saját háza tájékáról, Líbia Szurt régiójából toborozta. Clark tudta, hogy a Jamahiriya jó, saját belső logisztikai és hírszerző egységei vannak. Ugyanakkor nem a diszkrécióról híresült el, és különösebb érdeklődést sem tanúsított a járulékos veszteségek iránt, akár élt, akár élettelen volt. Ha a Jamahiriya vezeti a támadást, a svédek valószínűleg elveszítik a személyzetük tekintélyes részét.
Érdekes egy figura ez a Kadhafi, futott át az agyán. Az amerikai hírszerzés többségével összhangban ő is kétkedve fogadta Kadhafi jellemének újdonsült átvedlését Észak-Afrika rosszfiújából humanitáriussá és a terrorizmus elítélőjévé. Lehet, hogy a régi, „kutyából nem lesz szalonna” mondás egyesek számára hamisan csengő közhely, neki azonban meggyőződése volt, hogy Moammer Abu Minyar al-Kadhafi ezredes, a „Forradalom testvéri vezére és útmutatója” ízig-vérig kutya, és az is marad a halála napjáig, akár természetes halállal hal, akár kevésbé természetessel.
2003-ban Kadhafi vezényletére a líbiai kormány hivatalosan tájékoztatta az ENSZ-t, hogy hajlandó felelősséget vállalni a tizenöt évvel korábban, Lockerbie felett lezuhant Pan Am 103-as járat felrobbantásáért, és hajlandó az áldozatok családját legfeljebb hárommilliárd dollár erejéig kárpótolni. A gesztust a Nyugat nyomban dicsérettel jutalmazta, visszavonták a gazdasági szankciókat, és az európai országok diplomatikusan bravóztak. A kutya itt nem állt meg, előbb betekintést engedett a nemzetközi megfigyelőknek a fegyverkezési programjába, aztán elítélően szólt a szeptember 11-i terrortámadásról.
Clark gyanította, hogy Kadhafi engedékenységének semmi köze a korral járó lehiggadáshoz, kizárólag a jó öreg gazdasághoz. Más szóval az olajárakhoz, melyek a kilencvenes években zuhanórepülésbe váltottak, s Líbia szegényebb lett, mint régen, amikor a tevék, nem pedig a fekete arany volt a sivatagi nemzet királya. Emiatt kevesebb támogatás jutott az ezredes kedvenc terrorista akcióira. Persze, emlékeztette magát Clark, Kadhafi jófiú-hozzáállását tovább erősítette Amerika iraki megszállása, melyet előzetesnek tekinthetett arra nézve, mi történhet saját kis hűbérbirtokával. A méltányosság kedvéért Clark beismerte, még mindig jobb, ha Kadhafi csak mímeli a pálfordulást, amíg nem követ el galádságot. A kérdés az, hogy most, amikor az olajárak újra az egekbe szöktek, ficánkolni kezd-e megint. És a karmát vajon kiereszti-e?
– Stockholmban persze azt forszírozza a legfelsőbb vezetés, hogy saját fiaikat vethessék be, Kadhafi azonban erről hallani sem akar – folytatta Stanley. – Legutoljára azt a hírt kaptam, hogy a Rosenbad utca a Downing Streettel tárgyal. Mindenesetre minket készenlétbe helyeztek. Herefordshire behívja az osztag többi tagját. Ketten szabadságolták magukat, az egyik táppénzen, a másik vakáción van, de a többieket egy órán belül összetrombitálják, felszerelik és küldik. – Stanley megnézte az óráját. – Mondjuk, hetven perc van felszállásig.
– Azt mondtad, „küldik” – szólalt meg Chavez. – Hova? – Az időtényező kritikus szerepet játszott, és a leggyorsabb közlekedési eszközzel is hosszú volt az út Londonból Tripoliba, lehet, hogy hosszabb, mint ameddig élve megússzák a konzulátuson fogva tartott túszok.
– Tarantóba. Az olasz Marina Militare kedvesen felajánlotta, hogy elszállásolnak minket, míg a politikusok dűlőre jutnak. Ha hívnak, egyszerűen átugrunk a vízen Tripoliba.

16

Pavel Rosikina hadnagy felhajtotta a lepedőt – valójában asztalterítőt –, melyet egy kedves teremtmény a holttestre terített, és belebámult a tágra nyílt szemű arcba, mely szerinte a maffia újabb leszámolásának esett áldozatul. De lehet, hogy mégsem. A férfiról fakó színe dacára lerítt, hogy nem csecsen vagy más nemzetiségű, s a helyszín ismeretében ez meglepte. Érdekes.
A golyó valamivel a bal fül felett hatolt be a férfi koponyájába és távozott... Rosikina áthajolt az asztal fölött, gondosan ügyelve, hogy a terítőn kívül ne érjen máshoz, és megnézte a férfi fejének jobb oldalát, mely a boksz párnázott felső szélén pihent. És lám! Egy tojás nagyságú lyuk tátongott a férfi jobb füle tövében. A boksz mögötti falat beterítő véres agyvelő összhangban volt a golyó röppályájával, vagyis a gyilkos... itt állt. Közvetlenül a konyhaajtó előtt. Hogy milyen közel, azt majd a halottkém eldönti, de a behatolási seb mérete alapján Rosikina tudta, hogy nem karnyújtásnyira. A sebhely körül nem talált sem lőpor égette nyomot, sem szemcséket. Maga a sebhely tökéletesen kerek volt, ami szintén kizárta a közeli lövés lehetőségét, mely általában éles, csillag alakú vágást hagyott a bőrön. A nyomozó befogta az orrát az ürülékszagra. Mint a hirtelen halált halt áldozatok többségének, ennek a férfinak is elernyedt a bele és hólyagja. Óvatosan visszahúzta a sportdzsekijét, előbb bal–, majd jobboldalt, s tárca után matatott. Egy ezüst golyóstollon, fehér zsebkendőn és a zakóhoz járó pluszgombon kívül nem talált semmit.
– Szerinted milyen közel volt? – ütötte meg fülét a kérdés. Megfordult.
Alkalmankénti társa, Gennagyij Olekszej nem messze állt tőle, somolygó szája sarkából cigaretta fityegett, keze bőrkabátjának zsebében.
Olekszej válla fölött látta, hogy az egyenruhás rendőrök végre kiterelték a vendégeket az étterem főbejáratán, s most idegesen várják, hogy kihallgassák őket. Az étterem személyzete – négy pincér, egy pénztáros és három szakács – a megürült asztaloknál ült, és a nevüket diktálták egy másik rendőrnek.
Olekszej és Rosikina a szentpétervári milícia bűnügyi nyomozó osztályának a pénzügyi visszaéléseket vizsgáló alosztályán dolgozott. A nyugati rendőrügynökségekkel ellentétben, az orosz nyomozóknak nem volt állandó társuk. Hogy miért nem, ezt soha senki nem magyarázta el Rosikinának, de feltételezte, hogy a finanszírozáshoz lehet köze. Mindennek a finanszírozáshoz volt köze, kezdve azzal, megkapják-e hétről hétre a saját járművüket, egészen addig, hogy egyedül vagy társsal dolgoznak-e.
– Téged rendeltek mellém? – kérdezte Rosikina.
– Otthon hívtak fel. Milyen közel volt? – ismételte Olekszej.
– Egy-két méterre. Könnyű lövés. – Észrevette, hogy van valami a padon az áldozat feneke alatt. Közelebb hajolt, hogy megnézze. – Volt fegyvere – mondta Olekszejnek. – Félautomata. Makarovnak tűnik. Legalább megpróbálta. Ha egy másodperccel előbb kapja elő, talán...
– Akkor ezt válaszold meg – mondta Olekszej. – Inkább végeznéd úgy, mint itt a barátunk, hogy tudod, mi következik, vagy inkább csak... puff. Viszlát. A nagy semmi.
– Egek, Gennagyij...
– Ugyan, éld már bele magad!
Rosikina sóhajtott egyet.
– Azt hiszem, szívesebben halnék meg álmomban, százévesen, Natalia mellett fekve.
– Pavel, Pavel... hát sosem akarsz a kedvemben járni?
– Bocs, de nincs rá érkezésem. Itt valami nem stimmel. Úgy néz ki, mint egy szokványos maffialeszámolás, de az áldozat nem szokványos, legalábbis ezen a helyen nem az.
Vagy nagyon bátor, vagy nagyon ostoba volt – jegyezte meg Olekszej.
– Vagy kétségbeesett. – Ilyen helyre csak akkor tér be fehérbőrű orosz, ha többet akar egy nagy tál gyepelgesnél meg a rémes pondúr zenénél, mely leginkább hőségben nyervogó macskákra emlékeztette Pavelt.
– Vagy nagyon éhes – fűzte hozzá Olekszej. – Ő is főnök lenne? Nem tűnik ismerősnek, de lehet, hogy bekerült a könyvbe.
– Kétlem. Azok tapodtat sem mozdulnak a saját kis hadseregük nélkül. – Ha mégis idejönnek, és kapnak is a fejükbe egy golyót ilyen távolságból, a testőreik azonnal tüzet nyitnak, és iszonyatos mészárlást rendeznek. Aztán mindenfelé lyukak éktelenkednek és holttestek hevernek. Nem, itt csak egy golyó és egy hulla van. Előre megfontolt akció. Rajtaütés profin kivitelezve. A kérdés az, ki ez a fickó, és miért volt annyira fontos, hogy megöljék.
– Hát, ebből a bandából sem húzunk ki egy szót sem.
Rosikina tudta, hogy társának igaza van. Az Obscsinától való félelem vagy az iránta való hűség a legsegítőkészebb lelket is hallgatásra bírta. A szemtanúk beszámolója általában három általános kategóriába esett: nem láttam semmit; egy álarcos férfi berohant, lelőtte az embert, és aztán elrohant, az egész olyan gyorsan történt; és személy szerint a kedvence: Ja nye gavarju porusszki. Nem beszélek oroszul.
És ezek közül valószínűleg egyedül az utolsó lesz igaz: az egész olyan gyorsan történt. Nem hibáztatta őket. A Krasznaja Mafija, a Bratva és az Obscsina – akármilyen név alatt futott – hátborzongatóan kegyetlen volt. A szemtanúk és családjuk gyakran váltak halálos célponttá csupán azért, mert egy sötét pincében egy főnök azt találta ki, hogy olyan információ van a birtokukban, melyet átadhatnak a hatóságoknak. És itt nem csupán a halálról van szó, emlékeztette magát Rosikina. A maffia gyakran elmés és megfontolt módszerekkel intézte a kivégzéseket. Mit tenne ő ilyen helyzetben?, tűnődött. A maffia általában óvakodott ugyan attól, hogy akár egy ujjal is bántsa a rendőröket – nem tett jót az üzletnek –, azért volt rá eset. A zsaruk meg tudják védeni magukat, hisz fegyvert és kiképzést kaptak, de az átlagpolgár, a tanár, a gyári munkás, a könyvelő, nekik mennyi esélyük van? Igazából semennyi. A milíciának se pénze, se elég embere nincs, hogy megvédje a szemtanúkat, és az átlagpolgár tisztában van ezzel, úgyhogy befogják a szájukat, és meghúzzák magukat. Az étterem törzsvendégei még így is rettegnek, hogy rossz helyen voltak rossz időben. Kész csoda, hogy egyáltalán túlélik az ilyen helyek.
Az ilyenek miatt, gondolta Rosikina, kívánják vissza az emberek a régi időket, a sztálini uralmat, és Putyin csak ezt adja nekik a „reformjaival”. De ez nem a középút. Amíg van Oroszországban politikai szabadság, szabadságjogok és nyitott piac, addig lesz bűnözés, kis- és nagyméretekben – Sztálin idején is volt, csak messze nem ennyi. Csakhogy ez az okfejtés komolytalan. Régi, keményvonalas kommunisták és ultranacionalisták érvelnek ezzel, hogy befeketítsék a demokráciát és a kapitalizmust, s közben elfelejtik vagy semmibe veszik, milyen magas árat kellett fizetni a Szovjetunió vasöklű uralmáért. Hogy is szól a mondás? Az idő mindent megszépít? Apja, aki jakut halász volt, másképp fogalmazott: „Ha hárpia a feleséged, a valaha volt legrútabb szeretőd is csábítóbbnak tűnik.” Tudta, hogy a Szovjetunió is az, egy hajdanvolt rút szerető. Nyilván volt jó oldala, de semmiképpen sem szeretnél vele újra összejönni. Sajnos sok honfitársa – negyven százalékuk a legutóbbi közvélemény-kutatások szerint, ha nem fedik is mindig a teljes valóságot – nem osztotta nézetét. Vagy lehet, hogy Olekszej látja jól, és nem más, mint optimista bolond. Vagy „vak optimista”?
Kibámult az étterem ablakán, elnézte a szoros csoportokban álló, komor arcú vendégeket, ahogy leheletük párafelhőkben gomolyog a hideg esti levegőben, és azon töprengett, nem alaptalan-e az optimizmusa. Itt van egy étteremre való ember, mintegy harmincan, alig húsz perce a szemük előtt kiloccsantották egy férfi agyvelejét, de a kisujjukat sem mozdítanák, hogy megkerüljön a gyilkos.
– Igaz, de sosem tudhatod – felelte Rosikina. – Jobb kérdezni és meglepődni, mint fordítva, nem?
Olekszej vállat vont, és elmosolyodott, ahogy csak egy orosz fatalista képes. Mit volt mit tenni? Olekszejt nem sok minden billentette ki a nyugalmából; lélekjelenléte éppoly örökös volt, mint a cigaretta, ami állandóan ott fityegett a szája sarkában.
Ugyanakkor ritkán, de előfordult, hogy néhány szemtanú önkéntelenül hasznos tippet adott, abból szemezgethettek. Többnyire azonban homályos vagy ellentmondásos (vagy mindkettő) volt a vallomásuk, s ők, a nyomozók csak arra alapozhattak, amit a hátrahagyott holttest vagy holttestek alapján megállapítottak.
– Mellesleg – mondta Rosikina – a feldolgozásra váró, használhatatlan vallomások nélkül nem várna ránk négyórányi papírmunka és förmedvény kávé.
– Négyórányi? Ha szerencsénk van.
– A pokolba is, hol bujkál a halottkém?
Míg hivatalosan halottnak nem nyilvánítják az áldozatot, a holttest marad, ahol van, hogy holtan, üveges szemmel bámulja a plafont.
– Már úton van – mondta Olekszej. – Benéztem hozzá, mielőtt elindultam. Biztos mozgalmas az estéje.
Rosikina áthajolt, a pisztoly sátorvasába akasztotta mutatóujját, és felemelte az ülésről. – Kilenc milliméteres. – Kivette a tárat, és visszahúzta a szánt. A golyó kipottyant a csőből és a padlón koppant.
– Hát, készült valamire. Hiányzik belőle?
Rosikina a fejét rázta, és megszagolta a csövet.
– Az a sanda gyanúm, túl gyorsan történt. Nemrég tisztította. Mi a fene... Nézd, Gennagyij. Mit ad isten, a sorozatszámot kitörölték!
– Ez aztán a meglepetés!
A rosszfiúk gyakran marták le savval a sorozatszámot a gyilkosságokhoz használt fegyverekről, néhanapján azonban ismét beléjük ütötték. Ha ez lenne most a helyzet, a Makarov sorozatszáma tényleg elvezethetne valahova. Bolond optimizmus.
És valószínűleg nem helytálló, emlékeztette magát Rosikina.
Ahogy gyilkossági esetekben gyakorta megesik, akár Nyugaton, akár Moszkvában, Rosikina hadnagy és Olekszej nem sokat tudott meg a gyilkosság idején az étteremben tartózkodóktól vagy a környék átvizsgálásából. Az összetartó csecsen közösség nem bízott a rendőrségben, és rettegett az Obscsinától. Nem ok nélkül. Az Obscsina kegyetlensége nem ismert határokat. A szemtanúk nemcsak a maguk, de a családtagjaik életével is fizettek, és saját haláluk előtt nagy eséllyel az ő halálukat is végig kellett nézniük. A kilátás, hogy a szemed láttára fűrészeljék darabokra a gyermekedet, lakatot tesz a szádra. Rosikinának azonban nem volt más választása, végig kellett mennie a vallomásfelvétel és nyomozás lépésein, akármilyen meddőnek bizonyultak is.
Gondosan kivizsgálják a gyilkosságot, de végül az a kevéske nyom is semmivé foszlik, melyre ráakadnak, s kénytelenek lesznek félretenni az ügyet. E gondolattal a fejében, Rosikina szomorúan az áldozatra pillantott: – Bocs, haver.

17

Furcsa, ütött szöget ifjabb Jack Ryan fejében, hogy senki sem gratulált a születési értesítőre. Senki az égvilágon. Minden fájlt áttanulmányozott a számítógépén, átfésülte az összes terabájtot a Campus éktelen szerverének memóriáján, megnyitotta a legfrissebb dokumentumokat, lejegyezte a feladót és a címzettet, de azok csak alfanumerikus címek voltak, és nagy eséllyel semmi közük nem volt a valós nevekhez. Kutatását kiterjesztette az elmúlt hat hónap e-mailjeire, és táblázatkezelőbe foglalta. Az biztos, hogy a levélforgalom egyenletes volt, ritkán tért el öt százalékkal hónapról hónapra. És most, néhány nappal a születési értesítő után hirtelen beállt a csend. Eltekintve attól a pár rutinüzenettől, melyet az értesítő előtt indítottak, és amelyek elakadtak a kibertérben, egyetlen e-mailt sem küldtek. Az Emír és az OFT – az Omajjádi Forradalmi Tanács – lényegében beszüntette a kommunikációt, s ettől Jacket kirázta a hideg. Mert három lehetőség merült fel: vagy megváltoztatták a kommunikációs protokollt egy általános biztonsági intézkedés részeként, vagy kiszagolták, hogy valaki olvassa a leveleiket, vagy ez a támadás előtti csend: tehát lakatot tesznek az elektronikus ajkakra egy magas szintű akció előtt. Mutatkozott ugyan némi esély az első két lehetőségre, ám a valószínűségük elenyésző volt. Az. OFT alig változtatott valamit az eljárásain az elmúlt kilenc hónapban, és a Campus gondosan ügyelt rá, nehogy elárulja magát. Úgyhogy valószínűleg a harmadik eshetőséggel kell számolni. Természetesen volt már ilyenre példa. Nem sokkal szeptember 11-e előtt az al-Kaida megszokott elektronikus csevegési szintje hirtelen a béka feneke alá zuhant, akárcsak a japánoké Pearl Harbor előtt. Egyik fele azt kívánta, bárcsak beigazolódna a hipotézise, a másik fele melegen remélte, hogy rossz nyomon jár.
Szóval akkor hogyan juttatja el az Emír az üzeneteit? A futár a legbiztonságosabb módszer, bár nem a leggyorsabb: megírják az üzenetet, CD-re másolják, aztán lepaszszolják a megbeszélt helyen. Modern légi közlekedéssel kevesebb mint egy nap alatt eljuthatsz Chicagóból Kalkuttába, ha nem bánod a légi kosztot. Az ám, a nemzetközi légi közlekedést mintha egyenesen erre találták volna ki, nem? Mintha csak a sötétben bujkáló szervezetekre és nem csupán a multinacionális társaságok piacaira való tekintettel tervezték volna.
Chicagóból Kalkuttába. Mi van akkor, ha az Emír Chicagóban, New Yorkban vagy Miamiban rejtőzik? Mi akadálya lenne, hogy itt éljen? Az égvilágon semmi. A CIA és mindenki más azt feltételezi, a Szovjetunió muzulmán vallású utódállamaiban húzza meg magát, de miért? Mert ott van az utolsó ismert tartózkodási helye. Nem azért, mert bizonyíték van rá, hogy ott bujkál. Ráadásul az Egyesült Államok kormányának különleges erői nagy számban vonultak fel Pakisztánban és Afganisztánban, minden zugba belestek, vég nélkül kérdezősködtek, és nagy pénzeket dobtak fel, hogy megtalálják azt a férfit – vagy nőt –, aki ismeri az arcát, és tudja, merre lapul. És még mindig semmi. Erre mekkora az esély? töprengett Jack.
Egy Emír kaliberű ember sosem érezheti magát eléggé biztonságban, annyi hírszerző ügynökség kutatja szerte a világban – még az elhivatott, hazafias szellemű hírszerzők is megnézik az Amerika által a fejére kitűzött jutalmat, aztán elképzelik, milyen lenne egy szép ház a Riviérán meg a kényelmes visszavonulás mindössze egyetlen telefonhívásért és pár adatért cserébe...
Az Emír tisztában van ezzel. És korlátozza azok számát, akik ismerik a hollétét. Azokra korlátozza, akikben teljes mértékben megbízhat, s viszonzásul mindent megad nekik. A legjobb ellátást. Pénzt, kényelmet, a körülményekhez mérten minden luxust. Megerősíti bennük a vágyat, hogy kivívják a bizalmát. Megerősíti bennük a hitet Allahban és önmagában, és lesi a kívánságaikat. De közben megőrzi parancsnoki auráját, mert a hatalom forrása személyfüggő, s mint minden igazán fontos dolog az életben, ez is az elmén múlik.
Szóval mibe kerülne az Emírnek, hogy Pakisztánon vagy Afganisztánon túlra tegye át a székhelyét? Miként vágsz bele a világ első számú körözött bűnözőjének költöztetésébe?
A CIA elsődleges aktája tartalmazott pár silány képet az Emírről, nyerset és digitálisan feljavítottat egyaránt, ezeket küldték szét gyakorlatilag az összes hírszerző ügynökségnek és rendőri szervnek szerte a világon. Meg a nagy nyilvánosságnak. Ha Brad Pitt és Angelina Jolié ki sem mozdulhat vasárnap ebédelni anélkül, hogy köréjük ne csődüljön a tömeg, az Emír még kevésbé dughatja ki az orrát a megszokott kis territóriumáról.
Nem változtathatja meg a magasságát, bár technikailag lehetséges lenne, ám nagy és igencsak fájdalmas műtét árán, s a hosszú lábadozási idő szükségszerűen hetekre röghöz kötné – nem szerencsés húzás, ha épp mented a bőröd. Megváltoztathatja az arcát, a bőrszínét, a haját. Viselhet színes kontaktlencsét, hogy más legyen a szeme színe és javuljon a látása, mely az akta szerint átlagos. Egyenesen jár, nem görnyedt, és a szóbeszédet, miszerint Marfan-szindrómában szenved, Langley legnagyobb meglepetésére cáfolta a Johns Hopkins Kórház egyik orvosa, aki a rendellenesség specialistája. Azóta ez a hírszerzővilág szentírása. Vagyis nincs szüksége rá, hogy állandóan kéznél legyen egy dialízisgép.
Na, álljon meg a menet, Jack! A hírszerzővilág túlságosan sokszor bocsátkozik feltételezésekbe az Emírrel kapcsolatban. Egyetlen véleményt hallottak csupán a Marfan-betegségről. Elegendő ez, hogy elvessük az elméletet? Legjobb tudomása szerint nem csíptek még el senkit az Emír környezetéből, aki ismerné az igazságot. Ezt nem árt meghányni-vetni!
– Helló, Jack – hangzott egy ismerős hang. Megfordult, s látta, hogy Dominic és Brian áll az ajtóban.
– Helló, srácok, gyertek be. Mi a helyzet?
A fivérek letelepedtek. Dominic kezdte:
– Egész reggel a számítógépet bújtam, hasogat a fejem, úgyhogy feljöttem, hogy zargassalak egy kicsit. Mit olvasol? Csak nem a jelentkezési feltételeket az Államkincstárba?
Beletelt egy percbe, mire leesett Jacknek a tantusz. Az Államkincstár felügyelte a titkosszolgálatot. A georgetowni eset óta állandóan ezekkel ugratták. Noha a sajtó nagy terjedelemben tárgyalta az incidenst, a neve eleddig ki maradt belőle, s neki semmi kifogása nem volt ez ellen. Hendley persze ismerte a teljes igazságot, ez viszont a leg kevésbé sem zavarta. Annál több lőport süthet el, amikor megkörnyékezi a főnököt.
– Okostojás – vágott vissza Jack.
– Tudnak már valamit a köcsögről?
– Semmit sem hallottam. A sajtó szerint nem volt cinkosa, de ilyen ügyekben csak azt kapják, amit a titkosszolgálat odadob nekik. – Egy olyan városban, ahol a kiszivárog tatás inkább szabály, mint kivétel, a titkosszolgálat értette a módját, hogyan irányítson kemény kézzel. Jack témát váltott. – Nektek is a fületekbe jutott már a Marfan-elmélet, ugye? Mármint az Emírrel kapcsolatban.
– Igen, azt hiszem – felelte Dominic. – Nem jött be, ugye?
Jack vállat vont.
– Próbálok eltávolodni a beidegződésektől. Például a tartózkodási helyét illetően: azt súgja valami, hogy nincs Afganisztánban, mégsem gondolkodunk abban, hogy Afganisztán és Pakisztán határain túl keressük. Mi lenne, ha tennénk egy próbát? Tengernyi a pénze, és a pénz nagy mozgásteret biztosít.
Brian vállat vont.
Akkor is nehéz elképzelni, hogy akár ötven mérföldre eljutna a vackától anélkül, hogy felfedeznék!
A feltételezés és a hírszerzési elemzés veszélyes pálos – jegyezte meg Jack.
Igaz. Ha meglógott, fogadok, hogy a hasát fogja a röhögéstől az anyaszomorító, ahogy figyeli, hogy mindenki a hegyekben kóvályog, utána kutatva. De hogyan hajtaná végre? Nem sétálhat be csak úgy az iszlámábádi repülőiéire, hogy vegyen egy jegyet.
Dominic közbeszólt: – A pénzért tudást is vehetsz.
Hogy érted? – kérdezte Jack.
Minden problémára van megoldás, Jack. A trükk az, hogy tudd, hol keresd.

Gyorsan eltelt a nap. Öt órakor Jack bedugta a fejét Dominic irodájába. Brian a fivére asztalával szemben terpeszkedett egy széken.
Helló, srácok – köszönt Jack.
Csá – felelte Brian. – Hogy van a komputerzseni?
Lendületben.
Mi lesz a vacsi? – érdeklődött Dominic.
Nyitott vagyok a javaslatokra.
Olyan lehet a szerelmi élete, mint az enyém – motyogta Brian.
Találtam egy új helyet Baltimore-ban. Teszteljük?
Persze! – Miért is ne, gondolta Jack. Nem nagy élmény egyedül enni.

A három autóból álló konvoj észak felé tartott a 29-es sztrádán, aztán keletnek fordult a 40-esen Baltimore Kis-1táliájába – melyből szinte az összes amerikai városban akadt egy- nem messze a Keleti sugárúttól. Majdnem ugyanazon az úton mentek, mint amin Jack szokott hazamenni, alig néhány tömbre a Camden Yards-i baseballstadiontól. De a szezon véget ért, s már megint nem jutott ki a döntőre.
Baltimore Kis-Itáliája keskeny utcák és ritka parkolóhelyek szövevényes hálózata volt, s Jacknek pont olyan nehéz volt letennie a Hummert, mintha egy tengerjárót hozott volna magával. Végül kitartó kereséssel sikerült egy szűk kis helyre lelnie, onnan gyalogolt kétsaroknyit az északolasz fogásokra specializálódott, Fő utcán nyílt étteremhez. Besétált, s látta, hogy unokatestvérei egy sarokbokszban táboroztak le, senki sem ült a közelükben.
– Milyen itt az ennivaló?
– A nagypapánkkal vetekszik a főszakács, és ez nagy szó, Jack. A borjú első osztályú. Állítólag maga választja ki mindennap a Lexington piacon.
– Durva lehet marhának lenni – jegyezte meg Jack az étlapot böngészve.
– Fogalmam sincs – mondta Brian. – Eddig még nem hallottam őket panaszkodni.
– Beszélj a nővéremmel! Lassan kész vega, leszámítva a cipőjét – vigyorgott Jack. – És a borlap?
– Már rendeltünk – válaszolta a haditengerész. – Lacrima Christi del Vesuviót. Nápolyban fedeztem fel egy földközi-tengeri hajókázáson. Krisztus könnyei a Vezúvból. Elruccantam Pompejibe, és az idegenvezető állította, hogy kétezer éve termesztenek borszőlőt. Szerintem elég klasszul belejöttek. Ha nem ízlik, majd én megiszom – ígérte Brian.
– Briannek a kisujjában vannak a borok – bólogatott Dominic.
– Úgy mondod, mintha meglepne – vágott vissza Brian. – Nem vagyok az a tipikus matróz, ha nem tudnád! I
– Belátom, tévedtem.
A palack szinte rögtön megérkezett. A pincér széles mozdulattal kibontotta.
– Hol eszik az ember Nápolyban?
– Öregem, Olaszországban keresve sem találnál rossz éttermet – mondta Dominic. – Az utcai koszt annyira finom, mint itt egy elegáns étteremben. De ez a hely tuti. A séf igazi paisano.
Brian bekapcsolódott:
Nápolyban van egy La Bersagliera nevű hely a parton, úgy egy mérföldre egy nagy erődtől. Lefogadom egy szkanderezésbe, hogy az a legjobb étterem az egész világon.
– Dehogy! Az Alfonso Ricci Rómában, cirka fél mérföld-re a Vatikántól – ellenkezett Dominic.
– Azt hiszem, muszáj hinnem nektek.

Kihozták az ételt még több bor kíséretében, és a társalgás a nőkre terelődött. Mindhárman randiztak, de csak alkalomszerűen. Carusóék azon tréfálkoztak, hogy a tökéletes olasz lányra várnak, Jack a maga részéről arra, akit „bemutathat anyunak”.
– Szóval, mi a gond, kuzin? – kérdezte Brian. – Nem szereted, ha kicsit feslettek?
– Már hogyne szeretném, a hálóban, igen – felelte Jack.
De nyilvánosan... Nem rajongok a nyakpántos felsőkért meg az óriási, nadrágból kilógó tetoválásokért.
Dominic jót derült.
– Brian, hogy is hívták azt a lányt, tudod, azt a tetkós sztriptíztáncost?
– Ó, atyám...
Dominic gurult a nevetéstől. Jackhez fordult, és félig-meddig cinkosán beavatta: – Volt egy tetkója a köldöke alatt: egy lefelé mutató nyíl a következő szavakkal: Sikamlósán nedves. Csak az volt a gáz, hogy a sikamlósát sikomlósnak írta.
Jack hahotára fakadt.
– Mi volt a neve?
Brian a fejét rázta.
– Kizárt, hogy eláruljam.
– Mondd már – nógatta Dominic.
– Gyerünk – noszogatta Jack.
– Cuki.
Még erősebb hahota.
– Y-nal vagy ie-vel írta? – kérdezte Jack.
– Egyikkel sem. Hanem két e-vel. Jól van, no. Nem volt egy észlény. Nem az oltár elé készültem vele. Veled mi a helyzet, Jack? Ki a zsánered? Talán Jessica Alba? Scarlett Johansson?
– Charlize Theron.
– Jó választás – állapította meg Dominic.
Egy közeli bárszékről valaki közbeszólt: – Én Holly Madisonra szavaznék. Szuper a lökhárítója.
Mindhárman odafordultak. Egy vörös hajú, magas, zöld szemű, széles mosolyú nő vigyorgott rájuk. – Ami engem illet – tette hozzá.
– Igaza van a csajnak – jelentette ki Dominic. – Ugyanakkor, ha értelemről beszélünk...
– Értelemről? – kérdezett vissza a nő. – Azt hittem, szexről. De ha már szóba került az értelem, azt hiszem, én-Paris Hiltonra adnám le a voksom.
Kijelentését döbbent csend fogadta, míg pókerarca mosolyra nem húzódott. Jack, Dominic és Brian hahotára fakadt. A haditengerész szólalt meg először: – Szerintem itt az ideje, hogy a köreinkbe invitáljunk.
– Örömmel csatlakozom.
A nő felkapta frissen újratöltött borospoharát, átköltözött az asztalukhoz, és helyet foglalt Dominic mellett.
– Wendy vagyok – mondta. – Y-nal a végén – tette hozzá.
– Bocs, de véletlenül meghallottam. – Aztán Dominicnak:
– Szóval, Jack Charlize-ra bukik, Brian a diszlexiás sztriptíztáncosokra...
– Ez fájt – mondta Brian.
– És te?
– Legyek őszinte?
– Naná.
– Olcsó poénnak fog tűnni.
– Lássuk.
– Én a vörösekre bukom.
Jack felhördült.
– Milyen frappáns!
Wendy egy pillanatig Dominic arcát tanulmányozta.
– Szerintem igazat mond.
– Tényleg – erősítette meg Brian. – Még mindig ott van i falán egy Lucille Ball-poszter.
Általános nevetés. A nagy túrót, bátyó. – Majd Wendyhez fordult: – Randid van?
– Úgy volt. Egy barátnőmmel. De lemondta SMS-ben.

Megvacsoráztak négyesben, boroztak még egyet, és majdnem tizenegyig beszélgettek. Ekkor Jack bejelentette, hogy hazapályázik. Brian, aki szintén látta a jeleket, .imiket Jack, ugyancsak búcsút intett. Dominic és Wendy hamarosan magukra maradtak. Csevegtek még pár per-< ig, aztán Wendy így szólt:
– Szóval...
A labda fel volt dobva. Dominic elkapta.
– Húzzunk innen?
Wendy elmosolyodott.
– Néhány saroknyira lakom.

Még be sem csukódott a liftajtó, már csókolóztak. Amikor a felvonó Wendy szintjére ért, egy pillanatra szétváltak, a lakásához léptek, bementek, és máris vetkőztetni kezdték egymást. A hálóban Wendy kéjesen tekeregve kibújt a ruhájából, csak csipkés fekete melltartó és hozzáillő bugyi maradt rajta. Leült Dominic elé, elkapta az övét, egy rántással kikapcsolta, majd hanyatt dőlt az ágyon.
– Te jössz. – Vörös lökni hullott a szemére.
– Ejha! – lehelte Dominic.
– Ezt bóknak veszem – kuncogta Wendy.
Dominic levette a nadrágját, és felpattant az ágyra. Csókolóztak egy sort, aztán Wendy elhúzódott. Áthemperedett, és kihúzta az éjjeliszekrény fiókját.
– Itt egy kis meglepetés, hogy megalapozzuk a jókedvet – mondta visszapillantva a férfira, majd egy apró, szögletes tükörrel és hüvelykujjnyi üvegfiolával gurult vissza.
– Mi az? – kérdezte Dominic.
– Ettől jobb lesz – mondta Wendy.
A francba, gondolta Dominic. Wendy látta, hogy arca elkomorul, úgyhogy megkérdezte: – Mi van?
– Ez nem fog összejönni.
– Miért, mi baj? Csak egy kis kokó.
Dominic felkelt, a nadrágjáért nyúlt és magára rántotta.
– Már mész is? – kérdezte Wendy, s felült.
– Aha.
– Ugratsz? Emiatt a kis...
– Aha.
– Egek, mi a hézag nálad?
Dominic nem válaszolt. Felmarkolta ingét a padlóról, és belebújt. Megindult az ajtóhoz.
– Micsoda seggfej vagy! – kiáltott utána Wendy.
Dominic megállt és sarkon fordult. Előhalászta a tárcáját a nadrágjából, és felcsapta, hogy megmutassa az FBI-jelvényt.
– Szent szar – suttogta Wendy. – Nem tudtam... Fel fogsz...
– Nem. Ma mázlid van.
Ezzel kisétált.

Tárik Himsi a pénz hatalmán tűnődött. És a választás szeszélyein. Partnert találni az Emírnek, még ha csak egy futó légyott erejéig is, kényes feladatnak bizonyult. Mert míg ízlése nagyon sajátos volt, a biztonsága mindenekelőtt állt. Szerencsére bőséges kínálat mutatkozott szajhákból, könnyen le lehetett őket szólítani az utcán, s mint kiderült, meglehetősen hozzá voltak szokva a furcsa kívánságokhoz, például ahhoz, hogy elsötétített ablakú járművön vigyék őket előre meg nem jelölt helyekre. Korábbi felderítő körútján megbizonyosodhatott, hogy morális korruptáguk ellenére ezeket a nőket nem ejtették a fejükre: két-három fős csapatokban cirkáltak a sarkon, s ha valamelyik társuk kocsiba szállt, a többiek feljegyezték az autó rendszámát. A helyi repülőtér melletti gépjármű-megőrzőbe tett gyors kitérő orvosolta ezt a problémát. A rendszámtáblát könnyű felhelyezni, és még könnyebb leszedni. Majdnem annyira könnyű, mint vastag, fekete napszemüveggel éj baseballsapkával álcázni a külsődet.
Tárik eredetileg arra gondolt, hosztesz-szolgálatot bíz meg, de az különféle bonyodalmakkal járt volna, no, nem áthidalhatatlanokkal, de egyértelműen bonyodalmakkal. Az itteni hálózaton keresztül megszerezte egy szolgálat nevét, mely olyannyira buzgón védelmezte ügyfelei kilétét, hogy számos sztár és politikus, köztük több szenátor igénybe vette szolgáltatásaikat. Csábító gondolat volt; el kellett ismernie, hogy felettébb ironikus lenne őket igénybe venni.
Egyelőre azonban beéri azzal az utcán strichelő kurvával, akit megfigyelt a múlt héten. Noha általában véve öltözködése azonos volt a többiekével – visszataszítóan sok mindent megmutató ruhákat húzott –, ízlése valamelyest kevésbé volt undorító, modora kevésbé szégyentelen. Ideiglenesen megteszi spermafogónak.
Leszállt az est, de ő tovább várakozott. Néhány háztömbbel arrább nézte, ahogy csitul a forgalom, s csak ekkor indult el, és hajtott az ácsorgó nőhöz és két társához. Lefékezett a padka mellett, és leengedte az utasoldali ablakot. Kivált egy hihetetlenül nagy mellű, vörös hajú nő, és az ablakhoz ringott.
– Nem te – mondta Tárik. – A másik. A magas szőke.
– Ahogy kívánja, miszter. Hé, Trixie, te kellesz neki.
Trixie odasasszézott.
– Helló – köszönt be. – Partnert keresel?
– Egy barátomnak.
– És hol az a barát?
– A lakásán.
– Lakáson nem csinálok fuvart.
– Kétezer dolcsi – felelte Tárik, s rögtön látta, hogy Trixie szemében fény gyúl. – A barátnőid felírhatják a rendszámomat, ha szeretnék. A barátom... ismert ember. Egyszerűen névtelen kapcsolatra vágyik.
– Sima szex?
– Hogyan?
– Erőszakot nem vállalok. Se vizelősdit, se semmi hasonlót.
– Persze.
– Na jó, várj egy pillanatot, szivi. – Trixie odakacsázott a barátnőihez, váltott velük néhány szót, aztán visszatért Tárikhoz, aki azt mondta: – Utazhatsz hátul – és kioldotta a zárat.
– Ó, hé, ez marha jó – mondta Trixie, és beszállt.

– Ülj le, kérlek – mondta neki az Emír harminc perccel később, miután Tárik bevezette a nappaliba, és ismertette a szabályokat. – Megkínálhatlak egy kis borral?
– Ó, persze, nyilván – felelte Trixie. – Szeretem azt a zinfandel izét. így mondják, ugye?
– Igen. – Az Emír intett Táriknak, aki eltűnt, és egy perccel később két pohár borral tért vissza. Trixie elvette a magáét, szorongva körülnézett, aztán a retiküljébe túrt, és előhalászott egy papír zsebkendőt, hogy beleköpje a szájában lévő rágót. Nagyot kortyolt a borból. – Frankó lötty.
– Igen. Trixie az igazi neved?
– Igen, ami azt illeti. A tiéd mi?
– Akár hiszed, akár nem, John.
Trixie felvihogott.
– Ha te mondod. Szóval, mi vagy, arab vagy ilyesmi?
Az ajtóban álló Tárik szemöldöke ráncba szaladt Trixie mögött. Az Emír mutatóujja felemelkedett a karfáról. Tárik bólintott, és elhátrált pár lépést.
– Olaszországból származom – mondta az Emír. – Szicíliából.
Hékás, mint/l keresztapa, nem?
– Tessék?
Tudod, mint a filmben. A Corleone család is Szicíliáitól való.
– Azt hiszem.
– Olyan furcsa az akcentusod. Itt élsz, vagy csak vakációzol?
– Vakációzom.
– Igazán szép ez a ház. Biztos tele vagy suskával, mi?
– Egy barátom háza.
Trixie elmosolyodott.
– Egy barátodé, mi? Talán a barátod is vágyik egy kis társaságra.
– Majd megkérdezem tőle – felelte az Emír szárazon.
– Csak hogy tudd, sima szexet csinálok, oké? Nálam nincs semmi perverz.
– Természetesen, Trixie.
– És nem csókollak szájon. Az embered kétezret ígért.
– Szeretnéd most megkapni a honoráriumodat?
Trixie megint belekortyolt a borba.
– A mimet?
– A jussodat.
– Persze, aztán már csaphatunk is a lovak közé. – Az emír intésére Tárik előrelépett, átnyújtott Trixie-nek egy köteg százdollárost. – Ne vedd zokon – mondta, és megszámlálta a bankókat. – Itt akarod csinálni, vagy mi?

Egy órával később az Emír kilépett a fürdőszobából. Mögötte Trixie felhúzta a bugyiját, és halkan dúdolt. Főnöke jöttére Tárik felállt az étkezőasztal mellől. Az Emír egyszerűen csak annyit szólt: – Túl sokat kérdez.

Néhány perccel később a garázsban Tárik megkerülte az autót, s kinyitotta Trixie-nek a hátsó ajtót.
– Ez klassz volt – jelentette ki a nő. – Ha a gazdád megint akarja, tudod, hol találsz meg.
– Majd tájékoztatom.
Trixie behúzta a fejét, hogy bemásszon a kocsiba, de Tárik térdhajlaton rúgta, mire összerogyott.
– Hékás, mi a... – volt az utolsó szó, amit sikerült kiejtenie, mielőtt Tárik két láb hosszú, félhüvelykes sima nejlonkötele a nyakára hurkolódott és megfeszült a légcsövén.
Ahogy tervezte, a kötél közepén öthüvelykes távolságban kötött ikercsomók azonnal összesajtolták a légcső két oldalán futó nyaki verőeret. Trixie ellenállt, a kötélbe akaszkodott, s annyira hátrahajlott, hogy Tárik látta a szemét, mely előbb kikerekedett és kidülledt, majd lassan, ahogy megcsappant a véráramlás az agyában, megrebbent és visszafordult a fejébe. Tíz másodperccel később Trixie elernyedt. Még további három percig szorította a kötelet tökéletes mozdulatlanságban, míg Trixie testéből kiáramlott az élet. Megfojtani valakit egyáltalán nem megy olyan gyorsan, mint ahogy a hollywoodi filmekben történik.
Két lépést hátrált, maga után húzta a holttestet, majd lassan kiterítette a garázs betonjára. Óvatosan letekerte nyakáról a kötelet, és megvizsgálta alatta a bőrt. Csak enyhe zúzódás, vér egy csepp se. Ettől függetlenül el fogja égetni a kötelet egy acélvödörben. Kitapintotta a pulzust a nyakon, de már nem lüktetett. Kétségtelenül meghalt, de adott körülmények között fokozott óvatosságra van szükség.
Egyik kezét a nő válla, a másikat a feneke alá csúsztatta, s a hasára hemperítette, majd meglovagolta derékban. Bal kezét az álla alá helyezte, felhúzta maga felé a fejét, majd jobb tenyerét az arcára tapasztotta, és ellentétes irányba forgatta a kezét. A nyak reccsenve eltört. Kezet váltott, és ellenkező irányban is csavart egyet a fejen, melyet megint halk roppanás kísért. A holttestben maradt idegimpulzusoktól rándult egyet a láb. Tárik gyengéden visszaengedte a nő fejét a talajra, és felállt.
Most már csak azt kell eldöntenie, milyen messzire vigye be a sivatagba.

18

A fogadtatás, amelyben részük volt, amikor földet értek Tripoliban, nyilvánvalóvá tette Clark és Chavez számára, mennyire örül Moammer Kadhafi ezredes a tábornokával az érkezésüknek, és mennyi támogatásra számíthatnak tőlük. A repülőgépből kiszállva a lépcső aljában a népi milícia hadnagya viszonylag udvariasan üdvözölte őket, de éppannyira ette a sárga irigység, amilyen forrón tűzött a líbiai nap, s a szeme alatti rángás egyből elárulta Clarknak, hogy eleget tud róluk ahhoz, hogy ideges legyen. Nagyon helyes, fiacskám! Kadhafinak egyértelműen nem volt ínyére, hogy nyugati katonák teszik be a lábukat a földjére, nemhogy a nyugati különleges erők katonái. Azt nem tudta, Kadhafi neheztelése büszkeségből vagy mélyebb politikai okokból fakad-e, de nem is érdekelte. Amíg nem állnak a Szivárvány útjába, és senkit sem ölnek meg miattuk a nagykövetségen, tőle aztán olyan dühös lehet Moammer, amennyire akar.
A hadnagy élesen szalutált Clarknak, azt mondta „Maszúdi”, amit az a neveként értelmezett, majd félrehúzódott, és a hadsereg járó motorral ötvenlábnyira várakozó, 1950-es, ponyvatetős teherautójához intette őket. Clark bólintott Stanleynek, aki kiadta a parancsot a kommandónak, hogy szedelőzködjenek és cuccoljanak át.
Bőrét égette a perzselő nap, tüdejét marta a felhevült levegő. A hangártetőre tűzött lobogókat lengető lágy szellő nem kínált hűsítő enyhülést.
– Ez is valami, legalább értünk küldtek valakit, mi? – motyogta Chavez Clarknak a jármű felé tartva.
– Te aztán mindig a jó oldalát nézed a dolgoknak, he, Ding?
– Talált, süllyedt, mano.
Egy órával azután, hogy lerángatták őket a repülőről a Heathrow-n, és Alistair Stanley helyzetértékelést tartott nekik, Clark, Chavez és a készenléti szolgálatban lévő, többi taktikai lövész már a British Airways Olaszországba tartó járatán ült.
Más taktikai egységekhez hasonlóan, a Szivárványban is folyamatosan cserélődött az állomány; a katonák egymás után vonultak vissza hazai pályára, hogy a Szivárványban végzett munkájukért megkapják jól megérdemelt előléptetésüket. Stanley nyolc embert választott a felderítéshez, közülük négyen szolgáltak a kezdetektől fogva: Miguel Chin az amerikai flotta SEAL egységéből, Homer Johnston, Louis Loiselle és Dieter Weber. Két amerikai, egy francia és egy német. Johnston és Loiselle mesterlövész volt, mindkettő félelmetesen jó, lövéseik ritkán tévesztettek célt.
Ami azt illeti, mindannyian jó lövészek voltak. Be sem kerülhet az ember a Szivárványba anélkül, hogy: 1. hosszú szolgálati idő álljon mögötte, 2. a kiválók legkiválóbbika legyen. Anélkül meg végképp nem maradhat, hogy a velejéig udvarias, ám bakafántos Alistair Stanley tüzetes mustra alá ne vegye. Jobb a kiképzésen megizzadni, mint küldetésen elvérezni, emlékeztette magát Clark. E régi SEAL-es bölcsességhez a különleges erők bármely valamirevaló szolgálatánál érdemes volt isteni igeként tartani magad.
Rövid római kitérő után átfuvarozták őket a 28. katonai „Tucano” repülőszázad által szívélyesen felajánlott Piaggio P180-as Avanti két hajtóműves, turbócsavaros utasszállítóhoz, mellyel átkeltek Tarantóba, ahol az amerikai Sprite olasz megfelelőjét, gyógynövényes Chinottót iszogattak, s történelemleckét vettek a bázis közügyi tisztjétől Taranto, a Marina Militare és elődje, a Regia Marina múltjáról. Négy órát töltöttek el így, mire megcsörrent Stanley műholdas telefonja. A politika egyezségre jutott. Hogy miként sikerült lebeszélni Kadhafit arról, hogy saját rohamosztagát vesse be, Clark nem sejtette, de nem is érdekelte. A Szivárvány kommandó zöld utat kapott.
Egy órával később ismét felszálltak az Avantira, hogy átrepüljék az ötszáz mérföldes távot a Földközi-tenger felett Tripoliba.
Clark követte Chavezt a teherautóhoz, és felmászott. Vele szemben civil ruhás férfi ült a fapadon.
– Tad Richards – mutatkozott be a férfi, s kezet fogott Clarkkal –, az amerikai nagykövetségről.
Clark nem vesződött azzal, hogy megérdeklődje Richards beosztását. Feltételezte, hogy válaszában az attaasé, kulturális, helyettes és külügyminisztérium szavak fordulnának elő valamilyen kombinációban, pedig valójában a CIA líbiai kirendeltségének tagja volt, mely a nagykövetség részeként a Corinthia Bab Africa Szállodában működött. Akárcsak a népi milícia hadnagya, Richards is túlontúl frissnek tűnt. Valószínűleg ez az első tengerentúli kinevezése, vélte Clark. Mindegy. Csak az számít, hogy helyzetjelentést adjon.
A teherautó csikorgó sebességváltóval, kipufogógázt eregetve nekilódult.
– Elnézést a késésért – mentegetőzött Richards.
Clark vállat vont. Feltűnt neki, hogy a fickó nem kérdezett rá a nevükre. Lehet, hogy több sütnivalója van, mint hittem. Így szólt:
– Úgy érzem, az ezredes cseppet sem lelkes a jövetelünk miatt.
– Jól érzi. Nem tudom, mennyire lelkes, de már nyolc órája égnek a vonalak. A hadsereg plusz biztonsági sávot vont a szálloda köré.
Logikus. Akár valós a veszély, akár nem, az, hogy a líbiai kormány megerősíti az amerikai nagykövetség „védelmét”, egyértelmű jel: Líbia népét annyira felbőszítette, hogy nyugati katonák teszik be a lábukat szülőföldjükre, hogy valószínűsíteni lehet egy amerikai érdekeltségek elleni támadást. Ez persze halandzsa, de Amerika legújabb szövetségeseként Moammer kényes helyzetbe került Észak-Afrikában, hisz olyan nép fölött uralkodott, amely még mindig rokonszenvezett a palesztin üggyel, s következésképp ellenszenvet érzett az elnyomóikkal, az USA-val és Izraellel szemben.
– A nemzetközi politika szépsége – jegyezte meg Clark
– Ámen.
– Beszél arabul?
– Igen, elfogadhatóan. Fejlődöm. A Rosetta Stone kurzusnak már a harmadik szintjén tartok.
– Remek. Szükségem lesz magára, hogy fordítson nekünk.
– Rendben.
– Tud helyzetjelentést adni?
Richards gyöngyöző homlokát a zsebkendőjével törölgetve bólintott.
– A nagykövetségtől egy sarokra lévő lakóépület legfelső szintjén felállítottak egy harcálláspontot. Ha odaérünk, megmutatom, mivel szerelték fel.
– Rendben – felelte Clark. – Van kapcsolattartó a nagykövetségen?
– Nincs.
– Hány túszt ejtettek?
– A svéd külügyminisztérium szerint tizenhatot.
– És eddig mit csináltak? Mármint a helyiek.
– Amennyire én tudom, semmit, csak peremsávot húztak, és távol tartják a civileket meg a riportereket.
– Kipattant már a hír?
Richards bólintott.
– Néhány órával ezelőtt, amíg maguk úton voltak. Bocs, elfelejtettem szólni.
– És a közművek? – kérdezte Clark.
– Még mindig van a nagykövetségen víz és áram.
Túszejtő akciókban e létfontosságú szolgáltatások megvonása többnyire a teendők listájának élén áll. Ennek két fontos oka van: egy, bármennyire kemény legények a rosszfiúk, az összkomfort hiánya idővel kikezdi őket. És kettő, a víz és villany visszakapcsolása a tárgyalások során adu ász lehet: öt túszért cserébe visszakapcsoljuk a légkondicionálót.
A líbiai kormány, miután megkapta a politikai „húzd el a beled”-et, most mossa kezeit a kialakult helyzet kapcsán. De lehet, hogy ezt az előnyükre fordíthatják. Ha a rosszfiúk a nagykövetségen nem teljesen idióták, bizonyára felfedezik, hogy nem kell nélkülözniük a vizet és az áramot, és lehet, hogy azon tanakodnak, mi folyik odakint. Szerencsés esetben arra jutnak, hogy a biztonsági erők felkészületlenek, vagy támadás előtt akarják kikapcsolni az áramot.
Talán... ha, gondolta Clark, Nehéz belelátni mások felébe, főleg egy szarháziéba, aki szerint elfogadható dolog túszul ejteni egy csomó ártatlan civilt. Persze lehet, hogy a rosszfiúk nem stratégiában gondolkodnak, és fel sem merül bennük az áram- és vízellátás kérdése. Másrészről eléggé felkészültek, hogy eltegyék azokat a Särskildakyddsgruppeneket láb alól. Ez pedig arra utal, hogy nem képzetlen emberekkel állnak szemben. Valójában lényegtelen. Clark biztos volt benne, hogy a Szivárványnál nincs jobb. Bármi is a helyzet odabent, megoldják – és nagy eséllyel a rosszfiúk húzzák a rövidebbet.
Húsz percig tartott az út. Miközben elsuhantak szeme előtt Tripoli poros, okkersárga útjai, lejátszotta magában a lehetséges forgatókönyveket. A teherautó végül egy keresztutcában állt meg dübörögve, melynek mindkét végén pálmafapár vetett árnyékot. Maszúdi hadnagy megjelent a iármű hátuljánál, és lecsapta az ajtót. Richards kimászott és végigkísérte Clarkot és Stanleyt az utcán, míg Chavez és a többiek összeszedték cókmókjukat, majd követték őket. Richards felvezette a csapatot a kőfal külső oldalán épült kőlépcsőn, és a második szinten benyitott egy ajtón egy félkész lakásba. A fal mentén gipszkartonhalmok sorakoztak, a ragasztó ötgallonos tubusokban hevert mellettük. A négy fal közül csak kettő volt készen, ezeket tajtékzöldre lestették, mint a Miami Vice egyik epizódjában. Az egész szobában festékszag terjengett. A datolyapálmákkal keretezett nagy, faltól falig ablakból egy hozzávetőleg kétszáz méterre elhelyezkedő, spanyol stílusú, kétszintes villán nyílt kilátás, melyet nyolc láb magas, fekete kovácsoltvas, dárdavégekkel díszített, fehér stukkófal övezett, s melyet Clark a svéd nagykövetségnek vélt. Az épület földszintjén egymást követték az ablakok, de mindre rácsot hegesztettek, és zárva volt rajtuk a spaletta.
Legalább hatszáz négyzetméter, gondolta keserűen. Túl nagy terület. Plusz alagsor is lehet.
Már-már számított rá, hogy felbukkan egy-két ezredes vagy tábornok a népi milíciától, de egy sem jelent meg Láthatóan Maszúdi volt az egyetlen kapcsolatuk a líbiai kormánnyal, ami tökéletesen megfelelt neki, amennyiben Maszúdi birtokában van a kellő lóerőnek, hogy biztosítsa számukra mindazt, amire szükségük van.
Lent az utca úgy festett, mint egy istenverte katonai szemle. A két, a nagykövetséggel határos utcában Clark nem kevesebb mint hat katonai járművet: két dzsipet és négy teherautót számlált, körülöttük dohányzó katonák kavarogtak, vállukon tolózáras puska himbálózott. Ha eddig nem jött volna rá, a katonák fegyvere mindent elárult arról, miként viszonyul Kadhafi a krízishez. Miután saját országában kiebrudalták a bizalom köréből, az ezredes visszavonta elit csapatait a védelmi sávból, és a fellelhető leghitványabb bokorugrókat vezényelte a helyükre.
Mint egy elkényeztetett kölyök, aki fogja az üveggolyóit, és elvonul velük haza.
Chavez és a többiek elkezdték kipakolni és szortírozni a felszerelést a befejezetlen reggelizősarokban, míg Clark és Stanley messzelátón át tanulmányozta a nagykövetség területét. Richards és Maszúdi hadnagy félreállt az útból Kétpercnyi hallgatás után, le sem engedve a messzelátót, Stanley kijelentette: – Kemény dió.
– Aha – felelte Clark. – Látsz mozgást?
– Nem. Az ott jófajta, tömör faspaletta.
– Valamennyi sarokban rögzített figyelőkamera közvetlenül az eresz alatt, meg kettő az elülső homlokzaton.
– Legjobb, ha ugyanezt feltételezzük a hátsó homlokzatnál – mondta Stanley. – Az a kérdés, maradt-e idejük a biztonságiaknak bezúzni a gombot.
A nagykövetségeken általában tartottak egy listát a vészhelyzetben teendőkről, melyet minden valamirevaló biztonsági szolgálat kívülről fújt. A lista élén a „Fegyveres behatolás és a nagykövetség elfoglalása esetére” vagy hasonló című pont utasítást ad a létesítmény külső biztonsági rendszerének végleges kiiktatására. Vakon tapogatózó rosszfiúkat könnyebb elintézni. Hogy a svédek követték-e az utasítást, vagy sem, azt nem lehetett megállapítani, ezért a szivárvány kénytelen lesz feltételezni, hogy a kamerák nemcsak hogy működőképesek, de figyelik is őket. A jó hír az hogy rögzítve vannak, vagyis könnyebb vakfoltot és lefedési réseket találni.
Clark megkérdezte: – Richards, mikor nyugszik a nap?
Három óra múlva, plusz-mínusz. Az időjárás-előrejelzés tiszta égboltot ígért.
A fenébe, gondolta Clark. Sok nyűggel járt sivatagi éghajlaton dolgozni. Tripoliban volt egy kis légszennyezés ugyan, de meg sem közelítette a nyugati világvárosokét, tehát a hold és a csillagok fényében nem lesz egyszerű mozogni. Sok múlik azon, hány rosszfiú jutott be, és hol helyezkednek el. Ha elegendően vannak, szinte biztos, hogy van őrszemük, bár Johnston és Loiselle könnyedén elbánik vele. Ettől függetlenül gondosan meg kell tervezni, hogyan hatolnak be a nagykövetség területére.
– Johnston... – mondta.
– Igen, főnök.
– Járj egyet! Válassz magadnak leshelyet, aztán gyere vissza és vázold, hogy kikalkulálhassuk a lőtávot meg a tűzkörletet. Richards, szóljon a kísérőnknek, hogy adja tovább: hagyják az embereinket dolgozni, és ne lábatlankodjanak!
– Jó. – Richards megfogta Maszúdit a könyökénél fogva, néhány lábnyira félrevonta, aztán beszélni kezdett. Fél perc múlva Maszúdi bólintva távozott.
– Kaptunk tervrajzot? – kérdezte Stanley Richardstól.
A nagykövetség embere az órájára pillantott.
– Itt kell lennie egy órán belül.
– Stockholmból?
Richárd tagadón rázta a fejét.
– Innen. A belügyminisztériumból.
– Jesszus!
Nem volt értelme képkockákra bontva átküldetni. Sem mi garancia nem volt rá, hogy jobb lesz a végeredmény annál, ami jelenleg a birtokukban volt, hacsak nem hajlandók a líbiaiak profi nyomtatóval kinyomtatni és összetűzködni őket. Márpedig ezt nem tartotta valószínűnek.
– Hé, Ding!
– Itt vagyok, főnök!
Clark a kezébe nyomta a messzelátót.
– Nézz bele! – A terv szerint Chavez vezette az egyik támadóosztagot, Dieter Weber a másikat.
Chavez jó egy percig pásztázta az épületet, majd visszaadta a messzelátót. – Alagsor van?
– Még nem tudjuk.
– A rosszfiúk általában szeretik bevackolni magukat, úgyhogy szerintem a földszintre, vagy ha van, az alagsorba koncentrálódnak, bár ez kétséges, hacsak nem végzetesen ostobák.
A föld alatt nincs kijárat, gondolta Clark.
– Ha többé-kevésbé sikerül meghatároznunk, merre vannak a túszok, és vajon összeterelték vagy felosztották őket... Mindenesetre, ha ripsz-ropsz be kéne hatolnom, én az emeleten, a keleti és déli falon mennék be, megtisztítanám a szintet, aztán irány le. Valójában hagyományos kisalegység-harcászat. Foglald el a térképen a legmagasabb pontokat, és a rosszfiúk automatikusan hátrányba kerülnek.
– Folytasd – biztatta Clark.
– A földszinti ablakok kizárva. Elbírnánk a rácsokkal, de időbe telne, és nagy zajjal járna. Viszont az erkély... elég masszívnak tűnik a korlát. Nem lehet nehéz feljutni oda. Sok múlik az elrendezésen. Ha nyitott, és nincs túlságosan felszabdalva, amondó vagyok, kezdjük fent. Vagy rázzuk meg a rácsokat egy-két villanógránáttal, üssünk néhány lyukat a falba pár Gatecrasher plasztikbombával, és rohanjuk le őket.
Clark Stanleyre nézett, aki helyeslőn bólintott.
Ragad a gyerekre – mondta vigyorogva.
Kurvára köszönöm – felelte Chavez mosolyogva.
Clark ismét az órájára pillantott. Idő volt.
A rosszfiúk nem jelentkeztek, és ez aggasztotta. Csupán két oka lehetett a hallgatásuknak: vagy arra várnak, hogy a világ figyelme biztosan rájuk irányuljon, mielőtt bejelentik követelésüket, vagy arra, hogy a világ figyelme biztosan rájuk irányuljon, mielőtt elkezdik kilökdösni az ajtón a hullákat.

19

Senkit sem lepett meg, hogy a tervrajzra inkább két órát kellett várniuk, nem egyet. Clark, Stanley és Chavez nem egészen kilencven perccel napnyugta előtt göngyölhette ki és pillanthatott bele először.
– Megáll az ész! – hördült fel Stanley.
Nem az építész eredeti tervrajzát kapták kézhez, hanem egy fénymásolat összecelluxozott fénymásolatát. A jelölések többsége a felismerhetetlenségig elmosódott.
– Jesszus... – hűlt el Richards a válla fölött beletekintve. – Nagyon sajnálom, azt mondták...
– Nem a maga hibája – felelte Clark higgadtan. – Tovább szórakoznak velünk. De összehozzuk. – Ez is olyasmi volt, amiben a Szivárvány remekelt: alkalmazkodott és improvizált. A rossz tervrajz az elégtelen hírszerzés egyik megjelenési formája, és a Szivárvány ebből is kivette már a részét. Tovább rontott a helyzeten, hogy a drágalátos ezredes hírszerző szolgálata a svédeknek sem volt hajlandó átadni a tervrajzot a saját nyamvadt épületükhöz, úgyhogy nekik is pechjük volt.
A jó hír az volt, hogy a nagykövetség épületéhez nem tartozott alagsor, és a szintek viszonylag nyitott tereket alkottak. Sem feldarabolt folyosók, sem egyenirodák nem szabdalták, melyek kiürítése hosszadalmas és időigényes lett volna. Ráadásul az emeleten körbefutó erkély tágas, nyílt térre nézett, mely a nyugati fal mentén futó kisebb irodák falához kapcsolódott.
– Tizenháromszor tizenhét méter – állapította meg Chavez. – Mit gondolsz? Ez a fő munkaterület?
Clark bólintott.
A nyugati falon futó irodák meg a vezetői irodák lehetnek.
Azokkal szemben, a lépcső aljánál jobbra forduló, rövidebb folyosóra láthatóan konyha/étkezőhelyiség, mosdó és még négy, a tervrajzon jelöletlen iroda került. Talán tárolók, gondolta a méretüket saccolgatva. Az egyik nyilván a biztonsági szoba. A folyosó végén ajtó vezetett ki a szabadba.
– Nincs feltüntetve a víz- és az áramvezeték – mondta Chavez.
– Ha a csatornahálózaton át akar bejutni – szólt közbe Ulchards –, felejtse el! Ez Tripoli egyik legrégibb környéke. Rém szar a csatornarendszer...
– Nagyon vicces...
– A vezetékek átmérője nem nagyobb egy röplabdáénál, és már attól beomlanak, ha rájuk néz az ember. Pont a héten kétszer is kerülőt kellett tennem munkába menet, hogy elkerüljem a megsüllyedéseket.
– Rendben – mondta Clark, hogy visszaterelje a szót a témára. – Richards, beszéljen Maszúdival, és intézze el, hogy lekapcsolják az áramot, amikor bemegyünk. – Úgy döntöttek, nem állíttatják le a szolgáltatásokat, nehogy felizgassák a rosszfiúkat nem sokkal azelőtt, hogy Chavez és csapata behatol.
– Jó.
– Ding, ellenőrizted a fegyvereket?
– Megvolt.
A támadó csapat szokás szerint hangtompítós Heckler & Koch MP5SD3-mal szerelkezik fel, melynek kilencmilliméteres tárát percenként hétszáz lövés tűzgyorsasággal hagyja el a töltény.
Az alapfelszereléshez tartozó repeszgránát és villanó-gránát mellett mindannyian magukhoz vesznek egy 0,45 kaliberű MK23-as, átalakított KAC hangtompítóval és trícium LAM lézer irányzómodullal ellátott támadópisztolyt, mely négy állásban üzemel: csak látható lézer, látható lézer/nagy fényű taktikai lámpa, csak infravörös lézer, infravörös lézer/illuminátor. A hadiflotta különleges hadegységei és a brit tengerészgyalogság által előnyben részesített MK23-as elnyűhetetlenségének valósággal a csodájára jártak, az amerikai és a brit haditengerészet egyaránt maximális stresszhelyzetnek alávetve tesztelte különleges körülmények között, extrém hőmérsékleti viszonyoknál, tengervízben, töltény nélküli elsütéssel, mechanikai behatásokkal, és a fegyverek legádázabbik ellenségével, a szennyeződéssel szemben. Az MK23-as hallatlanul strapabírónak bizonyult, s minden körülmények között tüzelt.
Johnston és Loiselle új, fényes, csillogó játékszert kapott. A Szivárvány nemrég váltott a távcsöves M24-es mesterlövész puskáról a Knights Armament M110-es Sniperére, melyet nappali használatra Leupold távolságmérővel, éjszakai használatra a jól bevált AN/PVS-14 éjjellátóval egészítettek ki. A tolózáras M24-essel ellentétben az M110-es félautomata volt. A támadóegységek számára ez azt jelentette, hogy a fedezésért felelős Johnston és Loiselle sokkal több tölténnyel sorozhatja meg a célpontot, sokkal kevesebb idő alatt.
Clark utasítására a két mesterlövész már korábban bejárta a környéket, megkerülte a nagykövetséget övező házakat, és kiválasztotta leshelyét, majd vázolta a tűzkörletét. A megadott lehetőségek közül Chavez és Weber kijelölte a belépési pontot, ahol Johnston és Loiselle maradéktalanul biztosítani tudják az osztagukat, pontosabban szólva addig, amíg be nem hatolnak az épületbe. Odabent a támadóosztagok magukra maradnak.

Ötven perccel napnyugta után az egység bevackolva ült rögtönzött harcálláspontján, és a sötétben várakozott. Clark a messzelátón át látta, hogy a nagykövetség faspalettáin halványan derengő fény szűrődik ki. A terület négy sarkán kigyúltak a húsz láb magas pózna tetejére rögzített, épületre irányozott külső nátriumgőz lámpák.
Egy órával korábban a müezzin szalátra hívott, s kántálása visszhangot vert Tripoli felett, de mostanra az utcák kihaltak, és a távoli kutyaugatást, az időnként felharsanó dudaszót és a nagykövetség köré vont biztonsági sávban szolgálatot teljesítő népi milícia őreinek fojtott duruzsoláit leszámítva minden elcsendesedett. A hőmérséklet enyhült néhány fokot, de így is harminc fok körül járt. Napkeltéig, ahogy a hőség eloszlik a felhőtlen sivatagi levegőben, folyamatosan tovább csökken majd tizenöt-húsz fokot, de Clark bízott benne, hogy addigra biztonságban lesz a nagykövetség, és a Szivárvány csomagolhat. Remélte, hogy nem lesz baráti veszteség, és életben marad néhány rosszfiú, akit átadhatnak... valakinek. Hogy ki felügyelje az akciót követő takarítást és az utána lefolytatott nyomozást, még mindig vita tárgyát képezte.
Valahol a sötétben halkan trillázni kezdett egy mobiltelefon. Néhány pillanattal később megjelent Richards a vállánál, és a fülébe súgta: – Landoltak a svédek a repülőtéren.
A svéd biztonsági szolgálatból, a Säkerhetspolisenből került ki az ország terrorelhárító részlege, míg a Kikskriminalpolisen, a bűnügyi nyomozó osztály az FBI-nak felelt meg. Mihelyt visszafoglalja a Szivárvány a nagykövetséget, nekik adja át.
– Nagyszerű, köszönöm. Gondolom, ez választ ad a kérdésre. Mondja meg nekik, hogy álljanak készenlétben. Amint végzünk, bejöhetnek. Az ütemtervet ne említse! Nem szeretnénk, ha kitudódna.
– Feltételezi a svédekről, hogy...
– Nem, szándékosan nem, de isten tudja, kivel beszélnek. – Clark ugyan nem tartotta valószínűnek, mégsem hagyhatta figyelmen kívül annak lehetőségét, hogy a líbiaiak megkísérlik keresztülhúzni a számításaikat: idejönnek az amerikaiak, elbukják az akciót, és most az összes ember halott. Micsoda hírverést csapna Kadhafi.
Csaknem huszonnégy órája rohanták le a nagykövetséget, s eddig nem mutattak életjelet odabentről. Clark 02.15-re időzítette az indulást. Úgy vélte, a terroristák a sötétség beálltakor számítanak támadásra. Remélte, hogy késlekedésük hatására megnyugszanak, még ha csak egy kicsit is. Ráadásul a statisztika szerint hajnali kettő és négy óra között eltompul az emberi elme, s ez különösen érvé nyes azokra, akiket az elmúlt huszonnyolc órában a stressz és a bizonytalanság démonai karöltve szorongattak.

01.30-kor Clark utasította Johnstont és Loiselle-t, hogy készülődjenek, majd bólintott Richardsnak, aki meg Maszúdi hadnagynak. Öt perccel és hosszas walkie talkie-zással később a líbiai jelentett: az őrök felkészültek a biztonsági sávban. Clark nem akarta, hogy valami ideges bokorugró lesből rálőjön a helyükre vonuló mesterlövészekre. Stanleynek és Chaveznek megparancsolta, hogy messzelátón át szigorúan kövessék az eseményeket. Noha nem tűnt valószínűnek, kizárni mégsem lehetett, hogy valaki – egy szimpatizáns vagy csak szimplán seggfej, Amerika-ellenes magánzó – jelezni próbál a terroristáknak, hogy kezdődik a tánc. Ez esetben nem tehetne mást, kénytelen lenne visszarendelni Johnstont és Loiselle-t, és később próbálkozni.
Amikor Johnston és Loiselle felmálházva, vállra vetett M110-essel készen állt, Clark várt öt percet, aztán odasúgta Stanleynek és Chaveznek: – Hogy állunk?
– Semmi változás – közölte Ding. – Ment ugyan a walkie-talkie, de nyilván csak továbbpasszolták egymásnak a hírt.
01.40-kor Clark Johnstonhoz és Loiselle-hez fordult és bólintott nekik. A két mesterlövész kiosont az ajtón és a sötétbe veszett. Clark feltette a fülesét.
Eltelt öt perc. Tíz perc.
Aztán rádión bejelentkezett Loiselle hangja: – Omega egy a helyén.
Tíz másodperccel később Johnston is beleszólt: – Omega kettő a helyén.
– Vettem – felelte Clark az órájára pillantva. – Állj készenlétben! Támadóosztag tíz perc múlva indul. Hallotta i két „Vettem” dupla kattintást válaszul.
Alistair... Ding?
Nincs mozgás. Minden csendes.
Itt is, főnök.
Helyes, akkor készülődj!
Chavez erre átadta Clarknak a messzelátót, és csatlakozott az ajtónál gyülekező osztagához. Webernek és osztagának a homlokzati és a nyugati fal berobbantása a feladata, s messzebb kellett menniük, hogy a helyükre érjenek, ezért nekik kell először indulniuk, négy perccel később követte őket Chavez a lövészeivel.
Clark még egyszer végigpásztázta a nagykövetség területét, mozgás, változás után kutatott, hátha a kinesztetikus észlelése átsiklott valamin. Saját tapasztalatból tudta, ha elég sokat gyakorlod, kifejlesztesz egy hatodik érzéket. Ez rendjén van? Semmi sem motoszkál az agyadban? Nem hagytál ellenőrizetlenül dobozt, nem ugrottál át egy részletet? Túl sokszor volt már szemtanúja, hogy amúgy jó irányítók kihagyják a közvetlen észlelés tesztet – és többnyire r nem a saját kárukra.
Leengedte a messzelátót, és az ajtóban feszítő osztagaihoz fordult.
– Indulás – suttogta.

20

Chavez kivárta a szükséges négy percet, majd levezette osztagát a lépcsőn a keresztutca elejére. Clark kívánságára a líbiaiak lekapcsolták az utcai lámpákat egytömbnyire a nagykövetség körül, de remélték, hogy nem fog feltűnni a rosszfiúknak, mivel a négy, póznára szerelt lámpa továbbra is megvilágította az épületet. Szintén az ő kívánságára sorakoztatták fel libasorban a hadsereg három teherautóját az utca kellős közepén, a harcálláspontnak kialakított lakás és a nagykövetség keleti oldala között.
Chavez az árnyékok és teherautók takarásába kerülő járdán küldte kézjelekkel az embereit a következő keresztutcához, ahol a – mint mondták Dingnek – korábban kiürített magánrendelő előtt sövénysor húzódott.
Mihelyt az osztaga biztonságosan beért a sövény mögé, meggörnyedve követte őket, MP5-ösét készenlétben tartva, szeme közben szakadatlanul pásztázta a környezetét maga előtt és jobbra, meg a nagykövetség területét övező fal tetejét. Semmi mozgás. Helyes. Nincs itt semmi látnivaló, haver.
A sövényhez érve leguggolt. Fülesében hallotta Weber hangját: – Parancsnok, itt Vörös osztag parancsnoka, vége.
– Mondd, Vörös osztag!
– Hadállásban. Gatecrashert felhelyezzük.
Chavez szinte azt kívánta, bárcsak ő kapta volna Weber feladatát. Használta már ugyan a Szivárvány legújabb játékszereit a kiképzés során, de élőben még nem látta, hogyan működik.
A nagy-britanniai Alford Technologies által kifejlesztett Gatecrasher – melyet Loiselle „bűvös ajtóvágónak” nevezett el – Dinget a spártaiak i. sz. 300-ban használt magas, lekerekített sarkú, téglalap alakú pajzsára emlékeztette, bár egy negyedméretűre kicsinyített gumicsónakkal helytállóbb lett volna a párhuzam. A külső tömlőgyűrűt levegő helyett vízzel töltötték meg, míg a PETN gyújtózsinórtekercset a Gatecrasher üreges hátoldalába vájt vágatba illesztették. A vízköpeny hátlappal érintkező gyújtózsinór lefojtó hatást eredményezett, melynek következtében a gyújtózsinór lényegében formázott robbanótöltetté: koncentrált, robbanó vágógyűrűvé vált, mely akár fél méter vastag, tömör téglát is képes volt átütni.
A Gatecrasher számos, a felderítők és túszmentő osztagok életét régóta megkeserítő problémára választ adott: 1. az aláaknázott belépési pontokra és 2. a „halálos nyílásokra”. A terroristák tudván, hogy a jófiúk az ajtón vagy ablakon át fognak behatolni, gyakran telerakták azokat robbanószerekkel – mint Oroszországban a beszláni iskolai mészárláskor és/vagy a valószínűsíthető belépési pontokra összpontosították tűzerejüket és figyelmüket.
A Gatecrasherrel Weber és osztaga másodpercekkel a detonáció után bejut az épületbe a nyugati homlokzaton át.
– Vettem – felelte Clark Webernek. – Kék osztag?
– Három perc a falig – jelentette Chavez.
Még egyszer átfésülte éjjellátójával a területet. Mivel nem észlelt semmit, előbújt.

A fal átmászásához tudatosan alacsonytechnikájú módszert választottak: négyfokú fellépőt és golyóálló kevlármellényt. A felderítők számos alapigazsága között a TESZ volt az egyik legfontosabb: Törekedj egyszerűségre, szamár! Ne bonyolítsd agyon az egyszerű feladatot, vagy Clark szavajárásával: „Nem lövünk ágyúval verébre.” Ez esetben a fellépő egy szintbe emeli őket a fal tetejével; a fal tetején meredező üvegszilánkokra terített golyóálló mellény pedig vérveszteség nélkül átsegíti őt és osztagát a falon.
Kisiklott a sövény mögül, a falhoz iramodott, és leguggolt. Bekapcsolta a mikrofonját. – Parancsnok, itt Kék osztag parancsnoka. A falnál vagyunk.
– Vettem – szólt Stanley hangja.
Néhány másodperccel később vörös lézerpont jeleni meg a falon három lábbal jobbra Chaveztől. Mivel előzetesen feltérképezte a figyelőkamera vakfoltjait, Alistair az MK23-asának LAM lézerirányító moduljával mutatta az utat Dingnek.
Chavez addig sasszézott, míg a mellkasán nem pihent a lézerpont. Ekkora pont kialudt. Gyorsan, halkan letette a fellépőt, és megadta osztagának a „Fel!” jelet.
Showalter ment elsőként. Chavez a kezébe nyomta a golyóálló mellényt, Showalter azzal hágott fel a fellépőre. Tíz másodperccel később már fent volt, átmászott és eltűnt szem elől. Az osztag tagjai egymás után követték, Ding volt az utolsó.

A túloldalra átérve hibiszkuszbokrokkal szegélyezett, bársonyosan zöld pázsiton találta magát. A svédek havi öntözőszámlája kisebb vagyon lehet, gondolta önkéntelenül. Az épület homlokzata tőle jobbra magasodott, közvetlenül előtte, húszlábnyira a keleti fal volt. Az épület két sarkánál Showalter és Bianco biztosított. Ybarra az erkély alatt gubbasztott. Megindult felé.
– Állj! – csendült Loiselle hangja. – Mozgás a déli oldalon.
Ding megdermedt.
Tíz másodperccel később: – Tiszta. Csak egy macska volt.
Chavez átvágott Ybarrához, átvetette MP5-ösét, és felmászott a zömök spanyol hátára. Ujjával épp elérte az erkély legalsó korlátját. Ybarra felegyenesedett. Chavez elkapta a korlátot előbb jobb, majd bal kezével, és felhúzódzkodott. Öt másodperccel később már az erkélyen kuporgott. Hámjából kicsatolt egy csomózott kötelet, és a karabinert a korlátra csatolva ledobta oldalt.
Az ajtó felé fordult. Az ablakokhoz hasonlóan ezt is spaletta takarta, s persze zárva volt. Háta mögött halk nyikorgás ütötte meg a fülét, ahogy Ybarra átmászott a korláton. Aztán megérezte vállán az „itt vagyok” paskolást.
Bekapcsolta mikrofonját. – Parancsnok, itt Kék osztag, az ajtónál vagyunk.
– Vettem.
Ding előhalászta jobb combzsebéből a flexibilis kamerát, messzelátójához kötötte, majd becsúsztatta a lencsét az ajtó alatt, lassan, lágyan, szinte éppannyira tájékozódva érintés, mint kép útján. Mint minden másban, a Szivárvány tagjait valamennyi, az arzenáljukban lévő eszköz, így a flexibilis kamera használatára is kiképezték, aztán újraképezték és még egy kicsit képezték. Ha a terroristák bedrótozták az ajtót, nemcsak meglátja, de meg is érzi.
Átvizsgálta a küszöböt. Mivel semmit sem talált, tovább haladt a sarokvasakhoz, végül megnézte a kilincsgombot és a csappanót. Tiszta. Semmit sem talált. Visszahúzta a kamerát. Háta mögött Showalter és Bianco átmászott a korláton. Ding Biancóra, majd a kilincsgombra bökött. Az olasz bólintott, és álkulcskészletével munkához látott. Harminc másodperccel később a zár kattanva kinyílt.
Ding kézjelekkel adta ki a végső parancsokat: ő és Bianco halad az élen, és megtisztítják a jobb oldali irodákat; Showalter és Ybarra a bal oldaliakat.
Ding finoman elfordította a kilincsgombot, és résnyire nyitotta az ajtót. Tízig számolt, aztán lábnyira feltépte és bedugta a fejét. A folyosó tiszta volt. Három ajtó, kettő jobbra, egy balra. A távolban suttogást hallott, aztán csend. Tüsszentés. Visszahúzta a fejét, és sarkig rántotta az ajtót. Hagyta, hogy Showalter elkapja és fogja.
Az MP5-öst készenlétben tartva belépett a folyosóra. Bianco két lépéssel lemaradva, tőle balra követte, így neki jutott a folyosó középvonala. A déli falnál Showalter a bal oldali ajtóhoz ért és megtorpant. Az ajtó részben csukva volt. – Ajtó a déli falnál – motyogta a rádióba.
– Nézem – felelte Loiselle. – Nincs mozgás.
Showalter derékszögbe hajolt, betaszította az ajtót és benyomult. Húsz másodperccel később felbukkant, és mutatóujját feltartva jelezte, hogy minden rendben. Chavez az északi fal mellett osont.
Johnston hangja: – Állj!
Ding magasba lendítette öklét, mire három társa nyomban leguggolt.
– Mozgás – mondta Johnston. – Északi fal, második ablak a keleti saroktól számítva.
A következő iroda, gondolta Ding. Húsz másodperc eltelt. Szíve szerint megsürgette volna Johnstont, hogy tájékoztassa a fejleményekről, de ellenállt a kísértésnek. Jelentkezni fog a mesterlövész, mihelyt van valami.
– Reluxa van az ablakon – mondta a rádióba Johnston – Félig nyitva. Egy embert látok mozogni.
– Van fegyvere?
– Nem tudom. Várj! Az ajtóhoz megy! Három másod perc.
Chavez hátravetette MP5-ösét, előrántotta hangtompítós MK23-asát, felállt és végigsurrant a fal mentén, min karnyújtásnyira került az ajtótól.
– Az ajtóhoz ért – szólt Johnston.
Az ajtó kitárult, és egy alak lépett ki rajta. Chavez várt fél pillanatot, észlelte a férfi mellkasán átvetett AK-47-est, majd golyót eresztett a fejébe a jobb füle fölött. Megperdült, felrántotta bal karját, és mellkason ragadta a zuhanó férfit. Bianco már megindult, és további célszemélyeket keresve berontott az ajtón. Chavez leengedte a férfit a földre
– Tiszta – szólt Bianco a rádióba öt másodperc múlva aztán kijött, és segített Chaveznek az irodába vonszolni a holttestet. Becsukták maguk mögött az ajtót, rendezték soraikat, és lapulva vártak. Hamarosan megtudják, felkeltette-e a lövés valaki figyelmét. Semmi sem moccant. – Második ajtó, északi fal – mondta a rádióba.
Nem látok mozgást – felelte Johnston.
Ding és Bianco megtisztította az irodát és visszatért.
Parancsnok, itt Kék osztag parancsnoka. Emelet tiszta – jelentett Ding. – A földszintre tartunk.
Vettem – felelte Stanley.
Húszlábnyival lejjebb a folyosó boltozatossá vált és élesen jobbra kanyarodott. Chavez tudta, hogy ott a földszintre vezető lépcső. A nyitott, húsz láb széles lépcsőt jobbról fal határolta, balról nyitott volt, s a nagykövetség fő munkaterületére nézett- ők legalábbis annak vélték –, ahol terroristák minden valószínűség szerint összeterelték a túszokat.
Tudta, hogy ennek egyaránt van előnye és hátránya. Ha a túszok egy kupacban vannak, nagy eséllyel a rosszfiúk többsége is ott lesz. És ha a célszemélyek összeverődnek, az megkönnyíti a Szivárvány munkáját, ugyanakkor fennáll a veszély, hogy a terroristák játszi könnyedséggel lemészárolják a heringként összezsúfolódott, gubbasztó túszokat, csak tüzet kell nyitniuk.
Akkor nem adunk rá nekik alkalmat, mano.
Talpát lassan csúsztatva előreosont, míg a boltívhez nem ért. Kilesett a sarkon, s szemügyre vette a földszintet. Egy szinttel lejjebb, jobb kéz felől volta főhomlokzat, az ablakokat még mindig takarta a spaletta. Úgy számolta, a lépcső aljában lesz a rövid folyosó és a négy ismeretlen iroda.
Szeme visszatért a helyiség északnyugati sarkába, és gondolatban lemért négylábnyit a falon. Plusz-mínusz fél láb, ott fog behatolni Weber. Balra, még távolabb, épp csak ki tudta venni a korláton át, hogy két alak szobrozik egymás mellett. Mindkettőnél könnyű kis géppisztoly volt, de nem tartották készenlétben. Az oldalukon lógott. Nekem jó, gondolta. Pár lábnyira tőlük, egy íróasztalon álló zöldburás bankárlámpa vetett fénytócsát a falra.
Chavez visszatért a várakozó osztaghoz. Kézjelekkel mutatta: Elrendezés megerősítve, lerohanása terv szerint.
Ő meg Bianco, a falon keresztüljutó Weberrel és osztagával, a zsúfolt fő helyiséget foglalják el. Showalter és Ybarra jobbra fordul a lépcső alján, és a folyosót derítik fel. Mindenki bólintott.
– Parancsnok, itt Kék osztag, vége.
– Mondd, Kék osztag.
– Helyünkön vagyunk.
– Vettem.
Webertől: – Itt Vörös osztag, vettem.
– Lerohanás kilencven másodperc múlva – mondta Chavez.
– Készenlétben – felelte Weber.

– Kezdj számolni – mondta Ding a rádióba.
– Öt és számolok – hallatszott Weber hangja. Öt másodperc a Gatecrasherig.
Chavez emberei kihúzták az ütőszeget a kezükben lé vő villanógránátból.
– Négy... három... kettő...
Ding és Bianco egyszerre dobták át a villanógránátot a korláton és indultak meg lefelé a lépcsőn pásztázó MP5-össel, célszemélyeket keresve. Ding hallotta, hogy az első villanógránát pattogva földet ér egy szinttel alattuk negyed másodperccel rá berobbant a Gatecrasher. Füst és törmelékhuzat száguldott át a helyiségen. Chavez és Bianco továbbnyomult, Ybarra és Showalter megelőzve őket jobbra kanyarodott, és szélsebesen behatolt az épület keleti oldalán kivezető folyosóra.
Ekkor felrobbant a második villanógránát. Vakító fény pattant vissza a mennyezetről és a falakról. Ding tudomást sem vett róla.
Célszemély.
A korlát mögött egy alak feléjük fordult. Ding a fickó mellkasára szegezte MP5-ösének irányzékát, és kétszer lőtt. A fickó összerogyott, ő meg nyomult tovább. Bal kéz felől másik alakot vett észre, de tudta, hogy Bianco fedezi, s mintegy végszóra, hallotta a pukkanásokat. Aztán látta, hogy Weber osztaga felbukkan a Gatecrasher robbantotta, négy láb magas, ovális nyílásban, s betódul előbb az első, majd a második, harmadik és negyedik katona.
Elfordult balra, és a helyiség közepe felé rohant. Sikolyok hallatszottak. A padlón kucorgó testek tengere. Célszemély. Kétszer lőtt, és ment tovább az MP5-össel pásztázva. Háta mögött Showalter felkiáltott: – Célpont balra! –, amit egymást érő pukkanások követtek.
Weber és osztaga felzárkózott Chavez és Bianco mellé, és legyezőszerűen szétszéledve mindegyikük lefedett egy övezetet.
– Földre, földre! Mindenki a földre! – üvöltötte Ding. 
Jobbra pukkanások.
Chavez haladt tovább a helyiség közepe felé, Bianco a balján ugyanezt tette, miközben mozgást keresett...
Tiszta – hallotta Weber kiáltását, melyet két másik követett.
Balról tiszta – felelte Bianco.
Folyosó tiszta – mondta Showalter. – Benézek az irodákba!
Megyek – felelte Ybarra. Showalter folyosójáról női sikoly hallatszott. Chavez megperdült. Ybarra, aki épp a folyosó bejáratához ért, ellepett és a falnak lapult. – Célszemély! – Chavez a folyosóhoz sprintelt és elhelyezkedett Ybarrával szemben. A folyosó végén egy alak bukkant föl az utolsó helyiségből, s egy nőt vonszolt magával. Pisztolyát a nő nyakának szerezte. Ding kilesett. A férfi észrevette, s pajzsként maga elé lódította a nőt. Rémülten kiabált valamit arabul. Ding visszahúzódott. – Showalter, mondd a pozíciód! – súgta.
Második iroda.
A célpont közvetlenül a harmadik ajtó előtt van. Tíz-tizenkét lábnyira. Túsz van nála.
Hallom. Milyen szögben állok?
Fél feje nincs takarásban.
Vettem, szólj, mikor! Chavez ismét kilesett. A férfi enyhén elfordult, Chavezre merőlegesen araszolt. Showalter MP5-ösét vállmagasságban tartva az ajtóba lépett és lőtt. A golyó a férfi jobb szeme fölött hatolt be. Összerogyott. A nő sikítani kezdet i Showalter kilépett és felé sietett.
Chavez nagyot sóhajtott. MP5-ösét a vállára vetette, c. visszafordult a fő helyiség felé. Ez megvolna. Húsz másodperc, nem több. Nem rossz. Bekapcsolta rádióját. – Parancsnok, itt Kék osztag, vége.
– Mondd!
– Biztonságos a terep.

Miután Chavez még egyszer utoljára bejárta a nagykő vétségét és megbizonyosodott, hogy az teljesen le van zárva, rádión határozottan jelentette Clarknak és Stanleynek hogy „minden tiszta”. Onnantól felpörögtek az események. Tad Richards hírül adta a népi milícia kapcsolattartójának, Maszúdi hadnagynak, ő meg továbbadta a líbiai parancsnokság következő láncszemének, egy őrnagynak aki ragaszkodott hozzá, hogy Chavez és osztaga a főbe járaton át hagyja el az épületet és a főkapuhoz kísérje a túszokat. A Szivárvány átmeneti harcálláspontján Clark és Stanley félreértették és ellenezték a követelést, míg Maszúdi el nem magyarázta tört angolsággal, hogy nem lesz televíziókamera. Egyszerűen csak a hálájukat szeretnék kifejezni a líbiaiak. Clark ezt fontolóra vette, és végül vállat vonva beleegyezett.
– Nemzetközi jó szándék – motyogta Alistair Stanleynek.
Tíz perccel később Chavez, az osztaga és a túszok meg jelentek a nagykövetség reflektorfényben úszó főbejáratánál, tapsvihartól kísérve. A kapuban a svéd biztonsági szolgálat és a bűnügyi nyomozó osztály tisztjeinek kontingense várta őket, akik rögtön átvették a túszokat. Kétpercnyi kemény kézfogás és ölelkezés után, Chavez és az osztaga kijutott az utcára, ahol rögtön körbesereglették őket a népi milícia nagykutyái és bokorugrói, s tőlük is megkapták a hátlapogatást.
Richards Chavez oldalára került, miközben átvágtak a tömegen a harcálláspont felé igyekezve.
Mi a jó büdös franc folyik itt? – kiabálta Chavez.
Nehéz kihámozni az óbégatásukból – felelte Richards –, de a lényeg, hogy le vannak nyűgözve. Nem is, jobb szó rá, hogy elámultak.
Chavez mögött Showalter üvöltötte: – Min, az isten szerelmére? Mi a túróra számítottak?
Sebesültekre. Rengeteg halottra. Nem hitték, hogy akár egy túsz is élve megússza, nemhogy az összes. Ünnepelnek!
Állati – szólt közbe Bianco. – Mik vagyunk mi, amatőrök?
Richards a válla fölött válaszolt: – Nekik nem éppen fényes a túszmentő múltjuk.
Ennek hallatán Chavez elmosolyodott: – Na, ja, mi a Szivárvány kommandó vagyunk.

21

Ha Nigel Embling tárgyilagos hangulatban lett volna, talán rájön, hogy aktuális lelkiállapota nem több öncélú kesergésnél, de e pillanatban határozottan úgy érezte, a világ sebesen rohan előre a pokolba. Később valószínűleg más színben látja majd, momentán azonban a konyhaasztalnál ült egy csésze tea társaságában, a Daily Mashriqot – a pakisztáni Peshawar fél tucat reggeli lapjainak egyikét – olvasta, és semmi sem lendített a kedélyállapotán.
– Átkozott bolondok – dörmögte.
Háziszolgája, Mahmud mintegy varázsütésre a konyhaajtóban termett. – Valamit, Mr. Nigel? – A tizenegy éves Mahmud boldogabb és buzgóbb volt a kelleténél – különösen a napszakhoz képest –, de Embling tudta, hogy nélküle kész káosz lenne a háztartása.
– Nem, nem, Mahmud, csak magamban beszélek.
– Hát, az nem jó, gazdám, cseppet sem jó. Még azt találják hinni az emberek, hogy meghibbant. Kérem, ha teheti, tartogassa a beszélgetését otthonra, igen?
– Igen, jó. Most folytasd a tanulást!
– Igen, Mr. Nigel.
Mahmud árva volt, anyja, apja és két nővére meghalt Benazir Bhutto meggyilkolása után, a szunniták és síiták között kirobbant erőszakhullámban. Embling szinte örökbe fogadta, kosztot, kvártélyt és csekély fizetést adott neki, valamint – bár Mahmud nem tudott róla – egy folyamatosan hízó befektetési számlát, melyet azonnal megkap, amint betölti a tizennyolcat.
Újabb mecsetet gyújtottak fel, újabb frakcióvezetőt találtak holtan, újabb szóbeszéd kapott szárnyra elcsalt választásokról, újabb pakisztáni hírszerzőt tartóztattak le államtitkok kiszolgáltatásáért, újabb nyugalomra intés Peshawarból. Szégyen gyalázat az egész. Nem mintha Pakisztán valaha is a béke szigete lett volna, ez igaz, de akadnak többé-kevésbé nyugalmas időszakok, bár az is szemfényvesztés volt, a felszín alatt örökké fortyogó erőszak útját fedő leheletvékony réteg. Ennek dacára Embling tudta, hogy nincs e nagyvilágon számára máshol hely, bár sosem értette, miért. Talán a reinkarnáció volta ludas, de bármi oka volt, Pakisztán befurakodott az életébe, s most, hatvannyolc éves fejjel úgy érezte, határozottan és megmásíthatatlanul gyökeret vert választott hazájában.
Tudta, hogy mások félnének az ő helyében, s talán helyesen is tennék, ha angolszász keresztényként ők is Angliából, az angol gyarmatbirodalom és az indiai „uralom” ülőhelyéről származnának. Nagy-Britannia csaknem kilencven éven át, az 1850-es évek közepétől a második világháború utánig tartotta uralma alatt az „indiai szubkontinenst”, mely történelme során váltakozva foglalta magában hullát, Pakisztánt, Bangladest, Szomáliföldet, Szingapúrt és a napjainkban Mianmarként ismert Alsó- és Felső-Burmát, bár ő már csak Burmának fogja hívni, pokolba a politikai korrektséggel. Pakisztánban idővel elhalványultak ugyan a brit uralom emlékei, hatása azért nem múlt el teljesen. Nap mint nap megtapasztalta: az utcára kilépve, az öregek bámész tekintetében a piacon, a rendőrök sutyorgásában, akiknek szüleik, nagyszüleik meséltek történeteket. Nem leplezte örökségét, amúgy, ha akarja, sem leplezhette volna tökéletes urdu- és pastutudásán épphogy csak érezhető akcentusa miatt. Fehér bőréről és hat láb magas termetéről nem is szólva. Nem sok pakisztáni bírt Ilyen külsővel.
Ettől függetlenül többnyire tisztelettel bántak vele, s ennek semmi köze nem volt a gyarmati uralommal szemben tovább élő mély hódolathoz. Elvégre régebb óta élt Pakisztánban, mint sokan, akikkel a Haiber Bazar piacán az év bármely napján összefutott. Pontosan hány éve, töprengett magában. A vakációkkal és a szomszédos országokba tett rövid kiküldetésekkel plusz-mínusz... úgy negyven akárhány éve. Elég hosszan ahhoz, hogy korábbi (és néha aktuális) honfitársai régóta úgy tartsák róla, hogy „bennszülöttbe ment át”. Nem mintha bántotta volna. Pakisztán minden hiányossága, baklövése és veszélyekkel teli helyszínei ellenére, egyedül itt volt maradása, s szívében titkon büszkeség fogta el, amiért mások szerint annyira integrálódott, hogy „inkább volt paki, mint brit”.
Zsenge, naiv huszonkét évesként, a háború után az Oxfordi Egyetemről kikerülve sokakkal együtt az MI6 regrutája lett. Egy évfolyamtársának apja környékezte meg, akiről azt hitte, bürokrata a védelmi minisztériumban. Valójában az MI6 toborzója volt, s azon kevesek közé tartozott, akik figyelmeztették felettesüket, hogy a hírhedt csaló, Kim Philby nem kifejezetten jó fogás, és csak idő kérdése, mikor baltázza el annyira, hogy emberéletekbe kerüljön, és fogja el a kísértés, hogy átálljon a másik oldalra. Ez utóbbit valóban megtette, éveken át dolgozott a szovjeteknek besúgóként, mielőtt leleplezték.
Miután túlélte a kemény MI6-kiképzést a Hampshire parton lévő Monckton erődítményben, Emblinget Pakisztán Afganisztánnal szomszédos északnyugati határtartományába (vagy más néven – attól függően kivel beszél az ember – Paktunkvába, avagy Sarhadba) helyezték, mely épp akkor vált az orosz KGB játszóterévé. Ott húzott le csaknem hat évet a határ menti hegyekben, s intézett támadásokat pastu hadurak ellen, akik a Pakisztán és Afganisztán között húzódó szürke, átfedéses területeken uralkodtak. Ha a szovjetek felderítőket küldtek Pakisztán irányába annak szerte a hegyekben és pastuföldeken híre kelt.
Leszámítva azt a néhány alkalmat, amikor hazaugrott az Egyesült Királyságba, a változó mértékben és változó időszakokban szovjet uralom alá kerülő közép-ázsiai utódállamokban – Turkesztánban, Kazahsztánban, Türkmenisztánban, Üzbegisztánban, Kirgizisztánban és Tádzsikisztánban – folytatta pályafutását. Míg az amerikai CIA megfelelői az MI6-nál – hivatalos nevén, melyet képtelen volt megszokni, a brit titkosszolgálatnál (SIS) – Berlin, Budapest és Prága ködbe burkolózó utcáin harcoltak a hidegháborúban, addig ő a pastukkal járta a hegyeket, és quabili pulaw dampukhton (répás-mazsolás rizsen) meg keserű fekete teán élt. 1977-ben londoni felettesei tudomása nélkül beházasodott egy pastu törzsbe, egy jelentéktelen hadúr legfiatalabb lányát vette feleségül, de alig két évre rá elvesztette egy Hindusztán elleni légi csapás során, amikor a szovjetek lerohanták Afganisztánt. Holtteste nem került elő. Gyakran eltűnődött, nem ezért maradt-e Pakisztánban ilyen sokáig a visszavonulása után. Szíve szomorú csücske talán még mindig abban reménykedett, hogy életben találja valahol Farishtát? Elvégre „Angyal”-t jelent a neve.
Ábránd, gondolta most.
Ábránd, ahogy az is, hogy Pakisztán egyszer stabil lesz.

Hétezer mérfölddel távolabb, a marylandi Silver Springben Mary Pat Foley hasonló gondolatokkal viaskodott, hasonló ital – az aznap estére magának engedélyezett újramelegített, sós, félig koffeines, félig koffeinmentes kávéja társaságában, csak éppen merőben más témában. Őt az Emír foglalkoztatta, meg az amerikai hírszerzés életét immár tíz éve megkeserítő két kérdés: merre bujkál, és hogyan csípjék el a tetűládát. Bár ő a Fehér Ház egyes számú közellensége, Mary Pat ezzel nem értett egyet. Vitathatatlan hogy el kell fogni, vagy még jobb lenne örökre eltenni láb alól, hogy híre-hamva se maradjon, de attól, hogy megölik, még nem oldódik meg az Amerikát fenyegető terrorveszély. Abban sem volt egyetértés, mennyire kiterjedt az Emír hírszerzése, ha van egyáltalán. Ő és immár nyugalmazott férje, Ed hajlott rá, hogy a „nem túlságosan” álláspont mellett érveljenek. Az Emír tudja, hogy vadásznak rá, s kétségtelen, hogy címeres gazember meg tömeggyilkos, de csak nem annyira ostoba, hogy mindenről tudni akarjon, főleg manapság, amikor a terroristák kénytelen kelletlen szembesülnek az információhiány szépségeivel Ha az Emír a palotájában trónoló elismert államfő lenne, nyilván rendszeresen megkapná a beszámolókat, de nem az, legalábbis senki sem véli annak. A CIA legjobb tudomása szerint valahol Pakisztán eróziós hegyeiben, az Afganisztáni határ mentén bujkál. Ez a közmondásos tű a szénakazalban forgatókönyv ugyebár. Persze, sosem lehet tudni. Egy nap majd ráragyog valakire a szerencse csillaga, és megtalálja, ebben biztos volt. A kérdés az, elkapja-e élve. Valójában nem érdekelte, élve-e vagy halva, bár csábította a gondolat, hogy szemtől szemben álljon vele, és a szemébe nézzen.
– Szia, drágám, itthon vagyok... – kiáltott vidáman fel Foley a lépcsőn lefelé tartva, s megjelent a konyhában pólóban, melegítőalsóban.
Nyugdíjba vonulása óta Ednek úgy tíz métert és fél tucat lépcsőt kellett ingáznia a dolgozószobáig, ahol az amerikai hírszerzés tényirodalmi történetén dolgozott a függetlenségi háborútól kezdve Afganisztánig. Jelen fejezetet, melyet Mary Pat személy szerint átkozottul jónak ítélt, az ír születésű, foglalkozását tekintve szövőmunkás John Honeymannek szentelte, aki saját korának legkevésbé ismert kéme volt, s akit maga George Washington bízott meg azzal, hogy szivárogjon be Howe Trenton körül állomásozó félelmetes zsoldoskatonáinak soraiba. Honeyman marhakereskedőként csusszant át az arcvonalon, felderítette a zsoldosok hadrendjét és állásait, majd ismét kicsusszant, és megadta Washingtonnak a mindent elsöprő győzelemhez szükséges előnyt. Ed számára ez volt az álomfejezet, a történelem legtisztázatlanabb szelete. Szeretett „Vad Bill” Donovanról, a Disznó-öbölről és a vasfüggönyről írni, de ez a pár csavar már rég a kémműfaj tényirodalmának szakállas történetévé vált.
Ed igazából többszörösen kiérdemelte nyugdíjazását, ahogy Mary Pat is, de Langleyben alig maroknyi bennfentes tudta – köztük idősb Jack Ryan mekkora szolgálatot tettek Foleyék a hazájuknak, és mennyi áldozatot hoztak. Az ír felmenőkkel bíró Ed Fordhamban diplomázott és zsurnalisztaként indult a karrierje. A The New York Times megbízható, ám középszerű riportere volt, mielőtt átlépett a rosszfiúk és kémek világába. Ami Mary Patet illeti, ha született nő hírszerzésre, hát ő az volt. Mary Pat II. Miklós cár lovasoktatójának unokája és Ványa Boriszovics Kaminszkij ezredes lánya volt. Az ezredes látta 1917-ben a firkákat a falakon, és még azelőtt kicsempészte családját Oroszországból, hogy a forradalom megbuktatta a Romanov-dinasztiát, s Miklós cár és családja életet követelte.
– Nehéz napod volt az irodában, szívem? – kérdezte Mary Pat a férjétől.
– Idegőrlő, abszolút idegőrlő. Az a rengeteg nagy szó és az a kicsike szótár. – Odahajolt, hogy megpuszilja. – Hogy vagy?
– Jól, jól.
– Megint elmélkedünk valamin? A tudod kiről?
Mary Pat bólintott.
– Ami azt illeti, ma este be kell mennem. Lehet, hogy valami nagy van készülőben. Hiszem, ha látom.
Ed a homlokát ráncolta, de Mary Pat nem tudta eldönteni, azért-e, mert hiányzik neki az akció, vagy mert hozzá hasonlóan szkeptikus. A terrorista csoportok napról napra egyre járatosabbá váltak a hírszerzésben, különösen szeptember 11-e után.
Mindkettejük részéről jogos volt a cinizmus, ha épp úgy tartotta kedvük, hisz első kézből tapasztalták meg a CIA belső működését és szövevényes történetét csaknem harminc éven át: akkoriban teljesítettek férj-feleség ügynökként szolgálatot a moszkvai állomáson, amikor Oroszország még Szovjetunióként kormányozott, s a KGB és mellékügynökségei jelentették a CIA egyetlen igazi mumusát.
Mindketten Langley operatív ügyek igazgatóságából kerültek ki, Ed a CIA igazgatójaként zárta pályafutását, Mary Pat, aki egykor az operatív ügyek igazgatóhelyettesekét dolgozott, áthelyezését kérte a CIA mellékágából sarjadt Nemzeti Terrorelhárító Központhoz (NCTC), ahol szintén igazgatóhelyettesi pozíciót töltött be. Mint várható volt, megindult a pletykaáradat, hogy Mary Patet lefokozták az operatív ügyek igazgatóhelyettesi posztjáról, és kinevezése a Terrorelhárító Központnál csupán köztes állomás a visszavonulás útján. Pedig semmi sem állhatott volna távolabb az igazságtól. A Terrorelhárító Központ volt a lándzsa hegye, és Mary Pat ott akart lenni.
Döntésében természetesen szerepet játszott az is, hogy az operatív ügyek igazgatósága már nem volt a régi. Új neve, a Hírszerző Szolgálat mindkettejüknek bántotta a fülét (s bár nem áltatták magukat azzal, hogy az operatív ügyek igazgatósága kifejezés bárkit becsapna, a Hírszerző Szolgálat kissé hivalkodó volt az ő ízlésüknek), de tisztában voltak vele, hogy ez is csak egy név. Sajnos a váltás durván ugyanakkor következett be, amikor kezdték úgy érezni, az igazgatóságot egyre kevésbé érdeklik a fedeti akciók és a hírszerzés, ám annál inkább a politika. S bár mindketten eltérő – és gyakran ellentétes – politikai nézeteket vallottak, abban egyetértettek, hogy a politika és a hírszerzés rossz páros. A CIA ranglétrájának csúcsán túl sok olyan köztisztviselő nyüzsgött, aki csupán az átjárót kereste valami nagyobb és jobb felé, s Foleyék ezt képtelenek voltak megérteni. Ők azt vallották, nincs magasztosabb hivatás a hazád védelmének szolgálatánál, történjen az a harctéren egyenruhában, vagy a CIA hidegháborús kémmestere, James Jesus Angleton által a „tükrök rengetegének” titulált különös világ függönye mögött. Oda se neki, hogy a minden valószínűség szerint tévhitben leledző, paranoiás Angleton szovjet kémek elleni boszorkányüldözése belülről, rákként emésztette fel Langleyt. Mary Pat úgy találta, az Angleton által kitalált becenév tökéletesen illik a kémvilágra.
Bármennyire szerette e világot, melyben dolgozott, a „tükrök rengetege” áldozatokat követelt. Az elmúlt hónapokban többször került szóba köztük, hogy végleg visszavonul, s férje ugyan rá jellemző módon diplomatikusan (vagy éppen burkoltan) célozgatott rá, egyértelmű volt, mit kíván tőle. Lassan odáig fajult a dolog, hogy Ed vagy egy Fidzsi-szigeteket ábrázoló képnél, vagy egy Új-Zéland történetéről írt cikknél nyitva hagyott National Geographic-számot felejtett a konyhaasztalon – mindkét hely azok közé tartozott, melyeket feljegyeztek a „majd egy nap” listájukra.
Azon ritka alkalmakkor, amikor egy pillanatra engedélyezte magának, hogy a munkán kívül máson is eltöprengjen, Mary Patnek mindig a kritikus kérdés körül forogtak gondolatai: Miért maradok? De sosem sikerült megválaszolnia. Rengeteg pénzt spóroltak a nyugdíjra, és egyikük sem szenvedne hiányt tennivalókban. Szóval, ha nem a pénz, akkor mi az oka? Valójában egyszerű volt a válasz: a hírszerzés volt a hivatása. Tudta ezt, tudta attól a naptól lógva, hogy belépett a CIA-hoz. Szép eredményeket ért el annak idején, de kétségtelen, hogy a CIA már nem az volt, mint egykor. Az emberek megváltoztak, indítékaikat elhomályosította az ambíció. Többé senki sem tartotta magát a „ne azt kérdezd, mit tehet érted a hazád” elvhez. Tovább rontott a helyzeten, hogy a kormányzati politika csápjai mélyen befurakodtak a hírszerzésbe, s Mary Pat tartott tőle, hogy ez visszafordíthatatlan állapot.
– Meddig maradsz? – kérdezte Ed.
– Nehéz megmondani. Talán éjfélig. Ha sokkal tovább tartana, felhívlak. Ne várj meg!
– Hallottál valami szaftosat a Georgetownon történtekről?
– Nem nagyon, csak ami az újságokban megjelent. Magányos fegyveres, egyetlen golyót kapott a fejébe.
– Hallottam, hogy csörgött a telefon...
– Kétszer is. Előbb Ed fiad hívott. Csak köszönt, majd holnap felhív. Aztán Jack Ryan. Az érdekelte, hogy haladsz a könyvvel. Kérte, hívd fel, ha van időd. Talán kiszedhetsz belőle néhány részletet.
– Na, abban nem reménykedem.
Mindkét férfi emlékiraton dolgozott: Ed a történelemből merített, Jack Ryan volt elnök a memoárját írta. Hetente legalább egyszer kipanaszkodták magukat, és összevetették az emlékeiket.
Jack Ryan pályafutása szorosan összefonódott az övékkel már zöldfülű CIA-s napjaitól kezdve egészen az elnökségéig, melybe egy tragédia taszította. Azok voltak ám a szép idők, no meg a határozottan utálatosak.
Mary Pat gyanította, hogy Jack és Ed heti telefonjának kilencven százalékát háborús történetek teszik ki, és csak tíz százalék szól a könyvükről. De nem neheztelt miatta. Mindketten abszolút kivívták maguknak a jogot. Ed karrierjét kívülről fújta, azt viszont gyanította, hogy Jack Ryan pályafutásának egyes részleteit csak férje és még alig páran ismerik, ami sokat elárul, tekintve, hogy neki magának mennyi mindenhez van hozzáférése.
Az órájára pillantott, felhörpintette kávéját, elfintorodott, aztán felállt. Puszit nyomott Ed arcára.
– Mennem kell. Megetetnéd a macskát?
– Persze, kicsim. Vezess óvatosan!

22

Mary Pat leoltotta a fényszórót, az őrbódéhoz gurult, és letekerte az ablakot. Kék anorákos, zord ábrázatú férfi lépett ki a bódéból. Noha egyedül csak őt lehetett látni, Mary Pat tudta, hogy fél tucat szem és megannyi biztonsági kamera szegeződik rá. A létesítmény más védelmi erőivel egyetemben, a kapuőrök is a CIA belső biztonsági osztályáról kerültek ki. Nem tévesztette meg a férfi nadrágszíjában magányosan árválkodó kilenc milliméteres Glock pisztoly. Az anorák alatt, jól képzett keze ügyében, egy speciálisan kifejlesztett deréktámaszba illesztett könnyű kis géppisztoly lapult.
A 2004-ig Terrorveszély-integráló Központként ismert Nemzeti Terrorelhárító Központ, melyet az alkalmazottak most Liberty Crossingnak hívtak, McLean csendes külvárosában helyezkedett el a Virginia állambeli Fairfax megyében. A rengeteg üvegből és szürke betonból emelt épület inkább hatott James Bond-osnak, mint CIA-snak, s Mary Patnek időbe telt, hogy megszokja ezt a külsőt. Ugyanakkor a falak robbanásbiztosak, az ablakok egészen 0,50 kaliberű lövedékig golyóállók voltak. Persze, ha már annyira balul üt ki a dolog, hogy 0,50 kaliberű tölténnyel sorozzák meg a rosszfiúk az épületet, valószínűleg kisebb gondja is nagyobb lesz a bentieknek, mint a ripityára tört ablakok. Mindent összevetve azonban, annak ellenére, hogy az NCTC hatszintes homlokzata kissé harsány volt az ő ízlésének, kénytelen volt beismerni, hogy bitang jó nap mint nap ilyen helyre járni dolgozni. Az épületben üzemelő étterem szintén príma volt, Ed rá is kapott, hogy szerdánként átautózzon Liberty Crossingba, és ott ejtsék meg szokott ebédrandijukat.
Feltartotta igazolványát, hogy az őr szemrevételezhesse. Az alaposan megnézte, összehasonlította az arcával és a táblára csíptetett beléptető papírral. Az est leszállt, és a bokrok felől békák brekegése hallatszott.
Az őr tíz hosszú másodperc után bólintott, leoltotta zseblámpáját, és integetve átengedte. Mary Pat megválta, hogy felemelkedjen a sorompó, aztán áthajtott az ellenőrző ponton egy parkolóhelyre. Az ellenőrzés, melyen az imént átment, az NCTC minden alkalmazottja számára ugyanígy folyt a nap minden órájában, a legalacsonyabb szinten álló elemzőtől magáig az igazgatóig. Az, hogy Liberty Crossingban ő, Mary Pat a kettes számú, hidegen hagyta a biztonsági őröket, akiken pillanatokkal azután, hogy az illető áthaladt az ellenőrző ponton, mintha elhatalmasodott volna az arc–, név- és járműamnézia. Összehaverkodni velük nem volt ajánlatos. Azért fizették őket, hogy gyanakodjanak, és komolyan vették e feladatukat. A humorérzékükről sem voltak éppen híresek. Az egész jelenet homályosan emlékeztette a Seinfeld egyik epizódjára: előrelépsz, leadod a rendelésed, kilépsz jobbra, fizetsz, elveszed a levesed és távozol. Ez esetben odahajtasz, bemutatod a jelvényed, csak akkor szólsz, ha kérdeznek, megvárod a bólintást, aztán behajtasz. Ha megsérted a rendet, magadra vess!
Néha az agyára ment a procedúra, különösen, amikor késve indult, és nem tudott szokás szerint beugrani a Starbucksba, de nem panaszkodott. Fontos volt az őrök munkája, és jaj volt annak a fajankónak, aki másképp gondolta. Ami azt illeti, akadt pár tökfilkó az évek folyamán, aki melléfogott és félvállról vette őket – általában valami vadbarom, aki gurultában villogtatta a jelvényét –, de az ilyen ember viszonzásul előrántott fegyverrel nézett szembe. Néhányan még tetézték baklövésüket, s panaszt emeltek a bánásmód ellen. Nem is sokan őrizték meg közülük az állásukat Liberty Crossingban.
Beállt a számára fenntartott parkolóhelyre, melyet csak egy padkára festett rangjelzés különböztetett meg a többitől. Még nagyobb biztonság: a név személyes adat, és a személyes adat eszköz lehet a rosszfiúk kezében. Bár nem látott sok eshetőséget ilyen forgatókönyvre, ez nem annyira az eshetőségről, mint az egységes szabályozásról szólt. Tartsd kézben, amit tudsz, mert úgyis rengeteg mindent nem tudsz.
Átvágott a csarnokon, és az NCTC szíve, az „irodája”, vagyis a műveleti központ felé vette az irányt. Míg az NCTC többi részére a meleg fabútorok és a kellemes, földszínű szőnyegek voltak a jellemzők, addig a műveleti központot mintha egyenesen a 24 című sorozatból húzták volna elő, s ez gyakran képezte tréfa tárgyát.
Az ezer négyzetméteres műveleti központot falat betöltő kijelzők uralták, melyeken az éppen aktuális fenyegetést, incidenst vagy nyers adatokat vetítették ki – s tekintve az NCTC hírszerzési elosztószerv funkcióját, rendszerint az előbbi volt a jellemző.
A központi teret a CIA, FBI és NSA elemzői által kezelt több tucat, ergonomikus billentyűzettel és körpanorámás, sík képernyős LCD monitorral felszerelt számítógépes munkaállomás töltötte be, a két végén megemelt, üvegfalú figyelőközpont állt, egy az FBI terrorelhárító osztályának, egy meg a CIA terrorelhárító központjának. Az NCTC elektronikus asztalán több mint tízezer üzenet futott be az év minden napján, s bármelyik egy kirakós játék darabkája lehetett, mely, ha nem rakják ki, amerikaiak életébe kerülhet. A legtöbb darab jelentéktelennek bizonyult, mégis valamennyit egyforma gonddal elemezték.
A problémát részben a fordítók, illetve azok hiánya jelentette. A tanulmányozott nyers adatok tekintélyes része arabul, fársziul, pastu nyelven vagy fél tucat olyan dialektusban került eléjük, mely eléggé eltért a forrásnyelvtől ahhoz, hogy szakosodott fordítót igényeljen. Csakhogy ilyen fordítót már magában elég nehéz volt fellelni, nemhogy olyat, aki átmenne a tüzetes vizsgálaton, melynek mindazokat alávetik, akik az NCTC-nél akarnak dolgozni. Ehhez jött még a műveleti központba befutó forgalom puszta mennyisége, s máris garantált volt az adattúlterhelés. Kifejlesztettek egy osztályozó programot, mely kategorizálta a bejövő üzeneteket, hogy először az elsőbbséget élvező anyag kerüljön megtekintésre, de ez inkább volt művészet, mint tudomány; s gyakran még így is csak az egész rendszer átvizsgálását követően akadtak rá fontos információmorzsákra, mert azok relevanciájukat és szövegkörnyezetüket vesztették útközben.
Mary Pat szerint a fordítók kapcsán felmerült probléma csak az érem egyik oldala volt. Mivel a CIA gyűjtőoldaláról érkezett, saját bőrén tapasztalta meg, hogy a hírszerző világot az emberi tőke mozgatja, s emberi tőkére szert tenni az arabközpontú országokban kemény diónak bizonyult. Az volt a szomorú igazság, hogy a CIA egészen a szeptember 11-ét megelőző évtizedig hagyta, hogy az ügynöktoborzás szépen lekerüljön prioritási listájáról. A technikai gyűjtés – műholdakkal, hangfelvételekkel és adatbányászattal – könnyű és érdekes volt, és bizonyos paramétereken belül ragyogó eredményeket produkált, de a szakmában régi motoros Mary Pat rég megtanulta, hogy a hírszerzési háborúk kimenetele a HUMINT-on – emberi hírszerzésen, vagyis az ügynökökön és az őket irányító vezetőkön dől el.
Langleyben a hálózatépítő vezetők állománya ugrásszerűen megnőtt az utóbbi hét évben, de még sok tennivalójuk akadt, különösen az Afganisztánhoz és Pakisztánhoz hasonló országokban, ahol a megbízható ügynökök toborzása csüggesztő feladatnak mutatkozott a vallás, az ősi ellentétek és a kegyetlen politika miatt.
Akármilyen lenyűgöző látványt nyújtott a műveleti központ – még egy olyan veteránnak is, mint ő –, Mary Pat tudta, hogy a hely igazi diadala a külső szemlélő számára megfoghatatlan együttműködés. Az amerikai hírszerzést évtizedeken át fojtogatta az információcsere bénító hiánya, mely tulajdonképp különösen két, a haza terrortámadásokkal szembeni védelmével megbízott ügynökség között nyíltan dúló testvérharc volt. De mint tévés szakértők és kormányzati politikusok unos-untalan rámutattak, szeptember 11-e gyökeres változást hozott abban is, hogyan védelmezze az amerikai hírszerzés a későbbiekben Amerika biztonságát. Számára és sok hivatásos hírszerző számára szeptember 11-e nem annyira meglepetés, mint inkább szomorú megerősítése volt ama rég gyanított ténynek: hogy az amerikai kormány nem veszi elég komolyan a terrorfenyegetéseket. És nem pusztán a szeptember 11-ét megelőző pár évben nem vette komolyan, hanem már 1979-ben sem, amikor a szovjetek megszállták Afganisztánt, s amikor az – akkortájt kényelmes, de ideológiailag összeegyeztethetetlen szövetségre lépő – tálibok és mudzsahednek megmutatták, mire képesek eltökélt, bár siralmas létszám- és fegyverhátrányban szenvedő harcosaik a világ csupán két nagyhatalmából az egyikkel szemben. Az afgán háború sokak – így Foleyék és Jack Ryan – szemében figyelmeztetés volt, mi vár a Nyugatra, ha a mudzsahednek leszámolnak a szovjetekkel. Bármilyen hatékony volt a CIA szövetsége a mudzsahednekkel, kapcsolatukat enyhén szólva is bizonytalanságra kárhoztatta, s örökké beárnyékolta a nyugati kultúra és a saría, valamint a radikális iszlám fundamentalizmus és a kereszténység között húzódó mély szakadék. Az arab „ellenségem ellensége a barátom” közmondás magában hordozta a kérdést: „mikor szakad vége ennek a barátságnak?” Mary Pat egyszerűnek találta a választ: mihelyt az utolsó szovjet katona is távozik afgán földről. És attól függően, ki írja a történelmet, neki tökéletesen vagy majdnem teljesen igaza van. Egyre megy. A ’80-as évek közepére-végére a tálibok, a mudzsahednek és végül az Emír OFT-je gőgös, s immár háborúban edzett tekintetét a Nyugatra vetette.
Ami történt, megtörtént, gondolta, s átpillantott a műveleti központ erkélykorlátján. Bármiféle tragédiába is került, hogy idejussanak, az amerikai hírszerzés most jobb formában volt, mint a hidegháború korai napjaiban, és ebben oroszlánrésze volt az NCTC-nek. A hírszerzővilág gyakorlatilag minden ágából delegált, a hét hét napján, napi huszonnégy órában egymás mellett dolgozó elemzőknél az együttműködés inkább szabály volt, mint kivétel.
Lement a lépcsőn, át a munkaállomások sorain, oda-odabólintva kollégáinak, míg a CIA terrorelhárító központjához nem ért. Két férfi és egy nő várt rá: a főnöke, s egyben az NCTC igazgatója, Ben Margolin; a műveleti főparancsnok, Janet Cummings; és John Turnbull, az Akkon feje: az Emír és az OFT vezetőségének előkerítése, elfogása és likvidálása mellett elkötelezett munkacsoport. Turnbull ráncba szaladó homloka arról árulkodott, hogy náluk nem rózsás a helyzet.
– Elkéstem? – kérdezte, és helyet foglalt. Az üvegfalon túl a műveleti központ személyzete csendben végezte a dolgát. Liberty Crossing szinte összes konferenciaterméhez hasonlóan, a terrorelhárító központ is EM-tartályként működött, s a kódolt adatfolyamokat kivéve, el volt zárva minden kijövő és bejövő elektromágneses kibocsátástól.
– Nem, mi jöttünk korábban – mondta Margolin. – Épp leszáll a csomag.
– És?
– Lemaradtunk róla – dörmögött Turnbull.
– Járt ott valaha?
– Nehéz megállapítani – mondta Janet Cummings műveleti főparancsnok. – Kerül zsákmány a rajtaütésből, de hogy mire lesz jó, nem tudni. Valaki volt ott, valószínűleg egy fejes, de rajta kívül...
– Kilenc halott – vetette közbe Turnbull.
– Fogoly?
– Kezdetben volt kettő, de a kivonás során rajtaütöttek a csapaton, és elvesztették az egyiket. A másikat akkor, amikor gránátvető csapott az LZ-be. Odavesztek rangerek is.
– Ó, a francba.
Ó, a francba, de tényleg, gondolta Mary Pat. A rangerek persze meggyászolják a halottaikat, de ezek a fickók valóban a kiválók legkiválóbbjai, következésképpen az életveszélyt a munkájuk részének tekintik. Abszolút profik, de míg civil megfelelőik ahhoz értenek, hogyan tisztítsák meg az ereszcsatornát, huzalozzák át a házat vagy építsenek felhőkarcolót, addig a rangerek valami egészen másra specializálódtak: a rosszfiúk kiiktatására.
– A vezetőjük – Cummings elhallgatott, hogy belepillantson az aktába –, Driscoll törzsőrmester megsebesült, de megúszta. Driscoll utólagos akciójelentése szerint a fogoly felállt a tűzharcban. Szándékosan.
– Jesszus – motyogta Mary Pat. Nem ez volt az első OFT-katona, aki a halált választotta rabság helyett. Hogy tettük büszkeségből fakad-e, vagy abból, hogy nem akarják vállalni a vallatással járó kockázatot, heves vita tárgyát képezte a hírszerző és katonai körökben.
– A második épp menekülőre fogta, amikor leszállt a helikopter. Ők szedték le.
– Hát, nem éppen üres búvóhely – mondta Turnbull –, de nem ilyen eredményre számítottunk.
Nem a rádióüzenettel volt gond, Mary Pat ebben biztos volt. Saját szemével látta a nyers adatot és az elemzést. Valaki igenis üzenetet küldött abból a barlangból az OFT ismert, egyszerű szöveges kódcsomagjával. Az egyik szót – a Lótuszt – látták már korábban a hálózatba beszervezettektől jelentést kérő ügynököknél és az NSA halászott üzenetei közt, de hogy mi a jelentése, eddig senki sem határozta meg.
Régóta gyanították, hogy az OFT régi módszereket alkalmaz a kódolt kommunikációhoz, egyszer használatos kulcsokat, pontról pontra fordítást, ahol csak a feladó és a címzett van a kulcs birtokában, hogy megfejtse a kódot. Régi módszer, egészen a Római Birodalomig nyúlik vissza, de megbízható, és amennyiben teljes egészében vaktában gyártják a kulcsokat, csaknem lehetetlen feltörni őket, ha nem kerülnek a kezedbe. Mondjuk, kedden „A” rosszfiú elküld egy sor kulcsszót: kutya, káposzta, szék „B” rosszfiúnak, aki saját kulcsát használva átalakítja a szavakat a megfelelő alfanumerikus értékekké, ami a széknél 29,10 és 19, s merőben más szót eredményez. Az Afganisztánba küldött különleges erők szép számban foglaltak le ilyen egyszer használatos kulcsokat a rajtaütéseik során, de egyik sem volt aktuális, és ez idáig sem a CIA-nak, sem az NSA-nak nem sikerült megfejtenie a mintát, melyből kikövetkeztethetnék a kulcsot.
Ugyanakkor árnyoldala is volt a rendszernek. Először is, fáradságos munkával járt. Hogy megfelelően működjön, a feladónak és a címzettnek ugyanazzal a fizikai kulccsal kellett dolgoznia, ugyanazon időközökkel mindig újra váltania, ez pedig A és B rosszfiú között ingázó futárokat feltételezett. Míg a CIA az Akkonra osztotta az Emír felkutatásának feladatát, addig az FBI egy Bohóchal nevű csoportot állított rá az OFT futárainak elfogására.
Mary Pat tudta, a nagy kérdés az: mi késztette a barlangban élő valakit, hogy nem sokkal Driscollék földet érése előtt elpályázzon. Vak véletlen csupán, vagy több? Nem hitte, hogy emberi tévedés, a rangerek túl jók ahhoz. Ami azt illeti, olvasta már az utólagos akciójelentést, és a csapattest parancsnok törött lábán meg Driscoll saját sebesülésén túl is sokba került az akció: két halott és két sebesült. És mindezt egy üres lyukért.
A véletlent leszámítva, a legvalószínűbb bűnbak az élő szó volt. Ritkán szállhatott fel helikopter pakisztáni és afganisztáni bázisról anélkül, hogy egy OFT-katona vagy szimpatizáns észre ne vette és ne telefonált volna. Ezt a problémát orvosolta részben a különleges erők csapatainak rövid, találomra kiválasztott helyszínekre ugrása a környéken az akciót megelőző napokon-órákban, valamint a cél felé beiktatott kitérők. Mindkettő segített, hogy a kémlelő szemek találgatásra legyenek kényszerítve. A csipkézett-szaggatott, engesztelhetetlen terep nem könnyítette meg ugyan a feladatot, ahogy a bizonyos utakat gyakran átjárhatatlanná tévő időjárás sem. Mint Nagy Sándor serege és az őket követő szovjetek saját bőrükön tapasztalták, Közép-Ázsia földrajzi adottságai önmagukban felértek egy ellenséggel. Mégpedig legyőzhetetlennel, gondolta
Mary Pat. Vagy megtanulsz itt élni és dolgozni, vagy véged. Hisz még Napóleon és Hitler is okult belőle – ha megkésve is –, amikor vakmerően, ám meggondolatlanul, télvíz idején rohanták le Oroszországot. Persze mindketten gyors győzelmet reméltek, mielőtt lehull az első hó. Ráadásul Oroszországban szép, lapos a táj. Ha még a hegyeket is hozzávesszük... Na, az Közép-Ázsia.
Futár jelent meg az üvegajtónál, beütötte a rejtjelkódot, és belépett. Szó nélkül letett Margolin elé négy barna, vörös csíkos dossziét meg egy harmonikamappát, és távozott. Margolin kiosztotta a dossziékat, s a következő tizenöt percben a csoport némán olvasott.
Mary Pat végül megszólalt:
– Egy terepasztal? Menten eldobom magam.
– Milyen kár, hogy nem hozták el egészben – jegyezte meg Turnbull.
– Nézd a kiterjedését – mondta Cummings. – Kizárt, hogy elhozhatták volna gyalog anélkül, hogy elárulja a csapatot. Szerintem helyesen döntöttek.
– Igen, lehet – motyogta az Akkon vezetője kétkedőn. Turnbull hihetetlen nyomás alatt volt. Míg hivatalosan nem szerepelt az Emír az Egyesült Államok által legkeresettebb bűnözők listáján, a valóságban rajta volt. Hiába tűnt valószínűtlennek, hogy elfogásával új irányt lehet szabni a terrorizmusnak, az, hogy még mindig szabadon flangál, finoman szólva is kínos volt. Nyersen szólva, egyenesen veszélyes. John Turnbull 2003 óta vadászott az Emírre, eleinte az Akkon igazgatóhelyetteseként, majd igazgatójaként.
És hiába volt Turnbull kiváló a szakmájában, sok új, karrierista CIA-tiszthez hasonlóan a Mary Pat és Ed által „műveletikapcsolat-szakadásnak” titulált kórban szenvedett. Egyszerűen dunsztja sem volt, hogy néz ki és mit érez a felderítő terepen, és ez a kapcsolatszakadás tömérdek, általában egyetlen kategóriába eső problémához vezetett: irreális elvárásokhoz. Túl sokat várt egy akció megtervezésekor mind a végrehajtó emberektől, mind a küldetés horderejétől. A legtöbb akció nem hazafutás, hanem bázisfutások tarkítják, melyek lassan, kitartóan hoznak pontokat a táblára, hogy végül összeadódva elvezessenek a győzelemhez. Egyszer Ed irodalmi ügynöke mondta: „Tíz évbe telik, hogy egyik napról a másikra befusson az ember.” Ugyanez állt a fedett akciókra. A hírszerzés, a felkészültség és a jó szerencse néha jó helyen, jó időben találkozott egymással, az esetek többségében azonban nem állt szinkronban eléggé ahhoz, hogy a hosszú labda ne repüljön át a kerítésen. És néha, emlékeztette magát, miközben a beszámolót olvasta, fogalmad sincs, hogy hazafutásod van, míg teljesen egyértelművé nem válik.
– Látjátok ezt az anyagot a kezükbe akadt Koránról? – kérdezte Cummings a jelenlévőktől. – Kizárt, hogy a barlangban lakókhoz tartozott volna.
Senki sem felelt, nem volt rá szükség. Igaza volt természetesen, de leszámítva egy bejegyzést és egy „vissza a feladóhoz” címet a kötéstáblán, az antik Korán sehova sem fogja vezetni őket.
– Látom, egy csomó fényképet készítettek – mondta Mary Pat. A rangerek aprólékosan lefotózták a barlangban az összes OFT-katona arcát. Ha bármelyikük horogra akadt vagy ült már dutyiban a múltban, a számítógép kiköpi a részleteket. – És anyagmintát vettek a terepasztalról. Okos fickó ez a Driscoll. Hol vannak a minták, Ben?
– Valahogy lemaradtak a helikopterről a kabuli központi parancsnokságon. Reggelre itt lesznek.
Mary Pat eltöprengett, miről fognak árulkodni a minták, ha árulkodnak egyáltalán. Langley tudományos és technikai varázslói csodákat műveltek, ahogy az FBI-labor is Quanticóban, de csak Isten a megmondhatója, mikor került a terepasztal a barlangba, és semmi garancia nem volt rá, hogy különösebb nyomot rejt a makett. Lutri az egész.
– Képeink vannak – jegyezte meg Margolin.
Felvett az asztalról egy távirányítót, és a falra erősített, negyvenkét hüvelykes sík képernyőre szegezte. Egy pillanattal később 8xl0-es kicsinyített képkockarács jelent meg a monitoron. Mind dátum- és időbélyegzővel volt ellátva. Margolin kattintott a távirányítóval, és kinagyította az első képet, mely eredeti helyzetében ábrázolta a terepasztalt úgy négy láb távolságra.
Mary Pat látta, hogy akárki készítette is a fotókat, alapos munkát végzett, a makrótól a mikróig minden nagyságrendben lekapta a terepasztalt, és miniatűr mérőszalagot használt mérceként az összes felvételhez. Annak ellenére, hogy barlangban voltak, a megvilágításra szintén ügyeltek, és ez sokat számított. A Driscoll és csapata által készített 215 felvételből 190 volt variáció ugyanazon témára – ugyanaz a nézet, de közeli vagy másik szögből –, és Mary Pat elgondolkozott, elég képkockájuk van-e ahhoz, hogy Langley megalkossa a makett 3D-s változatát. Valamit, amin elindulhatnak. Hogy számít-e, ha animálják, nem tudhatta, de jobb megpróbálni és kudarcot vallani, mint később bánni, hogy meg sem próbálták. Valaki az OFT-nél vette a fáradságot, hogy megépítse, és klassz lenne látni, miért. Nem építünk profi terepasztalt puszta szeszélyből.
A beszámoló szerint a maradék huszonöt kép a terepasztal három különböző pontjáról készült, kettő az elejéről, egy a hátuljáról, s valamennyin jelzés látszott. Mary Pat megkérte Margolint, hogy vetítse ki őket a monitoron. Margolin beállította diavetítésre. Amikor lementek a képek, Mary Pat kijelentette:
– Az elején az a kettő mintha a gyártó jelzése lenne. Driscoll szerint nagy teherbírású furnér a terepasztal alapja. Talán visszakereshetjük a jelzések alapján. A másik jel a hátoldalon... Szóljatok, ha tévednék, de azt mintha kézzel írták volna.
– Egyetértek – mondta Margolin. – Rászabadítjuk a fordítókat.
– És hogy hangzik az egymillió dolláros kérdés? – vetette fel Cummings. – Miért készült a terepasztal, és hol található, amit ábrázol?
– Remélem, az Emír nyaralóhelye – mondta Turnbull.
Felnevettek.
– Bárcsak úgy lenne – mélázott Margolin. – Mary Pat, látom, kattognak a fejedben a fogaskerekek. Van tipped?
– Talán, de térjünk rá vissza később.
– És a töltényrekeszben gyűjtött dokumentumok? – kérdezte Turnbull.
– A fordítók holnap délutánra becsülik – mondta Margolin. Felcsapta a harmonikamappát, előhúzta belőle a barlang térképét, és kiterítette az asztalra. Mindenki felállt és fölé hajolt.
Cummings felolvasta a feliratot: – Hírszerzési Térképügynökség... 1982?
– A CIA-tanácsadók hagyták hátra – mondta Mary Pat. – Hagyni akartak térképet a mudzsahedneknek, de nem a legjobbat.
Margolin megfordította és megmutatta a Baedekerből kitépett Peshawar-térképet.
– Itt is van néhány jel – mondta Mary Pat, s a papírt kocogtatva közelebb hajolt. – Pontok. Golyóstollal. – Átkutatták a térképet, és rövid időn belül kilenc jelre akadtak, mind hármas-négyes pontcsoportokba rendezve.
– Kinek van kése? – kérdezte Mary Pat. Turnbull átnyújtotta neki a zsebkését. Mary Pat fogta, felhasította a ragasztószalagot a széleken, s megfordította a Baedekert. – És tessék... – dünnyögte.
A jobb felső sarokban alig félcentis, felfelé mutató nyilat húztak kézzel, melyet három pont követett, míg a lefelé mutató nyilat négy pont követte.
– A jelmagyarázat – suttogta Margolin.

23

Az igazságügyi minisztériumban kezdődött. A Pentagon továbbította Driscoll főtörzsőrmester írásos jelentését a Hindukus hegyeiben történt rajtaütésről. A mindössze háromoldalas, szimpla sorközzel írt beszámolóban Driscoll részletesen kifejti, mit végzett az embereivel. A beszámolót olvasó ügyvédnek a halottak számán akadt fenn a szeme. Driscoll saját bevallása szerint kilenc afgán harcost ölt meg, négyet közülük zéró lőtávolból, pisztollyal hallgattatott el. Közvetlen lövés a fejbe, látta az ügyvéd, s a gondolatra megfagyott benne a vér. Szakasztott olyan volt, mint egy hidegvérű gyilkos vallomása. Ez a Driscoll jó pár szabályt vagy törvényt vagy mifenét áthágott, gondolta. Nem csatatéren akciózott, nem is mesterlövészként adta le a jelentést arról, hogyan szedett le embereket száz méterről, akik úgy dugták ki-be a fejüket, mint a kacsák a céllövöldében. Alvás közben intézte el a „rosszfiúkat” (mint nevezte őket). Alvás közben! Amikor abszolúte ártalmatlanok, szörnyülködött az ügyvéd. Gondolkodás nélkül megölte őket, és kertelés nélkül jelenti, mintha csak azt közölné, lenyírta a füvet a kertben.
Ez vérlázító! „Meglepte őket”, mint valami westernfilmben! És ők nem tudtak szembeszállni! Hisz sejtelmük sem volt, hogy veszélyben forog az életük, de ez a Driscoll pisztolyt rántott, és bogarakat eltaposó kölyökként küldte őket a másvilágra. Csakhogy ők nem rusnya bogarak voltak. Hanem emberi lények, és a nemzetközi jog értelmében joguk lett volna, hogy elfogják őket, és a genfi egyezmény védelmét élvező hadifogoly váljék belőlük. Driscoll azonban könyörtelenül végzett velük. Tovább rontotta helyzeten, hogy a sudribunkónak eszébe sem jutott, hogy azokból, akiket megöl, információt lehetne kiszedni. Önkényesen úgy döntött, fabatkát sem ér a kilenc ember élete, sem mint emberi lényeké, sem mint adatforrásoké.
A fiatal ügyvéd még a harmincat sem töltötte be. Osztályelsőként diplomázott a Yale-en, mielőtt elfogadta a washingtoni állásajánlatot. Úgy volt, hogy a Legfelsőbb Bíróságon köt majd ki ügyvédbojtárként, ám az utolsó pillanatban kiütötte a nyeregből egy tahó a Michigani Egyetemről. Pedig nagyon bírta volna, afelől nem volt kétsége. Az immár öt éve ülésező új Legfelsőbb Bíróságon nyüzsgött a sok „törvényt szigorúan értelmező” konzervatív, akik úgy istenítették a cikkelyek és paragrafusok szavait, mint az ókorban Zeuszt. Vagy mint a déli baptistákat a vidéki pulpitusaikon és a tévében, melyből csak akkor csípett el részleteket, ha vasárnap délelőtt a reggeli talkshow-kat keresve kapcsolgatta a csatornákat.
Hogy az a!
Még egyszer átolvasta a jelentést, és újfent megdöbbent a gyatra nyelvezeten megírt kendőzetlen tényeken. Az Amerikai Egyesült Államok katonája irgalmat nem ismerve s a nemzetközi jogra fittyet hányva gyilkolt. Aztán jelentést írt az eseményről, melyben nyersen vázolja a műveletet.
A védelmi minisztériumnál dolgozó barátjától, egykori osztálytársától érkezett jelentésen fecni: a Pentagonnál senki sem tulajdonít jelentőséget neki, ő azonban ügyvédként égbekiáltónak tartja. Az új nemzetvédelmi minisztert lefoglalja a folyó túlpartján felduzzadt bürokrácia. És hiába jogász, túl sok időt töltött már ezekkel az egyenruhás fráterekkel ahhoz, hogy aggassza ez a nyavalyás iromány, pedig a hivatalban lévő elnök direktívákat adott ki az erőszak használatára, még a csatatérre vonatkozóan is.
Na, majd én megmutatom, gondolta az ügyvéd. Megírta saját beszámolóját az esetről, melyet kemény hangú kísérőlevéllel juttatott el a Harvardon végzett csoportvezetőjéhez, Amerika elnökének a füléhez – hát, megteheti; apja az elnök egyik legfőbb politikai támogatója.
Ez a Driscoll főtörzsőrmester gyilkos, gondolta az ügyvéd. Ó, még az is előfordulhat, hogy a törvényszéken megesik rajta a bíró szíve, merthogy katona, meg hogy csatatéren volt. Pedig ez nem háborúban történt, ez nyilvánvaló volt az ügyvéd számára, hisz a Kongresszus nem üzent hadat. Az általános nézet szerint üzent, mutat majd rá Driscoll védője, mire a szövetségi kerületi bíróságon a bíró – akit a védelem választ majd a katonákkal szemben tanúsított lelki nyugalma miatt – ebből kifolyólag megsajnálja a gyilkost. Bevett védelmi taktika volt ez, de ez a gyilkos nem ússza meg szárazon. Még ha felmentik is (ami nagyon valószínű a bíróság összetételéből adódóan, melynek tagjait a védelem gondosan megválogatja majd – ez nem nagy kunszt Észak-Carolinában), megtanulja a leckét, ahogy sok más katona is, akik inkább lövöldöznének fegyverrel a hegyoldalban, mint ülnének a bíróságon.
Miért is ne, ennek olyan üzenete lenne, amit el kell juttatni az emberekhez. Az Egyesült Államokat többek között az különbözteti meg a banánköztársaságoktól, hogy a katonaság megingathatatlan engedelmességgel tartozik civil vezetőjének. E nélkül Amerika sem lenne jobb Kubánál vagy az Idi Amin-féle fránya Ugandánál. Driscoll bűne kétségkívül nem nagy, de ez most nem oszt, nem szoroz. Az eszükbe kell vésni ezeknek az alakoknak, hogy kinek felelnek.
Az ügyvéd megfogalmazta záradékát a dokumentumhoz, és elküldte e-mailben a csoportvezetőjének a belső számítógépes hálózaton engedélyezett visszaigazolási kéréssel. Ennek a Driscollnak felelnie kell, rajta fognak példát statuálni. Efelől a fiatal ügyvédnek nem volt szemernyi kétsége sem. Jó, rendben, az Emírt üldözték, de nem kapták el, és a kudarc árát meg kell fizetni a való világban.

Ötórás autózást követően felszállt Caracasban a gépre, hogy Dallasba és onnan tovább repüljön. Shasif Hadi kézipoggyásza egy laptopot rejtett, melyet tüzetes vizsgálatnak vetettek alá a kapunál, hogy valódi-e. A táskában lapuló kilenc CD-ROM-ot és az óceán átrepülése alatt a szórakoztatását biztosító játékokat szintén ellenőrizték. Egy kivételével. Ha megnézik is, csak zagyvaságokat mutatott volna, mert a kódolt adatokat C++ számítógépes kódrendszerben írták, melynek semmi értelme, s hacsak nincs a közlekedésbiztonsági hatóságnak programozója vagy hackere az ellenőrző pontokon ügyködő személyzetben, kizárt, hogy megkülönböztessék a szokványos játéktól. A tartalmát nem kötötték az orrára, csak egy Los Angeles-i találkahelyet kapott, ahol átadja majd valakinek, akit gondosan megszövegezett kifejezések váltásával azonosíthat.
Ha ezzel megvan, a látszat kedvéért eltölt néhány napot Kaliforniában, aztán Torontóba repül, és onnan vissza a részben fix hazai bázisára, hogy várja az újabb megbízatást. Ő volt a tökéletes futár. Nem volt tudomása a valós értékről, így kikotyogni sem tudta.
Kétségbeesetten igyekezett minél közvetlenebbül belefolyni az ügybe, ebbéli vágyát jelezte is párizsi kapcsolatának. Hűséges volt, képes és kész rá, hogy életét áldozza, ha kérik. Saját bevallása szerint csupán katonai alapkiképzést kapott, de csak többről szól ez az egész egy ravasz meghúzásánál, vagy nem? Hadit bűntudat mardosta. Ha Allah az ő minden bölcsességével úgy látja helyesnek, hogy többet kívánjon tőle, örömmel tesz eleget. Másrészről, ha az a sorsa, hogy csak mellékszerep jusson neki, abba is beletörődik. Bármit kér Allah, engedelmesen aláveti magát óhajának.
Az arab külsejűeknek mostanság kijáró plusz motozást leszámítva különösebb gond nélkül áthaladt az ellenőrző ponton, és indult a kapu felé. Húsz perccel később a repülő fedélzetén ült becsatolva.
Mindent összevetve tizenkét óra alatt megteszi az utat, és ebben már benne van az autózás a repülőtérre, ahonnan indul a járat. Úgyhogy elüldögélt szépen az Airbus utasszállító farkában jobboldalt, az első osztályú helyén, játszotta az agyatlan lövöldözős játékát, és közben a jegy áráért ingyen kínált minitévén vetített mozifilmen mélázott. Mivel azonban közel volt hozzá, hogy személyes rekordot állítson fel a játékban, időlegesen mellőzte a filmet. Úgy vette észre, egy pohár bor segít a pontszámnövelésben. Nyilván épp annyira lazítja el, hogy megacélozza kezét a laptop érintőfelületén...

24

Wesley McMullen vezérkari főnök végigsietett a folyosón, fogadta a titkár bólintását, majd belökte az ovális irodába vezető ajtót. Késésben volt nem egész egy percet, és az elnök szőrözve ügyelt a pontosságra. A csapat már összegyűlt, Kealty a füles karosszékében ült a dohányzóasztalnál az asztalfőn, Ann Reynolds és Scott Kilborn kétoldalt, egy-egy pamlagon foglalt helyet. Ő az elnökkel szemközti széken telepedett le.
– Nem indult reggel az autó, Wes? – tréfálkozott Kealty. Mosolya őszintének tűnt, de McMullen eléggé ismerte már a főnökét ahhoz, hogy észrevegye hangjában a megrovást.
– Elnézést, elnök úr! – Mint mindennap a vasárnapot leszámítva, hajnali öt óta az irodában volt. Vasárnap fél napot dolgozott, kilenctől háromig. Ilyen volt az élet a Kealty-kabinetben és az elnöki osztály kifinomult légkörében.
Keddet írtak, ez volt Kealty kéthetente esedékes találkozójának a napja Scott Kilbornnal, a CIA igazgatójával. Az előző elnököktől eltérően Kealty nem volt jártas a hírszerzésben, s Kilborntól remélte a tájékoztatást.
A szenátusi jelölése óta Kealtyt támogató Kilborn a Harvard államtudományi karának elnöki székét hagyta ott, hogy külügyi tanácsadóként szolgálja, mielőtt megkapta kinevezését Langleybe. McMullen tudta, hogy Kilborn érti a dolgát, de a CIA igazgatója túlkompenzálta az előző kabinet külpolitikai programját, melyet Kealty is, ő is önfejűnek és célszerűtlennek ítélt meg. Valamelyest egyetértett velük, de Kilborn átesett a ló túloldalára, s nekilátott kivonni a CIA tengerentúli műveleti erőit, melyek végre-valahára kezdtek eredményeket felmutatni. Tudta, hogy ezzel a húzással Kilborn felbőszíti a Hírszerző Szolgálatot. Nemrég közölték a családjuktól alkalmanként hat-nyolc hónapra elszakított hálózatépítő tisztekkel, akik olyan tengerentúli helyszíneken kockáztatták életüket, ahol a fehér ábrázatot általánosan céltáblának tartják: „Köszönjük a kemény munkájukat, de úgy határoztunk, másfelé vesszük az irányt.” A szóbeszéd szerint az elkövetkező hónapokban Langleyben megindul a lemondásukat tömegesen benyújtó, nyugdíjas korú és nem sokkal nyugdíjazás előtt álló tisztek exodusa. Ha tényleg így lesz, az csaknem egy évtizeddel veti vissza a CIA-t.
S mintha ez nem lett volna elég, Kilborn Kealty hallgatólagos beleegyezésével betöréseket hajtott végre a külügyminisztérium felségterületére, hogy a diplomácia és a hírszerzés vitathatóan szürke mezsgyéjén heverő kérdéseket feszegesse.
Ami Ann Reynoldsot, Kealty nemzetbiztonsági tanácsadóját illette, ő is eszes volt, de fájdalmasan tapasztalatlan. Kealty még az első ciklusa alatt akasztotta le a képviselőházból, noha Reynolds, aki nem sokkal előtte szerzett tagságot a Ház hírszerző bizottságában, kifejezetten szerény háttérrel rendelkezett biztonsági ügyekben. Kealty „demográfiai szükségszerűségnek” nevezte a nőt, amikor beavatta McMullent a döntésébe. Annak idején ugyanis, amikor a demokrata elnökjelöltségért indult, csúnyán ellátta kihívójának, Vermont kormányzójának, Claire Rainesnek a baját, s bár jelölését jóváhagyták, női szavazótáborának jókora részét elvesztette a folyamatban. Muszáj visszanyernie őket, ha második ciklust remél.
A nyájas modorú Reynoldsra vitathatatlanul a tudományos beállítottság volt a jellemző, de az elnök gyanította, hogy csaknem egy évvel a posztra kerülése után a nő még mindig nagyon-nagyon az elején jár a tanulás útján, s egyelőre nem jött rá, hogy a való világ és a tankönyvek világa között nincs sok párhuzam.
És te, Wes, öreg cimbora, gondolta. Fekete bőrű, harminc alatti, Yale-en végzett jogászként már fél tucat év kvázi kormányzati tanácsadó testületben eltöltött szolgálattal dicsekedhetett. Biztosra vette, hogy a média és a pletykagyárosok mind ugyanazzal pocskondiázzák: hogy a pozitív diszkrimináció miatt esett rá a választás, és túl nagy falat ez neki, ami részben igaz volt, de csak a második fele. Valóban képtelen volt megbirkózni azzal, amit ráosztottak, feje fölött összecsaptak a hullámok, viszont gyorsan tanult úszni. Az volt a baj, minél jobban ment neki a hátúszás, annál zavarosabbnak tűnt a víz. Kealty elég rokonszenves alak volt, de túlságosan lekötötte az összkép – saját „víziója” az országról és annak a világban betöltött szerepéről –, és kevésbé érdekelte, miként váltsa azt valóra. Ráadásul még mindig azzal volt elfoglalva, hogy visszafordítsa az elődje által meghatározott irányvonalat, s Kilbornhoz hasonlóan gyakran esett át a ló másik oldalára, túl elnézően bánt az ellenséggel, s hamar megbocsátott a vállalásaikat elbukó szövetségeseknek. A gazdaság azonban lassan beindult, és a közvélemény-kutatások szerint emelkedőben volt az ázsiója, melyet általános mutatóként értelmezett arra, hogy: Isten fent van az égben, s mily boldog a világ!
Akkor meg minek maradsz, kérdezte magától McMullen sokadszor, most, hogy már láttad a császár új ruháját? Erre a kérdésre nem tudta a választ, s ez aggasztotta.
– Na, jó, Scott, mi folyik ma a világban? – kérdezte Kealty, s megnyitotta az értekezletet.
– Irak – kezdte Kilborn. – A központi parancsnokság beadott egy végső csapatkivonási tervet. Az első százhúsz nap folyamán kivonnák a katonák harminc százalékát, majd azt követően hatvannapos időközönként tíz-tíz százalékot, míg el nem érik a névleges hatalom állapotát.
Kealty elgondolkozva bólintott.
– És az iraki biztonsági erők? – Az új iraki seregek kiképzése és felszerelése olyan ötletszerűen folyt az elmúlt nyolc hónapban, hogy a Kongresszusban heves vitát váltott ki, mikor állnak végre készen a teljes átvételre, ha eljutnak egyáltalán odáig. Nem a készségekkel volt a gond, hanem a kohézióval. Az iraki biztonsági erők katonái az idő nagy részében teljesen belefeledkeztek a kiképzésbe, ám más arab nemzetekhez hasonlóan Irak sem volt több szekták és kiterjedt családok gyülekezeténél, akár világi, akár vallási értelemben. A nemzeti érzés fogalma messze lemaradva, másodikként kullogott a törzshöz való hűség vagy a síita/szunnita hovatartozás mögött. A központi parancsnokság egy ideig eljátszott a gondolattal, hogy családi és vallási vonalak szerint szervezzen egységeket és parancsnokságokat, de gyorsan elvetették az ötletet, amikor az elemzők rámutattak, hogy ezáltal csak jól felfegyverzett, öldöklésre felkészített bandákat szervezne az Egyesült Államok. A nagy kérdés az volt, képesek-e a rivális klánok és szektatagok egymással vállvetve küzdeni a hazájuk javáért.
Az idő majd eldönti, gondolta McMuIlen.
Az, hogy Kilborn Kealtynek számolt be a kivonásokról az amerikai vezérkari főnökök egyesített bizottságának elnöke, Stephen Netters admirális helyett, szerinte arról árulkodott, hogy Kealty eltökélte magát az iraki kivonás mellett. A múlt csütörtöki értekezleten Netters a kivonás ambiciózus irama ellen érvelt, s a hadsereg dandárparancsnokainak az iraki biztonsági erők állapotáról készült gyászos jelentéséből idézett. Az iraki biztonsági erők határozottan nem állnak még készen, és nem is fognak az elkövetkező három hónapban, pedig az amerikai erők kivonásának első köre a tervek szerint akkor válik esedékessé.
Persze tudta, hogy Kealtynek muszáj ezt a lépést meglépnie, hisz választási kampányát a haderők csökkentése köré építette. És számára édes mindegy, igaza van-e Nettersnek, vagy sem; vezérkari főnökének már parancsba is adta, hogy hajtsa végre úgy, hogy működjön.
– A dandártábornokok és a hadosztályparancsnokok még vitáznak a készenléti számokról, de az adatok alátámasztják a tervünket. Négy hónap nem sok idő, de első körben három hónapon át fokozatosan vonjuk ki az erőket, szóval kerek hét hónap múlva kezdik csak érezni a nyomást az iraki biztonsági erők.
Marhaság, gondolta McMullen.
– Jó, jó – hagyta rá Kealty. – Ann, kérje el Scott-tól a tervezetet, és vigye át a nemzetbiztonsági tanácson. Ha nem kötnek bele, továbblépünk. A következő pontot, Scott.
– Brazília. A jelzések szerint az olajfinomító-infrastruktúrájuk bővítésének terve nagyratörőbb, mint vártuk.
– Mit akar ez jelenteni? – kérdezte Kealty.
Reynolds válaszolt neki.
– A „Tupi” mező gazdagabb, mint hitték, illetve amilyennek beállították.
A Santos-medence egyre növekvő potenciálja Brazíliát éppannyira meglepte, mint az USA-t, legalábbis a felszínen. Nem röppent fel a hír, míg sajtóközleményben hírül nem adta a Petrobras, pedig ilyesmit nem lehet sokáig elhallgatni.
– A gazfickók! – morogta Kealty. Nem sokkal azután, hogy megnyerte az általános választásokat, de még az eskütétel előtt megparancsolta a külügyminiszteri poszt várományosának, hogy lépjen kapcsolatba a brazil kormánnyal. Választási kampányának másik sarokköve az iraki kivonuláson túl ugyanis a benzinárak letörése volt. A Brazíliával kötött és a hónap végén életbe lépő olajimport-megállapodás jelentősen elő fogja mozdítani ígéretének megvalósulását. Egyetlen hátulütője volt a dolognak: a momentán barátságos brazil kormány kezében így most jelentős erő összpontosult. És senki sem láthatta előre, megmarad-e Brazília hosszú távon jóságos barátnak, vagy Szaúd-Arábia irányába megy el – míg egyik kezét barátian nyújtja, a másikkal szúrásra kész tőrt markolt.
– Nem tudjuk, szándékosság történt-e, elnök úr! – próbált McMullen elébe menni Kealtynek a helyzet kapcsán. – Még kérdéses, mikor változtak a bővítési terveik, és mennyire fognak ettől megváltozni. – Szigorúan Kilbornra meredt remélve, hogy az igazodik hozzá. Úgy is lett.
A CIA igazgatója helyeselt: – így igaz, elnök úr.
– Wes, ha ezzel végeztünk, beszélni akarok Dewitt nagykövettel.
– Igen, uram.
– Mi van még?
– Irán. A forrásaink egyelőre vizsgálják, de a jelek szerint Teherán megint belehúzott az atomprogramba.
A keservit, gondolta McMullen. Kealty számos választási ígérete között az is szerepelt, hogy újra felveszi a diplomáciai kapcsolatot Iránnal. Mint kijelentette, Irán bevonása a nemzetek szélesebb közösségébe és a bizonyos érdekterületeken való együttműködés a legjobb módszer arra, hogy rábírja Teheránt, mondjon le atomhatalmi törekvéseiről. Ez mintha be is vált volna, egészen eddig.
– Mit takar a „belehúzott”?
– Centrifugákat, finomítókat, egy kis szarkavarást Moszkvával.
– A kurafik. Miben mesterkednek, az isten szerelmére? – Ezt a kérdést Kealty egyenesen a nemzetbiztonsági tanácsadójának címezte.
– Nehéz megmondani, elnök úr – felelt Reynolds.
McMullen arra gondolt, más szóval, Reynoldsnak fingja nincs.
– Akkor könnyítsen rajta – vakkantotta Kealty. – Hívja már fel a külügyet, és szállítsa a válaszokat! – Kealty felpattant, lezárta az értekezletet. – Végeztem. Wes, Scott, maradjanak egy pillanatra!
Reynolds távoztával Kealty az íróasztalhoz lépett, és sóhajtva letelepedett.
– Mit tudunk a Ryan-incidensről?
– A titkosszolgálat még dolgozik az ügyön – felelte Kilborn, a CIA igazgatója. – Nagyon úgy fest, egyedül volt a merénylő. Nem találtak nála személyi iratokat, de a fogászati azonosítás alapján jordániai lehetett. A fegyver egy lopott egyiptomi katonai pisztoly-szállítmányból származik, egyezik azzal a kettővel, amit múlt hónapban találtak a marseille-i terrortámadás után.
– Frissítse fel az emlékezetemet!
– Megtámadtak egy buszt. Tizennégy halott a merénylővel együtt.
– Vélhetően OFT-katona.
– Igen, uram.
McMullen eléggé ismerte főnökét ahhoz, hogy olvasson az arcáról: azzal, hogy Jack Ryant választotta az OFT célpontnak, a leköszönt elnökre irányította a média figyelmét. A kábelcsatornák fele újra meg újra Ryan életrajzi elemeivel bombázta a nézőket, aki eddig elbagatellizálta az esetet, és rövid sajtónyilatkozatot tett közzé, visszautasítva a riportfelkéréseket. Kealty a maga részéről előre megtervezett kérdezz-felelek formájában kezelte az incidenst egy sajtókonferencián; örül, hogy Jack Ryan volt elnök sértetlen stb. Szavai elég őszintén csengtek, ezt McMullen is elismerte, de biztos volt benne, hogy marták a torkát.
Kealty továbblépett:
– Wes, ez az ügy Nettersszel...
Ajjaj, gondolta McMullen.
– Igen, elnök úr.
– Szerintem megérett az idő a változásra.
– Értem.
– Másképp látja?
McMullen gondosan megválogatta a szavait.
– Véleményem szerint, elnök úr, egy kis nézeteltérés üdvös lehet. Netters admirális talán túlzottan szókimondó, de széles körben tiszteletnek örvend, és nemcsak a szolgálatoknál, hanem a Kongresszusban is.
– Jesszus, Wes, azért ne váljak meg tőle, mert népszerű?
– Nem így értettem...
– Akkor hogy?
– Azért örvend tiszteletnek, mert érti a dolgát. Édesapám mindig azt mondta: „Ne attól kérj útbaigazítást, aki nem járt ott, ahova mégy.” Netters admirális volt már ott, ahova mi megyünk.
Kealty lebiggyesztette a száját, majd mosolyt villantott rá.
– Ez jó, igazán jó. Nem baj, ha kölcsönveszem? Rendben, majd meglátjuk, merre megyünk. De eredményeket akarok látni, Wes. Így vagy úgy, de szedjük a sátorfánkat abból az átkozott országból. Értve vagyok?
– Igenis, uram.
– Scott, maga meg úgy néz ki, mint aki citromba harapott. Mi nyomja a szívét?
Kilborn egy aktát csúsztatott Kealty íróasztalára, és azt mondta:
– Múlt héten egy rangercsapat lerohant egy barlangot a Hindukus hegyeiben. Az Emírt keresték.
– Ó, jesszus, azt az ürgét? – kérdezte Kealty, s belelapozott az aktába. – Még mindig rá vesztegetjük az erőforrásainkat?
– Igen, elnök úr. A lényeg, hogy a csapat parancsnoka megsérült, ezért a rangidős törzsőrmester vette át az irányítást. Driscoll, Sam Driscoll. Eljutotta barlanghoz, leszedett néhány őrt, aztán bement, és semmit sem talált.
– Ez aztán a meglepetés!
– Igen, uram, de ha a negyedik oldalra lapoz...
Kealty odalapozott, szeme összeszűkült, miközben olvasta.
Kilborn folytatta:
– Amennyire megállapítható, lényegében egyik sem volt felfegyverezve, kivétel nélkül mind aludt.
– Ő meg csak úgy fejbe lőtte őket – dörmögte Kealty, és félrelökte az aktát. – Hát, ez undorító.
McMullen közbeszólt:
– Elnök úr, láthatóan lemaradtam egy lépéssel. Miről van szó?
– Gyilkosságról, Wes, színtiszta gyilkosságról. Ez a törzsőrmester, Driscoll, meggyilkolt kilenc fegyvertelen embert. És pont.
– Uram, nem hinném...
– Jól figyeljen, az elődöm hagyta, hogy a katonaság elkanászodjon. Kirittyentette és szabadjára engedte őket. Épp itt az ideje, hogy megzabolázzuk a bandát. Nem hagyhatjuk, hogy amerikai katonák szabadon lófráljanak, és alvó embereket lövöldözzenek fejbe. Scott, mit tehetünk?
– Mindkét esetre létezik precedens, de azt hiszem, van rá mód, hogy példát statuáljunk. A Pentagonnál kell kezdenünk, onnan visszük tovább az igazságügyre, majd a katonai ügyészségre.
Kealty bólintott.
– Helyes. Ideje beleverni a bokorugrók fejébe, ki is itt a főnök.

Pazar nap a horgászatra, vélte Arlie Fry, ugyanakkor bármelyik nap az, legalábbis itt. Ellentétben Alaszkával, ahol azt a sorozatot, a Halálos fogást forgatták. Ott kegyetlen lehet horgászni.
Vastag köd ülte meg a tájat, de hát ilyen a reggel Észak-Kaliforniában, egy kis kényelmetlenség belefér. Néhány óra múlva szétoszlik.
Csónakját, az alig három hónapos, Ray Electric oldalmotorral felszerelt, huszonegy láb hosszú Atlas Acadia 20E-t nyugdíjba vonulása alkalmából kapta feleségétől, Eunice-től, aki abban a reményben választotta a part menti használatra, sós vízre tervezett motorcsónakot, hogy ura nem kalandozik el messze a szárazföldtől. És ezért kizárólag a tévé, különösen az a George Clooney-film, a Viharzóna volt okolható. Arlie fiatalabb korában arról álmodozott, hogy körbehajózza az Atlanti-óceánt, de tudta, Eunice belepusztulna egy ilyen megpróbáltatásba, ezért beérte azzal, hogy kéthetente horgásztúrákat tett a part közelében, többnyire egyedül, de most a fia is elkísérte. A tizenöt éves Chetet jobban érdekelték a lányok meg az iPodja, meg hogy mikor szerezheti meg a jogsiját, mint az érdesfarkú hal meg a lingcod, bár amikor apja említette, hogy a múltkor cápát látott, hegyezte a fülét. És Arlie tényleg látott cápát, bár csak fél méter hosszú volt.
Chet most a hajóorrban ült fülében fülhallgatóval, áthajolt a korláton, és a vízben húzta a kezét.
A tenger szinte tükörsima volt, alig fodrozódott. Fenn a magasban Arlie látta, hogy az elmosódott, sápadt napkorong próbálja átperzselni a felhőket. Egy óra múlva forrón tűzni fog, gondolta. Eunice rengeteg üdítőt, fél tucat kolbászos szendvicset és egy csomag kekszet csomagolt nekik.
Hirtelen valami az Acadiának puffant. Chet kirántotta kezét a vízből és felpattant, amitől vadul ringani kezdett a csónak.
– Azta!
– Mi az?
– Valami nekiütődött az oldalának... Ott, látod?
Arlie odanézett, ahova Chet mutatott, a fartól nem messze, s megpillantott valami narancssárgát, mielőtt elnyelte a köd.
– Láttad? – kérdezte Arlie.
– Nem nagyon. Majd összeszartam... összecsináltam magam. Mintha mentőmellény vagy gumicsónak lett volna.
Arlie-nak átfutott az agyán, hogy folytassák a horgászatot, de bármi volt is a tárgy, nem egyszerűen narancssárga, hanem rikító narancssárga volt, melyet általában baj és vészhelyzet esetére tartanak fenn. Mint a mentőmellényeknek.
– Ülj le, fiam, megfordulok. – Arlie eltekerte a kormánykereket, és lassítva visszakanyarodott az ellenkező irányba. – Tartsd nyitva a szemed!
– Jól van, apu. Te jó ég!
Harminc másodperccel később Chet felkiáltott, és az orrtól nem messze, balra bökött. A ködön éppen csak át-sejlett a focilabdányi méretű narancssárga paca.
– Megvan – mondta Arlie és odakormányozott a tárgy mellé. Chet áthajolt és elkapta.
Arlie látta rajta, hogy nem mentőmellény, hanem egy rombusz alakú gumicsónak. A ráerősített félméteres hajókötélre durván tíz centi széles, húsz centi hosszú, vaskos zsebkönyv méretű fekete fémdobozt rögzítettek.
– Mi ez? – kérdezte Chet.
Arlie nem tudta biztosan, de elég filmet és tévéműsort látott már, hogy legyen elképzelése.
– Fekete doboz – motyogta.
Mi?
– A repülési adatok rögzítője. Azta... Úgy érted, egy repülőről? 
– Igen.
– Király.

Cassiano tisztában volt vele, hogy a létesítmény biztonsága nem rossz, de három dolog is a malmára hajtotta a vizet: egy, hogy tizenegy éve dolgozott már a Petrobrasnál, jóval azelőtt kezdett, hogy felfedezték a Tupit. Kettő, az. ipar a maga nemében olyan egyedülálló volt, hogy a felvett biztonsági személyzet csak a létesítmény belső működését tudta hozzáértő módon ellenőrizni. A többit azokra a munkásokra bízták, akik értették, mi van az orruk előtt és az mire jó, s míg ez a kettős feladat szép fizetési csekket eredményezett, és biztosította a létesítmény zavartalan működését, addig szabad hozzáférést biztosított neki a szigorúan őrzött területekhez. És három, maga Brazília demográfiája.
Brazília százhetvenmilliósra becsült népességének kevesebb mint egy százalékát tették ki a muzulmánok, és ennek is csupán egy százaléka volt az iszlámra áttért brazil. A nyugati félteke többi országában oly rettegett iszlám radikálisok egyre növekvő száma Brazíliában gyakorlatilag fel sem merült. Senkit sem érdekelt, melyik mecsetbe jársz, vagy gyűlölöd-e az Irakban dúló háborút; e témák ritkán kerültek szóba, és határozottan nem nyomták rá bélyegüket a munkahelyi alkalmasságodra sem egy étteremben, sem a Petrobrasnál.
Cassiano befogta a száját, titokban imádkozott, sosem késett el a munkából, és ritkán vett ki betegszabadságot. Muzulmán vagy sem, ő volt az ideális munkaerő mind a Petrobras, mind új, jóval többet fizető megbízója szemében.
A részletek, melyeket kértek tőle, elég átlátszóvá tették szándékaikat, s ugyan nem volt kifejezetten elragadtatva az ipari kém ráosztott szerepétől, vigasztalta az ígéret, hogy tettei és az általa kiszolgáltatott információ csupán pillanatnyi károkat fog okozni. Mellesleg, gondolta, amilyen rohamtempóban tárják fel a Santos-medence készleteit, a Petrobrasban fő részvényes brazil kormánynak annyi pénze lesz a következő évtizedekben, mint a pelyva.
Miért ne vehetné ki ő is a részét az áldásból?

25

„Érkezik az ács”, sisteregte a rádió Andrea mellett a széken.
– Érte menjek, főnök? – kérdezte.
– Ne, majd én. – Ryan felkelt a számítógép mellől, és az ajtóhoz lépett. – Mellesleg itt vacsorázik.
– Rendben, főnök.
Arnie van Damm nem szívelte különösebben a formaságokat, ezért kocsit bérelt a BW1 repülőtéren, és a házhoz fuvarozta magát. Jack látta rajta, amikor kiszállt a Hertz Chevyből, hogy még a rajta lévő L. L. Bean póló és khakinadrág is a régi.
– Helló, Jack – üdvözölte a volt vezérkari főnök.
– Arnie, ezer éve! Milyen volt az út?
– Átaludtam. – Bementek a házba. – Hogy állsz a könyvvel?
– Elég rossz hatással van az egóra, ha saját magadról írsz, de törekszem az igazságra.
– Ejha, öregem, ez majd kizökkenti a Times olvasóit.
– Mit számít, sosem rajongtak értem. Nem hiszem, hogy most fognak megkedvelni.
– A fenébe is, Jack, épp most törtek az életedre, te meg hárítottad...
– Lószart, Arnie.
– Megérzés, barátom! Az ilyesmi az emberek fülébe jut, és csak azt jegyzik meg, hogy valaki megpróbált megölni, de megfizetett érte.
– Szóval, én vagyok a helyettes mindenható?
– Eltaláltad.
Ekkorra már a konyhába értek, és Jack kávét töltött. Cathy egy óra múlva ér haza, addig felhörpinthet egy kis tiltott, délutáni koffeint.
– Akkor avass be a pletykákba. Hallom, a Legfelsőbb Bíróság kihúzta a gyufát Kealtynél.
– Arra gondolsz, hogy nem képes kijárni náluk a kinevezéseket? Aha, lassan becsavarodik miatta. A választási kampányban széket ígért Mayflower professzornak a Harvard jogi tanszékéről.
– Annak a fazonnak? Jesszus, hisz az a Máté evangéliumát is átszövegezné!
– Isten nem járt a Harvardra. Különben tájékozottabb lett volna – vágta rá Van Damm.
Ryan ezen jót derült.
– Szóval, minek köszönhetem a látogatásodat?
– Szerintem tudod, Jack. Sőt szerintem te magad is gondolkoztál már rajta. Szólj, ha tévedek!
– Tévedsz!
– Ezt szerettem benned, Jack. Sosem voltál képes valamirevaló hazugsággal előállni.
Ryan morgott egyet.
– Nem baj, ha rosszul hazudik az ember – jegyezte meg Arnie. – Kealty máris letért az útról, Jack. Ez csak a magánvéleményem, de...
– Kókler. Ország-világ tudja, csak a lapok nem nevezik nevén.
– Tényleg kókler, de nem az övék. Azt hiszik, irányíthatják. Látják, mi mozgatja, és mit forgat az agyában.
– Forgat egyáltalán valamit? Szerintem semmit. Csak a víziója lebeg a szeme előtt, amilyennek látni akarja a világot. Mindent elkövet, hogy az elképzeléséhez idomítsa, már ha elképzelésnek lehet ezt nevezni.
– És a te elképzelésed, Jack?
– Azt elvnek hívják, nagy különbség! Egy elvnél mindent elkövetsz, hogy meggyőzd róla a népet, és melegen reméled, hogy megértik. Ha ennél továbbmész, használt autókat is árulhatsz.
– Egyszer azt mondta egy híres politikus, hogy a politika a lehetséges művészete.
– De ha a lehetséges korlátai közé szorítod magad, aközé, ami már megvalósult, akkor hogy a csudába fogsz haladást elérni? Kealty a harmincas éveket akarja visszarángatni Roosevelttel meg a többivel.
– Jó sokat rágódtál ezen, mi, Jack? – kérdezte Arnie somolyogva.
– Tudod, hogy igen. Az alapító atyák forognak a sírjukban, olyan húzásai vannak ennek a tökkelütöttnek.
– Akkor váltsd le!
– És menjek végig megint az egész hercehurcán? Mi vég re?
– Rémlik még Edmund Bürke? „A rossz győzelméhez nem kell más, csak az, hogy a jók ne tegyenek semmit.”
– Na, ez várható volt – felelte Jack. – Leszolgáltam az időmet. Megvívtam két háborút. Gondoskodtam az utódlásról. Elvégeztem a feladatomat.
– És jól végezted – helyeselt a volt vezérkari főnök. – De a lényeg, Jack, a hazának szüksége van rád!
– Nem, Arnie. A hazának nincs szüksége rám. A Kongresszusunk még mindig jó.
– Igen, semmi baj velük, de nincs igazi vezetőjük. Az oklahomai Owensben látok potenciált, de hosszú út áll még előtte. Nem elég érett, túl kisvárosi, túl idealista. Egyelőre nem áll készen a nagy megmérettetésre.
– Ezt rólam is elmondhatnád – mutatott rá Ryan.
– Igaz, de te figyelsz, és többnyire tudod, hogy mit nem tudsz.
– Arnie, én szeretem, ahogy most élek. Lefoglal a munkám, mégsem kell futkosnom, mint a töketlen kutya. Nem kell figyelnem minden egyes szóra attól tartva, hogy megsértem azokat, akiket amúgy sem kedvelek. Nem kell cipőt és nyakkendőt hordanom itthon.
– Halálra unod magad.
– Megdolgoztam azért, hogy halálra unhassam magam. – Ryan elhallgatott, kortyolt egyet a kávéból, majd próbált témát váltani. – Pat Martin mivel üti agyon az időt mostanság?
– Nem akar többé miniszter lenni – felelte Van Damm. – A Notre Dame-on oktat jogot. Kezdő taláros bíróknak tart szemináriumokat.
– Miért nem a Harvardon vagy a Yale-en? – értetlenkedett Ryan.
– A Harvardnak nem kell. Persze tetszik nekik az ötlet, hogy egy volt igazságügy-miniszterrel dicsekedjenek, de nem a tiéddel. Pat meg amúgy sem ment volna oda. Nagy focirajongó. A Harvard ugyan rúgja a bőrt, de messze nem úgy, mint a Dame.
– Emlékszem – mondta Jack. – Még velünk, a Bostoni Egyetem felkapaszkodott katolikusaival sem voltak hajlandók játszani. – A Bostoni Sasok néha jól elpáholták a Notre Dame-ot, ha úgy hozta a sors.
– Meghányod-veted? – kérdezte Arnie.
– Az Amerikai Egyesült Államok maga választja meg az elnökét, Arnie.
– Ez igaz, de olyan ez, mint egy egyfogásos étterem. Csak azt rendelhetsz, amit főz a szakács, és nem hagyhatod ott, hogy átruccanj a szomszédba, ha nem tetszik a menü.
– Ki küldött?
– Beszélnek az emberek. Főleg a politikai meggyőződésedről...
Jack feltartotta a kezét, hogy beléfojtsa a szót.
– Egy pártnak sem vagyok a tagja, nem emlékszel?
– A szocialista munkáspárt biztosan örömtáncot jár. Indulj függetlenként! Alapíts saját pártot! Teddy Roosevelt megtette.
– És vesztett.
– Inkább vágj bele és bukj el, mint...
– Igen, igen.
– A hazának szüksége van rád. Kealty majd összeszarja magát. Épp most analizálnak az ellenzékátvilágító emberei. Nem hallottad?
– Marhaság.
– Már majdnem egy hónapja lefoglalod őket. Bepánikoltak a Georgetownon történtek miatt. Higgy nekem, Jack most kell üstökön ragadni a szerencsét, amíg nem késő
– Ryan a fejét ingatta. – Figyelj, nem így tervezted. De az emberek nem szállnak le a témáról, mert még nem járt le a te időd.
– Nyavalyás szánalomszavazatok...
– Nem úgy lesz, hidd el, de ami a nagy bevonulásokat illeti, ez tuti. Szóval, nincs rejtegetni való szennyesed?
– Semmi olyan, amiről ne tudnál. – Ezt a hazugságot sikerült megúsznia. Egyedül Pat Martin tudott arról a bizonyos ügyről, amit maga után hagyott. Még Robbyt sem avatta be. – Túl unalmas vagyok politikusnak. Talán ezért nem volt soha oda értem a média.
– Azoknak az ellenzékátvilágító embereknek mindenhez hozzáférésük lesz, Jack, még a CIA-dokumentumokhoz is. Kellett, hogy maradjon utánad valami mocskos ügy – kötötte Van Damm az ebet a karóhoz. – Mindenki után marad.
– Ez nyilván nézőpont kérdése. De ha nyilvánosságra hozzák, azzal súlyos szövetségi bűncselekményt követnek el. Hány baromarc kockáztatná ezt?
– Még mindig ártatlan vagy, mint a ma született bárány, Jack. Eltekintve a fiatal lányok megerőszakolásától és a kisfiúk megrontásától, nem sok dolog van, amit ne tenne kockára a politikus, ha elnöknek jelölteti magát.
– És ez felvet egy kérdést, amit fel nem foghatok. Szeret Kealty elnök lenni?
– Valószínűleg ő maga sem tudja. Jó munkát végez? Nem, nem igazán. Csakhogy neki fogalma sincs erről. Azt hiszi, elboldogul, mint bárki, sőt a többségnél jobban. Szereti játszani a kisded játékait. Szereti felvenni a telefont. Szereti, hogy a színe elé járulnak az emberek, ha panaszuk van. Szereti megválaszolni a kérdéseket, még ha dunszt-ja sincs, mi a válasz. Emlékszel, mit mondott Mel Brooks? „Jó dolog királynak lenni” akkor is, ha totál balfasz vagy királynak. Ott akar lenni, és senkivel sem hajlandó osztozni, mert világéletében politikus volt. Ez neki a Mount Everest, megmászta, mert ezt lehetett megmászni. De mi van, ha feljutsz a csúcsra, és nem tudsz magaddal mit kezdeni? Ott van a hegy, te meg a csúcsán, és senkivel sem kell osztoznod. Hogy ölne-e az elnökségért? Bizonyára, ha lenne vér a pucájában. De nincs. Viszont leosztaná valamelyik seregének, s hogy letagadhassa, nem készülne róla írásos feljegyzés. Mindig találni olyanokat, akik elvégzik neked a piszkos munkát, aztán ha lebuknak, keresztet vetsz rájuk.
– Én soha...
– Ott az a John Clark. Embereket ölt, de nem minden esetben állna ki az indítéka egy tüzetes vizsgálatot. Értem én, muszáj ilyen eszközökhöz folyamodni, amikor egy egész országot vezetsz, és jogilag talán rendben van, de hallgatsz róla, mint a sír, mert nem mutatna jól a címlapon. Ha maradt utánad bármi, Kealty ki fogja szivárogtatni közvetítőkön és gondosan felépített csatornákon keresztül.
– Elbírok vele, ha odáig fajulna a dolog – felelte Ryan hűvösen. Sosem vette jól a fenyegetéseket, ő maga ritkán élt vele, és akkor is jól felfegyverkezett. De Kealty ezt sosem hagyná. Megannyi „nagy” emberhez és politikai szereplőhöz hasonlóan beszari alak volt. Márpedig a beszari alakok azok, akik elsőként folyamodnak erőszakhoz. Ez a fajta hatalom sokakat mámorossá tesz. Ő inkább félelmetesnek találta, de neki sosem kellett fegyvert rántania súlyos érvek nélkül. – Arnie, nem félek semmitől, amivel az a seggfej megdobálhat, ha odáig fajulna a dolog. De miért fajulna odáig?
– Mert a hazának szüksége van rád, Jack.
– Próbáltam helytállni. Nekem jutott az elmúlt öt év legfantasztikusabb része, de felsültem.
– Túl korrupt a rendszer, mi?
– Tisztességes Kongresszust kaptam. A többséggel, akik hazamentek, hogy eleget tegyenek a választási ígéreteiknek, nem volt gond. Azok voltak ám a gáncstalan népség, nem igaz? Sokat javult a Kongresszus, de mindig az elnök adja meg a nemzet hangját, és ezen nem változtathattam. Isten a megmondhatója, hogy megpróbáltam.
– Callie Weston írt neked néhány jó beszédet. Jó pap vált volna belőled. – Arnie hátradőlt, és megitta a kávéját. – Becsülettel végezted a dolgod, Jack. Mégsem volt elég.
– És most azt várod tőlem, hogy megint próbáljam meg. Egy idő után nyomasztóvá válik, amikor falra hányt borsó, amiről papolsz.
– Cathy barátai megtalálták már a rák ellenszerét?
– Nem.
– És felhagytak a kereséssel?
– Nem – látta be Jack.
– Mert akkor is érdemes folytatni, ha lehetetlen?
– Könnyebb játszani a természet törvényeivel, mint jó útra téríteni az emberi természetet.
– Oké, ülhetsz itt, bámulhatod a CNN-t, falhatod a napilapokat, és nyavalyoghatsz.
Nemegyszer előfordul, gondolta Jack, de nem kellett kimondania. Arnie éppúgy értette a módját, hogyan manipulálja, mint az apját az ujja köré csavaró, négyéves kislány. Könnyedén, ártatlanul. Persze nem ártatlanabbul, mint a bankrabló Bonnié és Clyde, de Arnie tényleg értet te a módját.
– Megismétlem, Jack. A hazának...
– És én még egyszer felteszem a kérdést: ki küldött?
– Miért hiszed, hogy küldött valaki?
– Arnie!
– Senki, Jack. Komolyan mondom. Visszavonultam, nem emlékszel?
– Hiányzik az akció?
– Nem tudom, de annyit mondhatok: régen azt hittem, a politika az emberi lét legmagasabb formája, de te kigyógyítottál belőle. Muszáj kitűznöd magad elé valamilyen célt. Kealty nem tűz ki semmit. Csak azért akar az Egyesült Államok elnöke lenni, mert azt hiszi, ő a következő az utódlásban, és ez most az ő köre. Legalábbis így látja.
– Szóval fejest ugranál velem? – kérdezte Ryan.
– Segítek neked, ellátlak tanácsokkal, és talán most jobban meghallod a józan ész szavát.
– Ez a terrorizmus, ez túl nagy falat négy évre.
– Egyetértek. Újból nekiveselkedhetsz a CIA újjáépítési programjának. Rákapcsolhatsz a toborzásra, visszaterelheted a hírszerzést a régi kerékvágásba. Kealty megnyomorította ugyan, de nem szegte teljesen a nyakát.
– Egy évtizedbe is beletelne. Vagy még többe.
– Akkor visszatereled a régi kerékvágásba, félreállsz, és valaki majd befejezi.
– A kormánytagjaim többsége nem tér vissza.
– És akkor mi van? Keresel újakat – mondta Arnie ridegen. – Tele az ország tehetséges emberekkel. Válassz ki néhány becsületeset, és hajtsd végre a Jack Ryan-csodát.
Idősebb Ryan felhorkantott.
– Hosszú kampány lesz.
– Ez lesz neked az első igazi. Négy éve a koronáért indultál, és bevált. Undorítóan könnyen ment, ide-oda repkedtél, beszédeket mondtál az egységesen barátságos tömegeknek, amelyek csak azt akarták látni, kire adják le a voksukat. Kealtyvel másképp lesz. Vitáznod is kell majd vele, és véletlenül se becsüld alá! Mesteri politikus, és nagyon ért az öv alatti ütésekhez – figyelmeztette Arnie. – Te nem ehhez vagy szokva.
Ryan felsóhajtott.
– Nagy hóhányó vagy, tudod? Ha azt akarod, hogy állást foglaljak, csalódni fogsz. Ezt át kell gondolnom. Feleségem és négy gyermekem van.
– Cathy helyeselni fog. Sokkal keményebb és eszesebb, mint sokan képzelik – jegyezte meg Van Damm. – Tudod, mit mondott Kealty a múlt héten?
– Na mit?
– A nemzeti egészségügy volt a téma. A nejed interjút adott a baltimore-i helyi tévének. Egy gyenge pillanatában kiszaladt a száján, hogy szerinte nem túl jó ötlet kormányzati szinten kezelni az egészségügyet. És mi volt Kealty reakciója? „Mi a frászt tudhat egy orvos az egészségügyről?”
– Hogyhogy nem írtak róla a lapok? – Elvégre üdítőm szaftos kis eset volt.
– Anne Quinlan Ed vezérkari főnöke. Az ő érdeme, hogy a Times nem adta le. Anne nem ostoba. És a szerkesztőség vezetője New Yorkban régi barátja.
– Engem meg állandóan lejárattak, ha valami butaságot szóltam – háborgott Ryan. .
– Jack, Ed közéjük való. Te meg nem. Sosem vagy elnézőbb a barátaiddal? Hát ők azok. Ők is emberek. – Arnie modora mostanra megenyhült. Megvívta a győztes csatát. Ideje volt nagylelkűséget tanúsítani.
Momentán elég kihívás lesz Ryannek, hogy emberi lényként gondoljon az újságírókra.

26

A világ nagy teherbírású daruinak csaknem negyede, gondolta Badr a Rashid kikötőt bámulva. A világ 125 ezer darujából harmincezer gyűlt össze egy helyen, egy cél érdekében: hogy Dubajt a bolygó ékkövévé és legtehetősebb polgárainak paradicsomává varázsolja.
Onnan, ahol állt, rálátása nyílt a parthoz közeli Pálma-és Világ-szigetekre – erre a grandiózus, ember alkotta szigetcsoportra, melynek egyik része fát, a másik része a földet ábrázolta valamint a több mint háromszáz méter magas, gigászi vitorlát formázó Burdzs al-Arab Szállodára.
A szárazföldre épült város felhőkarcolók, egymást keresztező sztrádák és építkezések tengere volt. Még öt év, és újabb látnivalók nőnek ki a tájból: az ötven mérföldre az óceánba benyúló sarló: a Dubai Waterfront, a víz alatti Hydropolis Szálloda, a sportváros, a fedett sícsarnok és az Űrkutató világ. Egy évtizedbe sem telt, hogy Dubaj a sokak által csak a térkép egy sivár pöttyének tartott öbölből létrehozza a világ egyik legelőkelőbb üdülőhelyét, a szupergazdagok játszóterét. Dubaj, gondolta Badr, nemsokára Las Vegason is túltesz a szórakozási lehetőségek terén. Vagy mégsem, emlékeztette magát. Az Egyesült Arab Emírségeket szintén meglegyintette a gazdasági világválság szele. Az építkezések elakadása miatt a város láthatárán meredező daruk többsége valójában mozdulatlanul állt. Gyanította, hogy Allah keze van a dologban. Ilyen dekadencia elképzelhetetlen egy arab országban.
– Pazar, nem? – ütötte meg fülét a kérdés. Megfordult. – Elnézést a késésért – mondta az ingatlanügynök. – Nyilván észrevette, az építkezés bonyodalommal jár. Mr. Almasi, igaz?
Badr bólintott. Persze nem így hívták, és ezt bizonyára az ügynök is gyanította, de Dubaj másik bámulatos vonása a bankárok, brókerek és ügynökök serege által gyakorolt, diszkréció és névtelenség iránti egyetemleges tisztelet volt. Az üzlet az üzlet, a pénz meg pénz, és itt mindkettőt többre becsülték az önkényes és abszolúte szubjektív illemkódexnél.
– Igen – hagyta rá Badr. – Köszönöm, hogy időt szánt rám.
– Nem tesz semmit. Kérem, kövessen!
Az ügynök egy közelben parkoló elektromos golfkocsihoz sétált. Badr beszállt, és megindultak a mólón.
– Feltehetőleg észrevette, hogy a kikötő nem betonból épült – jegyezte meg az ügynök.
– Valóban. – Ami azt illeti, a felszín halvány terrakotta árnyalatban játszott.
– Ez egy összetett anyag, állítólag olyasmi, minta szintetikus padlóburkoló, csak annál jóval erősebb és strapabíróbb, a színe hosszú élettartamú. A tervezők szerint vonzóbb alternatíva a hagyományos szürke betonnál.
A móló másik végében megálltak egy raktárépület előtt.
– Említette a diszkréciót – mondta az ügynök. – Ez megfelel?
– Azt hiszem, igen.
– Mint látja, ez egy sarokegység, a tenger elölről és oldalról egyaránt megközelíthető. Elég hely van, hogy elférjen egymás mellett két százméteres hajó. Természetesen lehetőség van lánctalpas rakodógém bérlésére, ha úgy adódik.
Igazság szerint Badr nem sokat tudott megbízója elvárásairól a raktárépület méretét, fekvését és a bérleti időt leszámítva. A diszkréció és a hozzáférés azonban elsődleges elvárás volt megbízójánál.
– Megnézhetem belülről? – kérdezte.
– Természetesen.
Az ügynök elővett egy kártyát, és lehúzta az ajtó mellé felszerelt leolvasón. Halk pityegés hallatszott. Aztán a leolvasó melletti szenzorra nyomta a hüvelykujját, s néhány másodperccel később kattanva kinyílt az ajtó.
– A bérlő teljesen átprogramozhatja a kártyát és a biometrikus leolvasót. Ön és csakis ön ellenőrizheti, kinek van hozzáférése a helyhez.
– Hogyan?
– A weboldalunkon keresztül. Mihelyt létrejött a számlája, egyszerűen belép, beprogramozza a kártyákat, és beszkenneli az ujjlenyomatokat. Minden adatot úgynevezett TLS-csatornán, digitális tanúsítványokkal titkosítunk.
– Nagyszerű. És a rendőrség?
– Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor kért a rendőrség az elmúlt tíz évben végzést, hogy átkutassák a létesítményeinket. És csupán egy esetben nem tagadta meg tőlük a bíróság. Büszkék vagyunk rá, hogy biztonságot és névtelenséget garantálunk, természetesen mindkettőt az Emírségek jogi keretei közt.
Beléptek. A megközelítően hétszáz négyzetméteres helyiség üresen állt. A padló és a fal ugyanabból az összetett anyagból készült, mint a móló, csak ez piszkosfehér volt. ügyetlen ablaka sem volt, ez is szerepelt a megbízó kívánságlistáján. Nem feltétlenül szükséges kitételként, de mindenképpen előnyt jelentett. A levegő hűs húsz fok körül ingadozott Badr megítélése szerint.
– Kényelmes, igaz? – kérdezte az ügynök.
Badr bólintott.
– Tűzjelző és riasztórendszer?
– Mindkettő van. Alig egy mérföldnyire figyeli az ellenőrző központunk. Tűz esetén több hajtógázas rendszer aktiválódik. Jogosulatlan behatolás esetén a bérlőt értesítjük a további teendőkért.
– Nem a rendőrséget?
– Őket kizárólag a bérlő jóváhagyásával.
– És az ön cége? Nyilván van hozzáférése...
– Nincs. Ha a bérlet hét nappal lejár, megpróbálunk kapcsolatba lépni a bérlővel. A tizennegyedik nap a határkő, ha addigra nem sikerült kapcsolatba lépnünk vele, eltávolítjuk a kártyaleolvasót és a biometrikus szkennert, s leszereljük a zárrendszert. Mivel ez drága és időigényes művelet, a költségét természetes ráterheljük a bérlő számlájára, ahogy az e rendszerek ismételt felszerelésével járó kiadásokat is. Hasonlóképpen elkobozzuk a raktár teljes tartalmát.
– Biztosíthatom, hogy ilyen gond nem fog felmerülni nálunk – felelte Badr.
– Semmi kétség. Minimum egy évre szól a szerződés, azt követően hathavonként hosszabbítható.
– Egy évre elég lesz. – Valójában egy hónapra elég lenne, mint mondták. A raktárépület azt követően üresen fog ásítani, feladatát, bármi legyen az, addigra betölti. Ami azt illeti, néhány nappal megbízója elindulása után, a bérleti szerződés megkötéséhez szükséges pénzügyi csel lesz az egyetlen nyom, melyre a hatóságok ráakadhatnak, és még azok is lezárt számlákhoz és fedőcégekhez vezetnek. A „pénz útja”, melyet az amerikai hírszerzés olyan mesterien követ, jéghideg lesz.
– Segítséget nyújthatunk továbbá a vámeljárások egyszerűsítésében, amennyiben kirakodásra váró rakományuk van – folytatta az ügynök. – A behozatali engedélyek intézése azonban az önök felelőssége.
– Értem – felelte Badr, s alig bírt elnyomni egy mosolyt. Valami azt súgta neki, megbízóit a legkevésbé sem érdeklik a behozatali engedélyek. Még egyszer körbepillantott, majd az ügynökhöz fordult. – Milyen hamar lesz kész a bérleti szerződés?

Adnan ugyan nem sejtette, de társai nemcsak messzebb jutottak már küldetésükben, hanem egy bérelt hajó relatív kényelmében utaztak, még ha átalakított orosz deszantjármű volt is az.
Adnan napokig utazott felfelé a Kara-tenger mentén, a parti úton, halászfalvakon, elhagyatott településeken és kifehéredett, kietlen tájakon át, csak nagy ritkán látott másik járművet, s egy sem tartott ugyanabba az irányba, úgyhogy nem kis erőfeszítésébe telt, hogy ne vegye ezt rossz ómennek. Persze nehezére esett elképzelni, hogy bárki önszántából itt akarjon élni. A sivatagban legalább a napfénynek örülhet az ember. Itt ritkán váltja fel más a szürke, borongós égboltot.
Számított rá, hogy nem lesz nehéz szállást találni az éjjeli pihenőkre, az már más kérdés volt, hogy nem mindig futotta többre egy ponyvánál. Első este szerencséjükre találtak egy elhagyatott lakósátrat működő fatüzelésű kályhával. A lyukacsos vászonfalak nem bizonyultak ugyan vízhatlannak, a tartópóznákat azonban mélyen beásták, és a tartóhuzalok még mindig feszesek voltak, ezért viszonylag kényelmesen töltötték az éjszakát, pedig odakint csaknem orkán erejű szélvihar vagdosta repeszként a havat és a jeget, és a hullámok mennydörögve csapódtak a szikláknak. A második este kevésbé voltak szerencsések, a teherautó hátuljában voltak kénytelenek összevackolódni a hálózsákban, miközben a szitaszerű vászonponyva csattogott a szélben. Próbáltak elaludni, de többórányi kísérletezés után feladták, s a hordozható kempingfőzőn forralt teát iszogatva és a hajnal első jeleit lesve töltötték az éjszaka hátralévő részét.
És most, utazásuk harmadik napja végén egy-másfél napnyira jártak a céljuktól – legalábbis a térkép szerint, melyet Adnan elővigyázatosan tanulmányozott, inkább kétszer ellenőrizve a jelöléseket és méréseket saját kézi GPS-készülékének kijelzőjén, mint egyszer sem. Nem is igazán cél volt ez, ugye? Inkább ugródeszka. Amennyiben bérelt kétéltűjük kapitánya állja a szavát, és meg akarja keresni jussának hátralévő részét, egy lépéssel közelebb kerülnek a célhoz, s e kilátásra Adnant nem kis izgalom fogta el. Abból a kevésből, amit olvasott a helyről, vagyis jelen környezetükről, az derült ki számára, hogy a táj minden barátságtalansága ellenére hamarosan fényűzés vár rájuk.
Aztán meg ott volt a betegség. Kaptak rá gyógyszert, de az orvos, aki felírta nekik az adagokat, nem vett volna mérget a hatékonyságára. Az volt a legrosszabb, hogy csak néhány év múlva derül ki, biztonságban vannak-e, akkor meg már késő, s lehet, hogy a láthatatlan halál foga rágja addigra a belsejüket. Mit számít, gondolta. A halál az halál, csupán híd a paradicsomba, tudják ezt az emberei, ahogyan ő is. Allahot sérti meg a kétkedésével.
A kegyetlen hideg és a sovány koszt ellenére egy árva rossz szó sem hagyta el a szájukat. Jó emberek voltak, hűségesek Allahhoz és az ügyhöz, mely természetesen egy és ugyanaz. S bár meglehetősen bízott abban, hogy azt követően is állhatatosak maradnak, hogy leleplezi előttük utazásuk célját, tisztában volt vele, hogy ébersége nem lankadhat. Személyesen az Emír választotta erre a küldetésre, túl fontos feladat várt rájuk ahhoz, hogy eltántorítsa őket a félelem.
És maga a feladat, kérdezte Adnan magában. A részletes, világos utasítások – jó pár tucat laminált lapon – készen álltak a hátizsákjában, de mi van, ha bonyodalmak adódnak? Ha eszközeik nem felelnek meg a célnak? Ha rossz helyen vágnak bele, vagy a csörlő nem bírja el a rakományt? És mi van akkor, ha ne adj’ isten megváltoztak a biztonsági előírások, mióta megkapták őket.
Hagyd abba, parancsolt magára. A kétkedés a félelemhez hasonlóan az elme játéka, gyengeség, melyet csak az Allahba és az Emírbe vetett hit győzhet le. Az Emír bölcs ember, nagyszerű ember, s személyesen biztosította, hogy várni fogja őket a jutalom. Megtalálják, biztonságba helyezik, és visszatérnek.
Még három nap, aztán még öt vissza.

27

Ifjabb Jack kikapcsolta a számítógépet, előbújt kuckójából, és elindult a parkolóba az élete egyik ritka, bűnös élvezetét jelentő, sárga Hummer H2-eséhez. A benzinárak alakulása és a gazdaság általános állapota miatt valahányszor elfordította a slusszkulcsot az átkozott bestiában, mindig elfogta a lelkifurdalás. Hiába nem volt elvetemült környezetvédő, talán mégis eljött az ideje, hogy szorosabbra fogja a gyeplőt. Lehet, hogy rá is ragadt valami bosszantóan környezettudatos kishúgáról. Nemrég hírét vette, hogy a Cadillac egészen tisztességes Escalade hibridet gyárt. Talán érdemes lenne ellátogatni a márkakereskedésbe.
Ma este nem mindennapi vacsorára volt hivatalos a szüleihez. Ott lesz Sally is bizonyára ötletekkel telve az orvosképzőjéből. Most kell kiválasztania, mire akar szakosodni, s már lyukat beszélt anyjuk hasába. Katié meg biztosan hozza a szokásos elbűvölő formáját, s csüngeni fog rajta, a nagy bátyján, ami persze nyűg, de HOMOKOZÓ azért nem olyan rossz kishúgnak. Családi este, marhaszelet spenótsalátával, sült krumplival, csöves kukoricával, mert ez apjuk kedvence. Mellé esetleg egy pohár bor most, hogy már elég idős hozzá.
Rég megtanulta, hogy hátránya is van annak, ha az ember elnökcsemete. Nem rendeltek már ugyan külön osztagot mellé, hála az égnek, azt azonban nem tudhatta, kap-e álcázott védelmet. Amikor rákérdezett, Andrea állította, hogy egy osztag sem figyeli, de tényleg ez a teljes igazság?
Leparkolt az utcán, bement a lakásába, lezser nadrágba és flanelingbe bújt, majd ismét megjelent. Nem sokkal később már Annapolis, majd onnan Peregrine Cliff felé robogott az I-97-esen.
Szülei jókora házat építettek, mielőtt kormányszolgálatba léptek. A rossz hír az volt, hogy boldog-boldogtalan ismerte, merre van. Autók hajtottak el a keskeny vidéki úton és álltak meg, hogy megbámulják, nem sejtvén, hogy a titkosszolgálat számítógépe titkos tévékamera-láncon keresztül rögzít és ellenőriz minden rendszámot. Azt viszont gyaníthatták, hogy a főépület hetvenméteres körzetén belül legalább hat felfegyverzett ügynök les egy búvóhelyről, ha netalántán megpróbálna valaki áttörni a kapun és felszáguldani a feljárón. Jack tudta, hogy apját nyomasztja a helyzet. Már az is óriási hajcihővel járt, ha elugrottak kenyérért meg tejért a helyi közértbe.
Az aranykalitka rabja, gondolta Jack.
– HÁRÍTÓ érkezik – mondta be a kapufélfának a ráosztott kódnevet, s a kamera bizonyára ellenőrizte személy azonosságát, mielőtt beengedték. A titkosszolgálat utálta az autóját. Rikító sárga Hummerja kétségtelenül nagy feltűnést keltett.
Leparkolt, kiszállt, és az ajtóhoz sietett, mely mögött ott strázsált Andrea.
– Nem sikerült utána beszélnünk – kezdte a nő. – Állati, amit tett, Jack. Ha nem kapja el...
– Akkor több hárul magára, ennyi.
– Talán. De azért köszönöm.
– Szívesen. Tudunk valamit a fickóról? Az a szóbeszéd járja, OFT-katona volt.
Andrea ezt fontolóra vette.
– Sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom – mondta mosolyogva, s határozottan megnyomta a megerősíteni szót.
Szóval az Emír próbálta eltenni aput láb alól, gondolta Jack. Kurvára hihetetlen. Elnyomta a késztetést, hogy csapot-papot otthagyva visszarohanjon a Campusra a számítógépéhez. Az Emír szabadon garázdálkodik, de előbb vagy utóbb nyakon csípik; milyen kár, hogy pont nem lesz ott, amikor sor kerül rá.
– Indíték?
– Szerintünk rémületet akart kelteni. Lehet, hogy az édesapja exelnök, de még mindig átkozottul népszerű. Ráadásul sokkal kezelhetőbb a logisztika: egy visszavonult elnököt könnyebb megölni, mint egy hivatalban lévőt.
– Lehet, hogy könnyebb, de az biztos, hogy nem könnyű. Erről gondoskodott, Andrea.
– Gondoskodtunk – mosolygott Andrea. – Akar pályázni?
Jack elmosolyodott.
– Majd szólok, ha úgy alakulnak a dolgok. Köszönöm, Andrea. – Belökte az ajtót. – Sziasztok, megjöttem! – kiáltott.
– Szia, Jack – köszönt anyja a konyhából előbújva. Megölelte, megpuszilta. – Jól nézel ki.
– Te is, sebészprofesszor asszony. Apu merre van?
Cathy jobbra intett.
– A könyvtárban. Társaságot kapott Arnie személyében.
Jack megcélozta a könyvtárat, felszaladt a pár lépcsőtökön, és balra fordult apja irodájához. Apja egy forgószéken ült, Arnie van Damm nem messze tőle, egy kanapén nyúlt el.
– Miféle ármánykodás folyik itt? – kérdezte Jack a szobába lépve.
– Az ármány nem jön be – felelte apja fáradtan. Elnöksége alatt sok szóbeszéd érte, pedig ki nem állhatta. Egyszer tréfásan megjegyezte, hogy az egész elnöki helikopterflottát feketére festette, csak hogy bosszantsa a sok idiótát, akik abban a hiszemben éltek, hogy semmi sem történhet a Földön anélkül, hogy ne húzódjon mögötte sötét szándék. Persze nem lendített a helyzetén, hogy tehetős volt, s egykor a CIA-nak dolgozott: ez a páros szinte szükségszerűen képzelt vagy valós összeesküvés-elméleteket eredményezett.
– Micsoda szégyen, apu – mondta Jack, és megölelte. – Sally mivel foglalatoskodik?
– Elugrott a boltba salátaöntetért. Anyu kocsijával. Mi újság?
– Valutaügyletekről tanulok. Elég hajmeresztő.
– Belekóstoltál már?
– Nem, még nem, legalábbis nagyban nem, de tanácsokkal látok el másokat.
– Elméleti számlák?
– Aha, múlt héten félmillió virtuális dollárt kasszíroztam – említette.
– A virtuális dollárokat nem költheted el, Jack.
– Tudom, de muszáj valahol elkezdeni, nem? Szóval, Arnie, próbálja rávenni aput, hogy ismét induljon? – kérdezte.
– Ez meg hogy jut eszedbe? – kérdezte Van Damm.
Talán a környezet miatt, gondolta Jack. Enyhén felszaladt a szemöldöke, de nem forszírozta a kérdést. Hirtelenjében szöget ütött a fejében, hogy az összes jelenlévő tud valamit, amit a másik kettő nem. Arnie-nak fogalma sincs a Campusról, vagy hogy milyen szerepet játszott apja a létrehozásában, és nem tud a biankó amnesztiákról, sem a jóváhagyásáról. Apja nem tudja, hogy ő a Campuson dolgozik. Arnie meg több politikai titkot ismer, mint bárki a Kennedy-kormányzat óta, s többségük sosem hagyta el a száját, a hivatalban lévő elnök előtt sem.
– Micsoda felfordulás van Washingtonban! – mondta Jack, s azon töprengett, mit szabadíthat el ezzel.
Van Damm azonban nem volt rá vevő.
– Mint általában.
– Kíváncsi lennék, mit járhatott az emberek fejében 1914-ben, amikor rohamosan hanyatlott az ország. Erre most persze senki sem emlékszik. Vajon azért, mert gatyába rázták, vagy mert nem igazán számított?
– Akkoriban az első Wilson-kabinet kormányzott – felelte Arnie. – Európában kitört a háború, de senki sem látta előre, milyen rossz irányt vesznek majd a dolgok. Belelelt egy évbe, mire felfogták a helyzetet, addigra azonban már késő volt kiutat találni. Henry Ford megpróbálta, és a saját szülővárosa figurázta ki.
– A baj volt túl nagy, vagy az emberek voltak túl jelentéktelenek és ostobák? – tűnődött Jack.
– Nem számítottak rá – magyarázta idősebb Ryan. – Túlságosan lefoglalták őket a hétköznapok ahhoz, hogy hátralépjenek és észrevegyék a nagy történelmi irányzatokat.
– Az összes politikust?
– Igen, a hivatásos politikusok inkább a kisebb kérdésekre koncentrálnak, nem a nagyokra – értett egyet Arnie.
Próbálják fenntartani a folytonosságot, mert könnyebb a folyót a régi mederbe terelni. A baj akkor kezdődik, amikor a gátak nem bírják a terhelést. Ezért nehéz ezt még az Intelligens embernek is felmérnie.
– A terrorizmust sem látta előre senki.
– Nem, Jack, nem láttuk, legalábbis nem egészen – ismerte el a volt elnök. – Páran igen. A fenébe is, egy jobb titkosszolgálattal talán más lett volna, de harminc évvel korábban elszúrták, és senki sem hozta helyre.
– Mi a teendő ilyenkor? – kérdezte Jack. – Mi hozott volna változást? – Kérdése elég általánosra sikerült ahhoz, hogy őszinte választ kapjon rá.
– A rádiós hírszerzés. Feltehetőleg még mindig abban vagyunk a legjobbak. A HUMINT-ot, a terepen szolgáló igazi kémeket azonban, akik hús-vér emberekkel beszélnek, és kiderítik, mit gondolnak valójában, semmi sem helyettesítheti.
– Akik néha gyilkolnak? – kérdezte Jack, csak hogy lássa a reakciót.
– Az nem sűrűn fordul elő – felelte az apja. – Legalábbis Hollywoodon kívül.
– A lapok nem ezt mondják.
– Azok még mindig arról cikkeznek, ki hol látta Elvist – jegyezte meg Arnie.
– Öregem, milyen jó lenne, ha James Bond élne, de nem él – mélázott a volt elnök. Lehet, hogy az okozta a Kennedy-kabinet vesztét, hogy kezdtek hinni a 007-es ügynök történetében, egy Oswald nevű tébolyultat kivéve. Szóval balesetek, bérgyilkosok és a balszerencse szabott irányt a történelem alakulásának? Régen talán lehetséges volt egy kis összeesküvés, de többé már nem. Túl sok ügyvédtől, túl sok újságírótól, túl sok bloggertől, videokamerától és digitális fényképezőgéptől hemzseg a nagyvilág.
– Akkor mi a megoldás?
Erre a kérdésre idősebb Jack felnézett, fia szerint elég szomorkásán.
– Én már próbáltam megoldást találni, nem emlékszel?
– Akkor meg mit keres itt Arnie?
– Mióta vagy ilyen kíváncsi?
– Az a feladatom, hogy a dolgok mögé lássak, és rájöjjek az összefüggésekre.
– Családi átok – jegyezte meg Van Damm.
Ekkor sétált be Sally.
– Nocsak, ki látogatott el hozzánk!
– Ízekre kaptad már a hulládat? – kérdezte ifjabb Jack
– Összerakni lenne nehéz, hogy a saját lábán távozzon – vágott vissza Olivia Barbara Ryan. – Jobb, mint pénzt tapogatni. Az ám a mocsokparádé kész bacitenyészet.
– Ha számítógépen intézed, akkor nem. Akkor szép, tiszta munka.
– Hogy van az én egyes számú kislányom? – kérdezte volt elnök.
– Hát, megvettem a salátát. Biót. Mást nem is választottam volna. Anyu mondta, szóljak nektek, hogy ideje meggrillezni a marhát.
Sally nem helyeselte a marhaszeletet, de apja csak ezt, meg hamburgert tudott készíteni. Mivel a nyár még odébb volt, a konyhai gázgrillen kellett dolgoznia a kerti faszenes grill helyett. Apja nyomban felemelkedett, és fiát meg Arnie-t kettesben hagyva a konyhába indult.
– Szóval, Mr. Van Damm, belemegy apa?
– Szerintem bele, akár rábólint most, akár nem. A hazának szüksége van rá. És tegeződünk, Jack.
Jack nagyot sóhajtott.
– Ez a fajta családi vállalkozás nem érdekel. Nem tudnak eleget fizetni azért, hogy kompenzálják a rengeteg keserűséget, ami velejár.
– Megeshet, de mondhatsz nemet a hazádnak?
– Engem sosem kért semmire – felelte Jack füllentve.
– A kérés mindig titkos. És apád most hallja. Mit fog tenni? Hisz a fia vagy! Jobban ismered, mint én valaha.
– Apunak mi jelentjük a gondot: anyu és a srácok. Szerintem elsősorban irántuk hűséges.
– És ez jól is van. Mondd csak, felbukkant már valami helyes kislány az életedben? – kíváncsiskodott Van Damm.
– Még nem.
Ez sem volt egészen igaz. Úgy egy hónapja randizott Urendával, és különlegesnek tartotta, csak abban nem volt biztos, különleges-e abban a szülőknek bemutatható értelemben.
– Szóval, ott rejtőzik a nagyvilágban, és várja, hogy felfedezd. Hisz akkor épp téged keres.
– Na ja. A kérdés az, elég idős és ősz leszek-e, mire rám talál.
– Hova sietsz?
– Sehova.
Sally megjelent az ajtóban.
– A vacsora tálalva mindazoknak, akik Omahában legyilkolt, ártalmatlan, békés teremtmények húsát akarják befalni.
– A lényeg, hogy apu teljes életet élt – szögezte le Jack.
– Ó, igen, elé tették az ennivalót, körülvették a vele egykorú barátai, sosem kellett messzire mennie, nem vetették az oroszlánok elé, s ha betegség támadta meg, kiváló orvosi ellátásban részesült... – vágott vissza Arnie.
– Viszont – kontrázott rá Sally a lépcsőn lefelé – felőrölték az idegeit, és légkalapáccsal tépték rongyosra az agyát.
– Eszedbe jutott már valaha kishölgy, hogy a fejes saláta sikít, amikor levágják a torzsájáról?
– Nehéz őket meghallani – fogta Jack a nővére pártját – Nagyon vékonyak a hangszálai. Az ember húsevő, Sally. Ezért van zománcbevonat a fogunkon.
– Ez esetben rosszul alkalmazkodtunk. A koleszterinszintünk végez velünk, mihelyt kiöregszünk a szaporodási korból.
– Jesszus, Sally, pucéran akarsz szaladgálni az erdőben kőbaltával a kezedben? Hogy illik a képbe a Ford Explorered? – vitatkozott Jack. – És mi van az asztalra kerülő marha bőrével, amiből divattervezők készítenek neked cipőt? Túl messzire mész ezzel a környezetbolond szöveggel, nem?
– Egy idő után ez már vallás – figyelmeztetett Arnie –, és nem zaklathatod a másikat a vallása miatt!
– Mindenfelé ezt vágják a szemedbe. És nem feltétlenül szavakkal.
– Igaz – ismerte be Arnie. – De nincs értelme, hogy mi is rátegyünk egy lapáttal.
– Jól van. Sally, akkor mesélj az ózonlyukról! – provokálta Jack. Ez telibe talált. Sally megszállottja volt a szoláriumnak.

28

Vitalij jóslata beigazolódott, utasai nem fogyasztottak vodkát. Feltankolt kerek négy litert, hogy feltöltse a készleteit, de utasai nem ittak, bár mind dohányoztak. Ez is csak megerősítette a gyanúját velük kapcsolatban. Nem mintha számított volna. A pénzük ugyanolyan jó volt, mint bárki másé.
A helyiek körében strandként szolgáló, lágyan lejtő fövenyes parton emelkedett ki kétéltűjével. A rámpát felhúzva hagyta, nehogy felmásszon egy medve a járműre. Príma vadászterületek felé tartottak, bár a vadászszezon véget ért. Utasai hoztak ugyan lőfegyvert magukkal, nagy vadra azonban nem volt megfelelő. Neki is megfordult már korábban a fejében, hogy lő egyet saját célra. Szép dísze lenne a kormányfülkének, utasai biztosan megjegyeznék róla. De sosem talált rá időt.
Utasai odakint a rakodótéren táboroztak le. Pakolt ki nekik néhány gumimatracot meg tábori széket. Ott ültek, füstöltek és sutyorogtak maguk között, vele egyáltalán nem foglalkoztak. Még harapnivalót is hoztak magukkal. Nem is rossz ötlet. Ványa nem éppen ínyenc szakács, főként orosz katonai fejadagokat porciózik, melyre még Arhangelszkben tett szert egy hadtápos tiszttől.
A tájon hátborzongató csend honolt. A repülők túl magasan szálltak ahhoz, hogy hallani lehessen a zúgásukat, jelzőfényeiket ritkán és nehezen lehetett kivenni. Nagyon messze jártak a civilizációtól. Oroszország e zugában csak kalandorok és természetbúvárok tűntek fel hébe-hóba, meg a megélhetésért a tengerrel birkózó helyi halászok.
A gazdasági farvíz jelző a térségre már nagy bók volt. Semmit sem kezdhetett itt az ember az utolsókat rúgó orosz haditengerészeten kívül, az meg többnyire a mocsok, vagy a szerencsétlen matrózok életét követelő katasztrófák eltakarításával foglalatoskodott.
De őt is ez hozta ide, jutott eszébe, és megtetszett neki. A friss levegő, a fagyos tél, a hű oroszok ereiben csörgedező valami miatt ő különb volt más, alantasabb európai népeknél.
Az órájára pillantott. Ilyenkor korán kel a nap. Bő öt óra múlva lerázza az utasait, még hagyja, hadd hörpintsék fel reggeli teájukat, és gyűrjék le vajas kenyerüket. Ő maga szalonnát hozott, de tojás nem volt mellé.
Reggel kimegy majd a tengerre, és figyeli a kereskedelmi hajókat. Meglepő, mennyi jár-kel erre belőlük. Kifizetődőbbek, mint kamionnal vagy vasúton jutni az új olajmezőkre és a jesszeji aranybányákhoz. Épp most építik a főként amerikai olajtársaságok által pénzelt olajvezetékei, melyen Nyugat-Oroszországba szállítják majd az olajat. A helyiek csak „amerikai inváziónak” csúfolják.
Mára elég volt, gondolta. Húzott még egy utolsót a vodkából, és leheveredett a kormányfülkébe dobott matracra, hogy aludjon öt-hat órát.

Dallasban ugyan tüzetesebb vámvizsgálaton esett át, melyre neve és külseje miatt előre figyelmeztették, ezt leszámítva azonban Shasif zökkenőmentesen váltott járatot. Az utasítást követve menettérti jegyet vett, és ennek megfelelően poggyásza egy hét amerikai tartózkodásra elegendő váltás ruhát tartalmazott. Bérelt autót, bejelentkezett szállodába, és alaposan felfegyverkezett brosúrákkal a helyi látnivalókról meg a környékbeli barátok e-mailjeivel. Feltételezte róluk, hogy valós személyek, amúgy meg valószínűtlennek tartotta, hogy ellenőrizzék őket a hatóságok.
Minden fontos részletre ügyelt, mégis idegtépőnek találta a vizsgálatot. Végül azonban eseménytelenül túljutott rajta. Intettek, hogy keljen át az ellenőrző ponton a kapun túlra.
Hét órával azután, hogy Torontóból elindult, délelőtt 10.45-kor leszállt a Los Angeles-i nemzetközi repülőtéren. Órája két órával kevesebbet mutatott, mert miközben átszelte az országot, gyakorlatilag visszautazott az időben.
Miután ismét áthaladt a vámon, ez alkalommal a közlekedésbiztonsági hatóság repülőtéren szolgáló ügynökeinek még szúrósabb tekintetétől követve, az autókölcsönző felé vette az irányt, és türelmesen kivárta a sorban a negyedórát. Tíz perccel később már kelet felé robogott a Century sugárúton Dodge Intrepidjén. Mivel a járművet fedélzeti számítógéppel szerelték fel, begurult egy benzinkútra, beütötte a címet, majd visszasorolt a forgalomba, és követte a monitoron megjelenő nyilakat.

Mire ráállt az északra tartó 405-ös útra, közeledett az ebédidő, és megsűrűsödött a forgalom. Mire elérte a Santa Monicába vezető 10-es főutat, a kocsisor harminc mérföld per órával vánszorgott. El sem tudta képzelni, hogy élhetnek ilyen helyen az emberek. Meg kell hagyni, gyönyörű a táj, de ez a nagy zaj és tülekedés... Hogyan képes így bárki meghallani isten halk szavát? Nem csoda, hogy Amerika morális válságba került.
A Santa Monicába tartó főúton nagyobb sebességre kapcsolt, és tíz perc múlva elérte a csatlakozást a csendes-óceáni sztrádára. Újabb hetven mérfölddel később, Topanga Beachen célba ért. Begördült a háromnegyedig telt parkolóba, keresett egy helyet a strandra vezető ösvényhez egészen közel, és leparkolt.
Kiszállt. Az óceán felől élénk szél fújt, a távolban tengeri madarak vijjogtak. A dűnéken túl öt-hat szörfös lovagolta meg a hullámokat. Átvágott a parkolón, fel egy cserjék takarásában lévő kis magaslatra, s onnan ki a mellékútra. Húsz méterrel alább az ösvényen magányos alak állt az óceánt bámulva. Arab származású volt. Shasif az órájára nézett. Pontosan érkezett. Odalépett a férfihoz.
– Elnézést – kezdte. – Az Orsó fogadót keresem. Azt hiszem, elvétettem.
A férfi megfordult. Szemét napszemüveg takarta.
– Igen – felelte. – Úgy száz méterrel. De ha halászlére vágyik, én a Gladstone-ba mennék. Drágább ugyan, viszont finomabb.
– Köszönöm.
Most, hogy ezt letudta, Shasifnak fogalma sem volt, mi mást mondhatna. Csak nyomja a kezébe a csomagot és távozzon? A férfi döntött helyette, kinyújtotta a kezét. Shasif előhúzta zsebéből a CD-tokot, és átadta a férfinak, akinek a kezén több sebhelyet fedezett fel.
Égésnyomok, gondolta Shasif.
– Marad egy darabig? – érdeklődött a férfi.
– Igen. Három napot.
– Melyik szállodában?
– Az Ikerfában. Los Angelesben.
– Várjon a telefonja mellett. Lehet, hogy lesz még valami a maga számára. Szép munka volt. Ha érdekli, fontosabb szerepet is kaphat.
– Persze. Bármit elvállalok.
– Majd hívom.
Ezzel a férfi sarkon fordult, és megindult vissza az úton.

29

Idősebb Jack Ryan magántelefonja megcsörrent. Felvette, remélte, hogy eltereli a figyelmét az írásról.
– Jack Ryan.
– Elnök úr?
– Na, igen, az voltam valaha – mondta Ryan, és hátradőlt a széken. – Ki beszél?
– Uram, itt Marion Diggs. Kineveztek a parti őrséghez a készenléti erők parancsnokságára. A georgiai Fort McPhersonban vagyok, valójában Atlantában.
– Négycsillagos lett? – Ryan emlékezett rá, hogy Diggs néhány évvel korábban már nevet szerzett magának Szaúd-Arábiában. Buford-hatként remek parancsnoknak bizonyult a harctéren.
– Igen, uram, így van.
– Milyen az élet Atlantában?
– Nem túl rossz. Vannak jó pillanataink a parancsnokságon. Uram... – Hangja nyugtalanná vált. – Uram, beszélnem kell magával.
– Miről?
– Inkább személyesen mondanám el, uram, nem telefonon.
– Rendben. Ide tud jönni?
– Igen, uram, a rendelkezésemre bocsátottak egy kétmotoros repülőt. Úgy két és fél óra múlva a BWI repülőtéren leszek. Onnan kocsival megyek magához.
– Rendben. Adja meg érkezése becsült idejét, és magáért küldöm a titkosszolgálatot. így megfelel?
– Igen, uram, remek lenne. Tizenöt perc múlva indulok innen.
– Jó, akkor fél kettő körül érkezik a BWI-re, ugye?
– Igen, uram.
– Úgy legyen, tábornok. Várni fogják a repülőtéren.
– Köszönöm, uram. Viszlát, néhány óra múlva.
Ryan letette a kagylót, és megcsörgette Andrea Price-O’Dayt.
– Igen, elnök úr?
– Társaságot kapunk, Marion Diggs tábornok érkezik. A parti őrség készenléti erejének parancsnokságán szolgál Atlantában. A BWI-n száll le. Elintézné, hogy érte menjenek és elhozzák?
– Természetesen, uram. Mikor érkezik?
– Fél kettő körül, a magángépeket fogadó terminálra.
– Érte küldök valakit.

A tábornok kétmotoros U-21-ese leszállt, és egyenesen a Ford Crown Victoria elé gördült. Nem volt nehéz felismerni a zöld inges tábornokot a négycsillagos váll-lapjával. Andrea maga ment érte. A Peregrine Cliffre tartó úton nem sok szó esett közöttük.
Ryan ebéddel készült, melynek központi eleme a baltimore-i Lombard utca Attman delikátüzletében beszerzett marhahúsvagdalt volt. A tábornok érkezését és házhoz szállítását közben sikerült viszonylag észrevétlenül lebonyolítani. Alig negyven perccel azután, hogy kiszállt a repülőgépből, Diggs befutott. Ryan személyesen nyitott neki ajtót.
Már korábban is találkozott vele egyszer-kétszer. Egyforma magasak volt, a bőre antracit fekete, s messziről lerítt róla, hogy katona, erről árulkodott nyugtalansága, melyet épp felfedezett rajta.
– Üdvözlöm, tábornok, isten hozta – mondta, és kezet fogott a férfival. – Mit tehetek önért?
– Uram, én... hát, egy kicsit nehezemre esik erről beszélni, de van itt valami, amiről muszáj tudnia.
– Rendben, jöjjön be, és gyártson magának egy szendvicset. Kóla megfelel?
– Igen, köszönöm, uram. – Ryan bevezette a konyhába. Miután mindketten összeállították maguknak a szendvicset, letelepedtek. Andrea a közelben körözött. Tábornoki rang ide vagy oda, Diggs nem mindennap fordult meg errefelé, az ő feladata pedig az volt, hogy Ryan életét minden veszélytől megóvja.
– Szóval, mi a gond?
– Uram, Kealty elnök úr bíróság elé citál és vádat emel egy amerikai törzsőrmester ellen Afganisztánban elkövetett gyilkosság vádjával.
– Gyilkosság?
– így nevezi az igazságügyi minisztérium. Leküldtek tegnap egy államügyészt a parancsnokságomra, aki személyesen hallgatott ki. A készenléti erők főparancsnokaként a törvény szerint én vagyok a felelős az Egyesült Államok hadseregének valamennyi műveleti erejéért, a többi fegyvernemet is beleértve, de ez most a hadsereget érinti. A szóban forgó katona egy Sam Driscoll nevű (E-8-as) rangidős törzsőrmester. Különleges felderítő, a 75. gyalogos rangerezrednél szolgál Fort Benningben. Előkerestem a személyi lapját. Nagyon komoly katona, kiváló harci múlttal, poszterfiú, fene jó ranger.
– Értem. – Ryan fontolóra vette ezt a kiegészítést. Járt már Fort Benningben, és szokásos, VIP-knak kijáró módon körbevezették a bázison. Az aznapra kikent-kifent rangerek nagy hatást gyakoroltak rá, páratlanul edzett fiúk benyomását keltették, akiknek a gyilkolás a fő feladatuk a munkaköri leírás szerint. Különleges műveleti katonák, a brit SAS ezred amerikai megfelelői. – És mi a gond?
– Uram, valamivel korábban kaptunk egy elcsípett üzenetet, miszerint az Emír egy bizonyos barlangban bujkálhat, ezért odarendeltünk egy különleges felderítőegységet, hogy hatoljon be és csapjon le rá. Mint kiderült, az Emírnek hűlt helye volt. Az a baj, uram, hogy Driscoll kilenc rosszfiút likvidált, és ezt most néhányan rossz néven veszik.
Ryan a második harapásnál tartott a szendvicsén.
– És?
– Az elnök úr elé került az ügy, ő meg utasította az igazságügyi minisztériumot, hogy helyezzék vád alá, helyesebben indítsanak nyomozást az ügyben, melyből valószínűleg gyilkossági nyomozás kerekedik ki, mivel elképzelhető, hogy Driscoll megszegte a harctéren érvényes viselkedési szabályokra vonatkozó elnöki parancsot. Kilenc emberrel végzett, némelyikük aludt.
– Gyilkosság? Akár aludtak, akár nem, az ellenség katonái voltak, nem igaz?
– De igen, uram. Driscollnak ellenséges terepen kellett helytállnia, és rangidős törzsőrmesterként úgy ítélte meg a helyzetet, hogy likvidálnia kell őket, mielőtt folytatná az akciót. így is tett. Csakhogy az igazságügyön a fickók, akik mellékesen szinte mind egy szálig politikai jelöltek, azt hiszik, őrizetbe kellett volna vennie őket, ahelyett hogy végez velük.
– És hogy jön Kealty a képbe? – kérdezte Jack a kóláját szürcsölve.
– Olvasta a beszámolót, és nagyon kihozta a sodrából. Felhívta rá tehát az igazságügy-miniszter figyelmét, ő meg elküldte hozzám az emberét, hogy megkezdje a nyomozást. – Diggs letette a szendvicset. – Uram, ez nem megy nekem. Felesküdtem, hogy betartom az alkotmányt, és az elnök úr a főparancsnokom, de az isten verje meg, az egyik katonámról van szó, jó katonáról, aki kemény munkát végzett. Hűséggel tartozom az elnök úrnak, de...
– De hűséggel tartozik a tisztjeinek is – fejezte be Ryan a mondatot.
– Igen, uram. Lehet, hogy Driscoll csak jelentéktelen láncszem az összképben, de remek katona.
Ryan ezen eltöprengett. Kealty szemében Driscoll csupán katona, egy alantas életforma. Más a helyzet, ha szakszervezetis buszsofőr, de az amerikai hadseregnek még nincs szakszervezete. Diggs számára igazság és erkölcs kérdése az ügy, mert a fegyveres erők egészére válságos hatással lesz, ha Driscollt most bebörtönzik vagy akár hadbíróság elé állítják.
– Mit mond a törvény? – kérdezte Jack.
– Uram, egy kissé zavaros. Az elnök úr kiküldte a parancsot, de az nem volt teljesen világos, ráadásul az efféle parancsok általában nem vonatkoznak a különleges műveleti egységekre. Driscoll azt a feladatot kapta, hogy derítse fel és fogja el azt az Emírt, ha rátalálnak, vagy ölje meg, ha másképp nem megy. A katona nem rendőr. Nem arra képezik ki, és vacakul megy neki, ha megpróbálkozik vele. Én úgy látom, Driscoll nem követett el hibát. Háborúban nem kell figyelmeztetned az ellenséget, mielőtt megölöd. Annak kutya kötelessége vigyázni a saját bőrére, ha meg elszúrja, hát, pechje van. A harcmezőn simán hátba lőheted. Erre van kiképezve a katona. Ez esetben négy rosszfiú a priccsen húzta a lóbőrt, Driscoll törzsőrmester meg gondoskodott róla, hogy ne ébredjenek fel. Ennyi.
– Lesz folytatása?
– Az államügyész nagyon bepöccent. Igyekeztem elmagyarázni neki, hogy ilyen az élet, de visszamagyarázott nekem, hogy szerinte meg másmilyen. Uram, harmincnégy éve vagyok katona, de ilyet még életemben nem pipáltam. – Elhallgatott. – Az elnök úr rendelt minket oda. Ahogy Irakba is, de most úgy áll hozzá, mint... mint régen Vietnamhoz. Sok emberünk, jó embereink vesztek oda a túlszabályozás miatt, de ez, jesszus, uram, fogalmam sincs, mitévő legyek.
– Nem sok mindent tehetek az ügyben, tábornok, már nem vagyok elnök.
– Igen, uram, de muszáj volt eljönnöm valakihez. Általában közvetlenül a védelmi miniszternek jelentek, de az időpocsékolás.
– Beszélt már Kealty elnök úrral?
– Időpocsékolás, uram. Nem szívesen áll le a magamfajta egyenruhásokkal.
– Én igen?
– Igen, uram. Önnel mindig beszélhettünk.
– Mit kíván tőlem?
– Uram, Driscoll törzsőrmester megérdemli a tisztességes eljárást. A hegyekbe küldtük egy feladattal. A feladat nem teljesült, de ez nem az ő hibája. Sok üres lyukat fúrtunk már. Ez többnek bizonyult, de a pokolba, uram, ha további csapatokat küldünk azokba a hegyekbe, s közben megkövezzük ezt az embert azért, mert a dolgát végezte, a jövőben csupa üres lyukat fogunk fúrni!
– Rendben, tábornok, meggyőzött. Támogatnunk kell az emberünket. Van-e olyasmi, amit másképp kellett volna tennie?
– Nincs, uram. Mindenben a szabályok szerint járt el. A rangerezred, szóval, lehet, hogy ők fizetett gyilkosok, de néha nem árt, ha kéznél vannak. A háború a gyilkolásról szól. Nem küldözgetünk üzeneteket. Nem próbáljuk megnevelni az ellenséget. Ha terepre érünk, az a feladatunk, hogy legyilkoljuk őket. Vannak, akiknek ez nem tetszik, de ezért fizetnek minket.
– Értem. Tanulmányozni fogom, és lehet, hogy egy kis botrányt csapok. Mik az alapszabályok?
– Hoztam egy példányt Driscoll törzsőrmester jelentéséből, hogy elolvashassa, meg itt van az államügyész neve, aki forszírozza az ügyet. Uram, egy jó katona sorsáról van szó!
– Rendben, tábornok. Van még valami?
– Nem, uram. Köszönöm az ebédet!
Ryan látta, hogy talán egy falatot evett a szendvicsből. Diggs visszamasírozott az autóhoz.

30

A repülőút eseménytelenül telt. Mire végiggurult a 777-es a leszállópályán, és megjelent a transzferbusz a bal első ajtónál, nyolc és fél órát töltöttek a gépen. Clark nem ült le. A sok üléstől teljesen elgémberedett a lába. Akárcsak az unokájáé, aki izgatottan bámulta szülőföldjét. Ami azt illeti, az Egyesült Királyságban született, de megkapta az első baseballkesztyűjét. Hat hónap múlva már gyerekbaseballozik és igazi hot dogot fal, ahogy egy amerikai fiúhoz illik. Kifliben, mustárral és egy kis hagymával vagy savanyúsággal.
– Örülsz, hogy itthon vagyunk, szívem? – kérdezte Ding Patsytől.
– Tetszett Anglia, és hiányozni fognak a barátaim, de a legjobb otthon.
Clark és Chavez hiába buzdították feleségüket, a két nő leszállt a Heathrow-n a repülőről, és semmilyen veszekedés nem győzte meg őket, hogy gondolják meg magukat. „Együtt megyünk haza”, jelentette ki Sandy határozottan, pontot téve a vita végére.
A tripoli küldetés különösebb zökkenő nélkül lezajlott. Nyolc rosszfiú meghalt, a túszok apróbb sérülésekkel megúszták. Öt perccel azután, hogy Clark szólt Maszúdinak, a helyi mentők megjelentek a nagykövetségnél, hogy ellássák a túszokat, akik a kiszáradáson kívül nemigen szenvedtek mástól. Percekkel rá befutott a svéd Säkerhetspolisen és Rikskriminalpolisen, hogy átvegye a nagykövetséget. Két órával később a Szivárvány már ugyanazon a Piaggio P180-as Avantin csücsült, melyen idejövet, most azonban észak felé, Tarantóba, majd onnan Londonba tartottak.
A hivatalos jelentést Stanleyvel, Weberrel és a többiekkel későbbre halasztották, hogy biztonságos webkamerán keresztül kerítsenek rá sort, amint Clark és Chavez ismét megszokja a helyét az Egyesült Államokban. Az udvariasság és a szükség egyaránt azt diktálta, vegyék be őket, bár az előbbi nagyobb súllyal esett latba. A két amerikai hivatalosan kilépett a Szivárványból, míg Stanley Tripoliban maradt, ezért eltekintve az akciók után szokásos „tanulságok levonásától”, Clarknak nem sok hozzá tennivalója volt már a jelentéshez.
– Hogy érzed magad? – kérdezte John Clark a lányától.
– Kiheverem. – Nyugat felé mindig könnyebb megbirkózni az időeltolódással. Kelet felé kész rémálom. Nyújtózott egyet. Még a British Airways első osztályú helyeinek is megvoltak a maga korlátai. A légi utazás kényelmes ugyan, de ritkán tesz jót az embernek.
– Nálad vannak az útlevelek meg minden?
– Itt vannak, szívem – biztosította Ding a zsebét paskolva. Bizonyára J. C. volt a legifjabb amerikai, akinek valaha kémdiplomata-útlevele volt. Ding biztos, ami biztos, az amerikai helyettes tábornagyi aranyjelvényét és igazolványát is a keze ügyében tartotta, kapóra jöhet a nemzetközi repülőtéren, ha 0,45-ös Beretta automata pisztollyal vagy felfegyverkezve. Előkészítette még brit fegyvertartási engedélyét, mely olyan ritka madár volt, hogy gyakorlatilag, a királynőnek kellett ellátnia az aláírásával. Ilyen engedélyekkel gyorsan átjutottak a vámvizsgálaton és a bevándorlásiakon.
A vámvizsgálat után a nyilvános fogadótéren észrevettek egy jellegtelen fazont CLARK feliratú kartontáblával a kezében, s mind az öten megindultak feléje.
– Milyen volt az út? – A szokásos kérdés.
– Jó. – A szokásos válasz.
– Odakint parkolok. Kék Plymouth Voyager virginiai rendszámmal. A Key Bridge Marriott tetőszinti lakosztályaiban fognak megszállni. – Azt nem kellett hozzátennie, hogy előzőleg átfésülték őket. A Mariott szállodaláncban rengeteg kormányzati szintű üzlet köttetett, különösen a Washingtonra néző Key Bridge-iben.
– És holnap? – kérdezte John.
– Nyolc tizenötre van időpontjuk.
– Kivel találkozunk? – kérdezte Clark.
A férfi vállat vont.
– Valakivel a hetedik emeleten.
Clark és Chavez ó, a francba pillantást váltott, de nem volt ez akkora meglepetés, mindketten felkészültek a hosszú éjszakai alvásra, melynek legkésőbb 5.30-kor vége szakad, ám ez alkalommal három mérföldes futás és tucatnyi bemelegítő gyakorlat nélkül.
– Milyen volt Anglia? – érdeklődött a sofőr kifelé.
– Civilizált. Néha egészen izgalmas – felelte Chavez, ám rájött, hogy a hivatalosan a fogadásukra küldött siheder terepügynöknek dunsztja sincs, mi volt a feladatuk a jó öreg Angliában. Egyre megy. Nem úgy nézett ki, mint aki korábban katonáskodott, bár ezt sosem lehet biztosan megmondani.
– Rögbiztek is odaát? – tudakolta kísérőjük.
– Egy keveset. Kész öngyilkosság védőfelszerelés nélkül játszani – vélekedett Clark. – Mindenesetre egy kicsit furcsák ezek az angolok.
– Talán csak keményebbek nálunk.
Különösebb fennakadás nélkül Washingtonba értek, sokat számított, hogy megelőzték az esti csúcsforgalmat, és nem mentek be egészen a belvárosba. Hiába voltak tapasztalt utazók, az időeltolódás hatását megérezték, és mire megérkeztek a szállodához, a boy látványa nagy megnyugvással töltötte el őket. Öt perc leforgása alatt a felső szinten, a két, egymásba nyíló lakosztályban termettek, és J. C. már a neki szánt extraméretű ággyal szemezett. Patsy hasonló pillantásokat lövellt a fürdőkádra: kisebb volt ugyan, mint a britek által épített behemótok, de bele lehetett ülni, és a forró víz korlátlan mennyiségben állt rendelkezésre a csap túlsó végéről. Ding kiválasztott egy fotelt, felkapta a távirányítót, és letelepedett, hogy újraismerkedjen az amerikai televízióval.

A szomszédos szobában John Clark Sandyre hagyta a kicsomagolást, és megrohamozta a minibárt, hogy kerítsen magának egy miniatűr Jack Daniel’s Old No. 7-t. A britek nem értettek a whiskyhez, sem tennessee-beli unokatestvéréhez, úgyhogy már jég nélkül is ritka élvezet járta át az első kortyra.
– Mi lesz holnap? – kérdezte Sandy.
– Találkozónk lesz a hetediken.
– Kivel?
– Nem mondta. Nyilván egy helyettes hírszerző aligazgatóval. Nem követtem nyomon a kinevezések alakulását Langleyben. Bárki legyen is az, előadja majd szépen a nagy nyugdíjazási tervet, amit kieszeltek nekem. Sandy, azt hiszem, itt az ideje, hogy szögre akasszam a munkát.
Azt nem tehette hozzá, hogy sosem hitte volna, hogy ilyen sokáig fogja húzni. Hát még mindig nem pártolt cl tőle a szerencse? Oltári! Kénytelen lesz beszerezni egy laptopot, és komolyan fontolóra venni azt az önéletrajzot. De először is feláll, nyújtózkodik egyet, összeszedi a zakóját és beakasztja a szekrénybe, mielőtt Sandy kiabálni kezd, amiért ilyen trehány. A hajtókán égszínkék szalag és öt fehér csillag jelezte a Becsület érdemérmei Még Jack Ryan intézte úgy, hogy megkapja, miután bele pillantott haditengerészeti múltjába és Dutch Maxwell altengernagy hosszas irományába, isten nyugosztalja! Nem volt ott, amikor Maxwell nyolcvanhárom évesen fűbe harapott. Hol másutt lett volna, mint Iránban, épp azt próbálta kideríteni, felgöngyölték-e az iráni biztonsági erők a teljes ügynökhálózatot. Mire odaért, már belekezdtek, de öt ügynököt így is sikerült élve, családostul kimenekítenie az Emírségeken keresztül. A négygyermekes Sonny Maxwell, a Delta rangidős kapitánya még mindig repült.
Azért kapta az érmet, mert kimenekítette Sonnyt Észak-Vietnamból. Most visszatekintve mintha az utolsó jégkorszakban történt volna mindez. Megmaradt viszont a szalag, amit mutogathatott, mely még egy tökön rúgásra is rávert. Valahol elpakolva megvolt még rangidős fedélzetmesteri spencere és fekete cipője, a haditengerészet SEAL osztagának arany Budweiser jelvényével együtt. A legtöbb tengerészeti altiszti klubban nem hagyták volna, hogy maga fizesse a sörét, de istenem, manapság a főnökök olyan átkozottul tejfelesszájúnak tűntek. Régen inkább Noéra hasonlítottak.
Viszont még nem dobta fel a bakancsot. Várhatja a tiszteletre méltó nyugdíjazást, talán ír egy önéletrajzot, ha Langley hagyja, hogy publikálja valaha. Ami nem valószínű. Túl sok mindent tud, amiről nem lenne szabad tudnia, olyasmiket tett, amiket nem kellett volna tennie, csak akkor úgy hozta az élet. Az ilyesmi nem magyarázható meg egykönnyen a jó öreg irodaépületekben íróasztalok mögött ülőknek, számukra a nap nagy része azzal telik, hogy jó parkolóhelyet találjanak, és vegyenek-e sütit a kávézóban, vagy sem.
A szálloda ablakából kilátás nyílt Washington D.C.-re. A Capitoliumra, a Lincoln-emlékműre, George Washington márványobeliszkjére, valamint a különböző minisztériumokat elszállásoló, felülmúlhatatlanul csúf épületekre.
Az ő, John Terrence Clark szemében az egész város az Irodaépületekben trónoló barmokból állt, akik számára a valóság akta, tele helyesen kitöltendő nyomtatványokkal, és ha ez véráldozattal jár, nos, az a legkevésbé sem érdekli őket. Százezres nagyságrendben nyüzsögnek itt. Zömüknek felesége – vagy férje – és gyermeke van, de még így is nehéz volt nem undorral, sőt alkalmanként egyenesen gyűlölettel tekinteni rájuk. De nekik is megvan a maguk világa, és neki is. Lehet, hogy akadnak átfedések, de igazán sosem találkoznak.
– Örülsz, hogy hazajöttünk, John? – kérdezte Sandy.
– Aha, fogjuk rá. – Nehéz volt a változás, de elkerülhetetlen. Hogy innen hogyan tovább... majd az idő eldönti.

Másnap reggel Clark befordult a George Washington útról, s bal hurkot leírva áthajtott az őrbódén, ahol a fegyveres őr „beengedhető idegenek” listáján szerepelt a rendszáma. A látogatóknak fenntartott részen, közvetlenül a terjedelmes védőernyőtől balra parkolhatott.
– Szóval, mikor szólnak, hogy keressünk új munkát, John? – kérdezte Domingo.
– Negyven percet adok nekik. Biztos vagyok benne, hogy roppant udvariasak lesznek.
Ebben megállapodva kiszálltak a bérelt Chevyből, és a bejárati ajtóhoz baktattak, ahol találkoztak egy általuk ismeretlen biztonsági és védelmi tiszttel.
– Mr. Clark, Mr. Chavez. Pete Simmons vagyok. Isten hozta önöket itthon.
– Jó újra itthon lenni – felelte John. – Ön...?
– Biztonsági és védelmi tiszt vagyok, várom, hogy terepre küldjenek. Két hónapja kerültem ki a Tanyáról.
– Ki volt a kiképzőtisztje?
– Max DuPont.
– Max még nem vonult nyugdíjba? Jó ember.
– Jó tanár. Mesélt önökről egy-két sztorit, és láttuk a ki képzőfilmet, amit még 2002-ben készített.
– Emlékszem – mondta Chavez. – Rázva, nem keverve – Kurtán felnevetett.
– Nem iszom martinit, Domingo, nem rémlik?
– De olyan jól sem nézel ki, mint Sean Connery. Mit okult a filmből, Simmons?
– Hogy mindig odázzam el a döntést, és sose menjek az út közepén. – E két tanulság valóban jó lecke volt a terepen kémkedőknek.
– Szóval kivel találkozunk? – kérdezte Clark.
– Charles Sumner Alden helyettes aligazgatóval.
– Politikai jelölt?
– Pontosan. Kennedy School, Harvard, igen. Elég barátságos, de néha az a benyomásom, nem helyesli, amit itt csinálunk.
– Kíváncsi lennék, mivel foglalkozik most Ed és Mary Pat.
– Ed visszavonult – közölte Simmons. – Mint hallom, a könyvén dolgozik. Mary Pat átnyergelt a Terrorelhárító Központhoz. Valóságos élő pisztoly.
– Neki vannak a legjobb megérzései, amikkel valaha találkoztam – felelte Clark. – Bármit mond, készpénznek lehet venni.
– Érthetetlen, miért nem tartotta itt Kealty sem őt, sem Edet – jegyezte meg Chavez.
Érthetetlen, érthetetlen, gondolta Clark.
– Milyen a morál? – kérdezte a biztonságikártya-leolvasókon áthaladva. Simmons intett a fegyveres őrnek a kapu másik végén, hogy engedje be őket.
– Lehetne jobb is. Sokan egy helyben toporognak. Megerősítik a hírszerzési igazgatóságot, de az én osztályom volt az utolsó egy időre, amelyik a Tanyán végzett, és egyikünk sem kapta még meg, hova küldik terepre.
– Maga honnan jött?
– Zsaru vagyok, bostoni városi rendőrség. A Kék terv keretében vettek fel. A Bostoni Egyetemen szereztem a diplomámat, nem a Harvardon. Nyelvekből.
– Milyenekből?
– Szerb, némi arab, egy kis pastu. Elvileg Monterey-be mentem volna, hogy csiszoljam a tudásomat, de talonba tettek.
– Az utóbbi kettőre szüksége lesz – tanácsolta John. – És kocogjon! Afganisztán, jártam ott a ’80-as évek közepén, egy hegyi kecskét is kikészít.
– Ennyire rossz?
– Az ottaniak szórakozásból harcolnak, és nincsenek jófiúk. Szinte megsajnáltam az oroszokat. Az afgánok kemény népség. Biztosan a táj teszi, de az iszlám csak lepel a több mint háromezer éves törzsi kultúrán.
– Köszönöm a tippet. Akkor kihúzom a preferencialistámról – mondta Simmons, miközben a felvonó felért a hetedik szintre.
A titkár asztalánál búcsút vett tőlük. A bársonyszőnyeg elárulta, hogy fontos és viszonylag új irodába hivatalosak. Clark fogott egy magazint és átlapozta, míg Domingo higgadtan bámulta a falat. Katonaként jól megtanulta már el viselni az unalmat.

31

Negyven perccel később megjelent Charles Alden a várószobában, s vigyorgott, mint a használtautó-kereskedő. Magas, vékony testalkata egy futóéra emlékeztetett, és eléggé benne járt a korban ahhoz, hogy fontosságot tulajdonítson magának, függetlenül attól, mit kellett tennie a székéért. Clark próbálta róla a legjobbat feltételezni, de gyanúja gyorsan szaporodott.
– Szóval, ön a híres Mr. Clark – üdvözölte Alden. Clarknak feltűnt, hogy nem kér bocsánatot, amiért megvárakoztatta őket.
– Nem túl híres – felelte Clark.
– Hát, legalábbis a mi köreinkben. – Alden bevezette vendégét az irodájába, Chavezt azonban nem invitálta, hogy tartson velük. – Épp most futottam át az aktáját.
Negyedóra alatt, hitetlenkedett Clark. Lehet, hogy gyorsolvasóval van dolga?
– Remélem, tanulságos volt.
– Színes. Nem kis teljesítmény lehetett kimenekíteni a Geraszimov családot Oroszországból. Aztán meg a tokiói küldetés az orosz fedezékkel... lenyűgöző. Ex-SEAL-es... Látom, Ryan elnök úr Becsület érdeméremmel tüntette ki. Huszonkilenc év az Ügynökségnél. Szép munka – sorolta Alden, s intett Clarknak, hogy foglaljon helyet egy sajátjánál kisebb széken, melyen biztosan kényelmetlenül érzi majd magát. Hatalmi játszma, gondolta Clark.
– Elvégeztem, amivel megbíztak, ahogy tőlem telt, és sikerült mindent túlélnem.
– Megbízatásaiban erőszakos vonások fedezhetők fel.
Clark lerázta magáról a megjegyzést.
– Manapság igyekszünk kerülni az ilyesmit – közölte Alden.
– Én is igyekeztem. Ember tervez.
– Tudja, Jim Greer terjedelmes irományban taglalja, hogyan figyelt fel önre az Ügynökség.
– Greer tengernagy különösen remek és tiszteletreméltó úriember – felelte John, s felkapta a fejét, mi állhat az aktában. James Greer szeretett mindent írásba foglalni. Még neki is lehet gyenge pontja. Mindenkinek van.
– Ő fedezte fel Jack Ryant, igaz?
– Sokakat felfedezett.
– Hallottam róla.
– Elnézést, uram, most vizsgálatot folytat, ugye?
– Nem kifejezetten, csak szeretem tudni, kivel ülök le beszélni. Maga többek közt toborzást végzett. Magának köszönhetjük például Chavezt.
– Jó katona. Ha az angliai tevékenységünket nem számítjuk is, Ding világéletében ugrott, ha a hazának szüksége volt rá. Diplomát is szerzett.
– Ó, igen, mesterfokozatot a George Masonön, ugye?
– Pontosan.
– De egy kissé erőszakos fajta, akárcsak maga. Nem a szó szoros értelmében vett terepügynök.
– Nem lehet mindenki Ed Foley vagy Mary Pat.
– Nekik is színes az aktájuk, csakhogy változik a világ, és igyekszünk eltávolodni ettől a hozzáállástól.
– Valóban?
– Hát, manapság igen. A világ már nem ugyanaz, mint régen. Igazán brillíroztak Romániában. Bizonyára izgalmas akció volt.
– Így is fogalmazhatunk. Nem sűrűn találja magát az ember egy forradalom kellős közepén külföldön, de elvégeztük a feladatot, s csak aztán léptünk meg az országból.
– Megölte az alanyt – jegyezte meg Alden némi undorral a hangjában.
– Meg kellett ölni – felelte Clark mereven bámulva Aldent.
– Vétett a törvény ellen.
– Nem vagyok jogász, uram. – És egy elnöki parancs nem tartozik éppen a jog vagy az alkotmány hatálya alá. Ez a fickó minden porcikájában aktakukac, döbbent rá John. Ha nincs valami papírra vetve, az nem létezik számára, ha nincs írásban engedélyezve, akkor az helytelen. – Kicsit késő hivatalos tárgyalásokat kezdeni – folytatta amikor éles fegyvert szegeznek az emberre.
– Próbálta elkerülni az ilyen előre nem látható eseményeket?
– Igen. – Jobb lepuffantani hátulról a nyavalyást, amikor fegyvertelen, de sajnos ez nem mindig lehetséges, gondolta Clark. Élet-halál kérdésénél a sportszerűség érvényét veszti. – Az volt a feladatom, hogy tartóztassam le az illetőt, és ha lehetséges, adjam át a megfelelő hatóságoknak. Nem sikerült.
– Nem mindig volt baráti a kapcsolata a rendészettel – említette Alden a titkosított aktát lapozgatva.
– Már bocsánat, de a gépjárművezetői múltamra is kiterjed az akta?
– A feletteseivel való barátság viszont sokat lendített a karrierjén.
– Valószínűleg, de ez másokkal is így van. Általában sikeresen elvégzem a feladatomat, ezért maradhattam ilyen sokáig. Mr. Alden, mi a célja ennek a beszélgetésnek?
– Az operatív ügyek igazgatóhelyetteseként meg kell ismernem a Hírszerző Szolgálatnál alkalmazásban állókat, és ahogy belenézek az aktájába, meg kell állapítanom, hogy páratlanul színes karriert tudhat maga mögött. Szerencséje, hogy ilyen sokáig húzta, és most ilyen kivételes múltra tekinthet vissza.
– És a következő küldetésem?
– Nincs következő küldetése. Ó, persze visszatérhet a Tanyára kiképzőtisztnek, de azt tanácsolom, vegye fontolóra a nyugdíjazást. Megérdemli. Nyugdíjkérelmi papírjai feldolgozásra készen állnak. Kiérdemelte, John – mondta rideg mosollyal.
– Akkor sem biztosítana számomra helyet, ha húsz évvel fiatalabb volnék?
– Esetleg egy nagykövetségen – jelentette ki Alden. – De egyikünk sem húsz évvel fiatalabb. Az Ügynökség megváltozott, Mr. Clark. Kiszállunk a katonai jellegű akciókból, kivéve, ha például közvetlenül a Delta Force-tól rendelnek ide valakit, de igyekszünk minél inkább eltávolodni az erőszak gyakorlati alkalmazásától, melyre ön és Chavez szakosodott. Napjainkban kedvesebb, szelídebb hely a világ.
– Ezt mondta már a New York-iaknak? – kérdezte Clark kedélyesen.
– Másképp is el lehet intézni az ilyesmit. Az a titka, hogy idejében felfedezzük, és meggyőzzük az embereket, hogy más utat válasszanak, ha a figyelmünkre vágynak.
– És pontosan hogyan teszik ezt, persze csupán elméleti síkon?
– Ezt a kérdést próbáljuk megválaszolni itt, a hetedik emeleten úgy, hogy minden ügyet egyedileg bírálunk el.
– Terepen az ilyen kérdések nem mindig úgy pottyannak az ember ölébe, hogy ki lehetne kérni a felső vezetés véleményét. Muszáj mozgásteret hagyni az alárendeltnek, hogy magához ragadhassa a kezdeményezést, és támogatni, amikor értelmes dolog kerekedik ki belőle. Saját tapasztalatból tudom. Nagyon magányos ám az élet terepen, ha nem bízol a mögötted állókban, különösen, ha a mögötted állók ötezer mérfölddel távolabb állnak mögötted.
– A szabad mozgástér jól mutat a filmvásznon, de a való életben nem működik.
Mikor jártál te utoljára terepen a való életben, akarta Clark kérdezni, de nem tette. Nem vitatkozni vagy okoskodni jött ide. Csak azért, hogy meghallgassa Isten szavát ennek a diplomás seggfejnek a szájából. Volt már ilyen az Ügynökségen, de az régen, az 1970-es években történt, amikor James Greer segítségével sikerült megúsznia az akaratlan leszerelést, miután nevet szerzett magának a Szovjetunióban végzett „különleges” küldetésekkel. Azok voltak ám a szép idők, amikor még mindenki hitt az ellenségben.
– Szóval kiteszi a szűrömet?
– Tiszteletre méltón fogjuk nyugdíjba küldeni, a nemzet hálájától övezve, melyet oly odaadón, élete kockáztatásával szolgált. Tudja, most, hogy átolvastam az aktáját, nem értem, hogyhogy nem kapott csillagot az átrium falán. – Arra a fehér márványfalra célzott, melyen aranycsillagok örökítették meg a CIA szolgálatában elhunyt terepügynökök emlékét.
A neveket felsoroló, üveg-réz dobozba zárt könyvben sok helyütt csak üresen hagyott helyek követték a dátumokat, mert a neveket akár ötven évre is titkosították. Alden minden bizonnyal az igazgatói lifttel jár fel az alagsorban épült biztonsági parkolóból, és nem kénytelen nap mint nap megnézni vagy akár elsétálni a fal mellett.
– És Chavezzel mi lesz?
– Mint mondottam, alig tíz hét múlva esedékes a nyugdíjazása, ha beleszámítjuk a hadseregben letöltött idejét. GS-12-esként vonulhat vissza, természetesen annak minden előnyével. Vagy ha ragaszkodik hozzá, lehúzhat egy-két évet kiképzőtisztként a Tanyán, mielőtt elküldjük feltehetően Afrikába.
– Miért pont Afrikába?
– Mert ott van olyan fennforgás, ami érdekel bennünket.
Persze. Küldd csak Angolába, ahol portugálnak hiszik majd a spanyol akcentusa miatt, és rögtön gondoskodnak róla a megmaradt gerillák, hogy kivonják a forgalomból, ugye? De te fütyülsz az ilyesmire, nem igaz, Alden? Ezeket a kedvesebb, szelídebb vezetőket sosem érdekelte különösebben az egyén. Túlságosan lekötötte őket az összkép, meg az, hogy mindenáron a világ folyásáról szóló elmélethez idomítsák a valóságot. Általános hiba volt ez az agyafúrt politikusok körében.
– Hát, gondolom, ez rajta áll, nekem meg sikerült a huszonkilenc évemmel a végsőkig kitolnom a nyugdíjazásomat, nemde? – mondta Clark.
– A végsőkig – értett egyet Alden, s körülbelül olyan őszintén mosolygott, mintha épp egy 1971-es Ford Pintón adott volna túl.
Clark felállt. Nem nyújtott kezet, Alden azonban igen, s már csak azért is kénytelen volt elfogadni, mert ezt diktálta a jó modor, márpedig a jó modor mindig lefegyverzi a seggfejeket.
– Ó, majd elfelejtettem: valaki találkozni akar önnel. Ismer egy bizonyos James Hardestyt?
– Igen, valaha vele szolgáltam – felelte Clark. – Visszavonult már?
– Nem, még nem. A műveleti archívumon dolgozik, ez is része a projektnek, amit tizennégy hónapja indítottunk az igazgatóságon. Egyfajta titkosított történelem projekt. A lényeg, hogy a negyediken van az irodája, a felvonó melletti standokon túl. – Alden egy tiszta papírra firkantott szobaszámot adott neki.
Clark elvette és összehajtva a zsebébe csúsztatta. Jimmy Hardesty még mindig itt kolbászol? Hogy a csudába sikerült elkerülnie ennek a kis pöcs Aldennek a figyelmét?
– Rendben, köszönöm. Beugrom hozzá kifelé.
– Kellek odabent? – kérdezte Ding az ajtóban megjelenő Clarktól.
– Nem, most csak én kellettem. – Clark megigazította nyakkendőtűjét az előre megbeszélt jel szerint, ám Chavez nem reagált. Liften leereszkedtek a negyedik emeletre. Elhaladtak a csokiszeletektől a kóláig mindenfélét kínáló vak árusok standjai előtt, akik állandóan a frászt hozták a látogatókra, a CIA azonban dicséretre méltó cselekedetnek találta, hogy munkát kínál fogyatékkal élőknek. Már ha a vakok valóban vakok voltak. Ebben az épületében sosem lehetett tudni, ám ez is része volt a titokzatosságnak.
Megtalálták Hardesty irodáját, és bekopogtak a rejtjelkulccsal bezárt ajtón. Pillanatokkal később már nyílt is.
– Nagy John! – üdvözölte Hardesty.
– Helló, Jimmy. Mit művelsz ebben a patkánylyukban?
– Az akciók történetét írom, amit soha senki nem fog elolvasni, a mi életünkben biztosan nem. Te vagy Chavez? – kérdezte Dingtől.
– Igen, uram.
– Gyertek be! – Hardesty intett, hogy lépjenek be a kuckójába, ahol valóban akadt még két szék és csaknem elég hely a plusz lábaknak, valamint egy íróasztalpótlékként funkcionáló munkalap.
– Melyik évnél tartasz? – kérdezte John.
– Akár hiszed, akár nem, 1953-nál. Hans Tofte-tal és a norvég teherhajóval töltöttem a múlt hetet. Ott aztán hullottak az emberek, mint a legyek, és nem csak a rosszfiúk. Na, igen, régen ez volt az ára, a hajóra elszegődött matrózoknak kétszer is meg kellett volna gondolniuk.
– Még jóval mielőttünk, Jimmy. Beszéltél már Moore bíróval? Gyanítom, ő is szerepet kapott az akcióban.
Hardesty bólintott.
– Itt járt múlt pénteken. Biztos megérte a pénzét fiatalabb korában, mielőtt felcsapott bírónak. Ő is meg Ritter is.
– Mivel üti agyon az időt Bob Ritter mostanság?
– Nem hallottad? A francba! Három hónapja halt meg Texasban, a máj rák vitte el.
– Mennyi idős volt? – kérdezte Chavez.
– Hetvenöt éves. Lent volt Texasban, az MD Anderson Rákközpontban, úgyhogy a lehető legjobb kezelésben részesült, de nem jött be.
– Mindenki meghal valamiben – jegyezte meg Clark. – előbb vagy utóbb. Senki sem szólt nekünk Ritterről odaát Angliában. Nem értem, miért.
– A jelenlegi vezetés nem nagyon komálta.
Logikus, gondolta John. Harcos volt a régi rossz idők legrosszabbikában. A vörösök közt dolgozott legnagyobb ellensége, az idő ellen, mert a hidegháború harcosai nem adták könnyen.
– Iszom majd egyet az emlékére. Néha szóváltásba keveredtünk, de sosem támadott hátba. Kíváncsi lennék, ki féle-miféle alak ez az Alden.
– Nem a mi fajtánk, John. Átfogó jelentést kell írnom mindazokról, akiket időközben eltettünk láb alól, meg hogy milyen törvényeket hághattunk át, effélék.
– Szóval, mit tehetek érted? – kérdezte Clark a házigazdát.
– Megpendítette Alden a nyugdíjazást?
– Huszonkilenc év! És élek! Kész csoda, ha belegondolsz – mondta John pillanatnyi józan meglátással.
– Hát, ha szeretnél valamit kezdeni magaddal, van egy telefonszámom a számodra. A tudásod kincs, pénzre válthatod. Vegyél Sandynek új autót.
– Milyen munkáról van szó?
– Olyanról, amit érdekesnek fogsz találni. Nem tudom, megfelel-e az ízlésednek, de próba szerencse. Maximum kaptok egy potyaebédet.
– Ki az?
Hardesty nem felelt a kérdésre. Ehelyett ő is egy fecnire firkantott telefonszámot nyújtott át.
– Hívd fel őket, John! Hacsak nem akarsz önéletrajzot írni, hogy aztán keresztülverd a hetedik emeletieken.
Clark felnevetett.
– Az kizárt.
Hardesty felemelkedett, s a kezét nyújtotta.
– Sajnálom, hogy rövidre kell zárnom, de nyakig ülök a munkában. Hívd fel őket, de nem kell, ha nincs kedved. Rajtad áll. Lehet, hogy jót tesz neked a nyugdíj.
Clark felállt.
– Rendben. Köszönöm.
Majd újabb liftezés után kint termettek a bejáraton. John és Ding a maga részéről megállt a márványfal előtt. Akadtak még a CIA-nál, akik szemében e csillagok a megbecsült holtakat jelentették, akik semmivel sem értek kevesebbet az Arlington nemzeti temetőben nyugvóknál, bár azt megnézhették a turisták.
– Milyen szám az, John? – kérdezte Chavez.
– Marylandi lehet a körzetszám alapján. – Az órájára pillantott, és elővette új mobiltelefonját. – Derítsük ki, merre vannak...

Jack azzal töltötte napjának első kilencven percét, hogy átfésülje a napi elektronikus adatforgalmat, mégsem hozott munkája eredményt, fogta hát a harmadik csésze kávéját, vett egyet a péksüteményből, majd visszavonult az irodájába, és nekilátott az amerikai hírszerzéstől a Campusra átküldött temérdek üzenet „reggeli fürkészésének”. Negyvenpercnyi reményvesztett fürkészés után megakadt a szeme egy belügyminisztériumi üzeneten. Na, ez érdekes, gondolta, és felemelte a telefont.
Öt perccel később már Jerry Rounds irodájában volt.
– Mit találtál? – kérdezte Rounds.
– Egy üzenetet a DHS/FBI/ATF-től. Eltűnt repülőt keresnek.
Ez felkeltette Rounds figyelmét. A védelmi minisztérium rendszere általában hatékonyan kirostálta a hírszerzéshez befutó csip-csup ügyeket. Az, hogy ez a bizonyos ügy ilyen magasra juthatott a minisztériumi hierarchiában, arra utalt, hogy egy másik ügynökség már letudta a szokásos utánjárást és megerősítette, hogy a kérdéses repülőt nem egyszerűen elkeverte egy hanyag repülőtársaság az adminisztrációs tilitoliban.
– Az ATF, mi? – motyogta Rounds. Az alkohol- és dohánytermékek, valamint lőfegyverek forgalmazását felügyelő szerv robbanószerekkel kapcsolatos nyomozásokra is szakosodott. És ha ezt egy eltűnt repülőgéphez társítjuk... gondolta Jack.
– Mifélét? – kérdezte Rounds.
– Nem szól róla. Biztosan kicsi és nem polgári repülő, különben benne lett volna a hírekben. – Az eltűnt 757-esek általában nagy vihart kavartak.
– Mikori jelentés?
– Három nappal ezelőtti.
– Ismerjük a forrást?
– Belső ellenőrzésnek tűnik, úgyhogy vagy a légügyi hatóság, vagy a Nemzeti Szállítási Biztonsági Hivatal. Átnéztem a tegnapi és a mai napot, egy pisszenés sincs az ügyben. – Vagyis valaki igyekszik eltussolni. – De másképp is kideríthetjük.
– Avass be!
– Kövesd a pénz szagát! – mondta Jack.
Rounds elmosolyodott.
– A biztosítás!

32

10.47-kor megcsörrent a telefonja. Tom Davis épp tető alá hozott egy meglehetősen nagyszabású kötvényügyletet, mely 1.350.000 dollárt eredményez a Campusnak, ami nem rossz ahhoz képest, hogy háromnapi munkája feküdt benne. A második csörrenésre felkapta a telefont.
– Tom Davis.
– Mr. Davis, John Clark a nevem. Azt mondták, hívjam fel. Esetleg ebédeljünk együtt.
– Ki mondta?
– Jimmy Hardesty – felelte Clark. – Velem lesz egy barátom, Domingo Chavez.
Davis eltűnődött egy pillanatra, hirtelen óvatos lett, de ez inkább volt ösztönös reakció, mint szükségszerűség. Hardesty nem osztogatta kontároknak a telefonszámát.
– Rendben, beszélgessünk – felelte Davis. Útba igazította Clarkot, majd elköszönt: – Dél körül várom magukat.

– Helló, Gerry – köszönt Davis a legfelső szinten lévő irodába lépve. – Most hívtak.
– Ismerjük az illetőt? – kérdezte a főnök.
– Hardesty küldött át két fickót Langleyből. Mindkettőt nyugdíjazásra ítélték az Ügynökségnél. John Clark és Domingo Chavez.
Hendley szeme enyhén elkerekedett.
– Az a John Clark?
– Nagyon úgy fest. Dél körül jön.
– Kell nekünk? – kérdezte a volt szenátor, bár sejtette a választ.
– Egy beszélgetést megér, főnök. Ha másra nem, hát kiképzőtisztnek jól jönne a terepügynökeinkhez. Csak hírből ismerem. Ed és Mary Pat Foley imádják a fazont, és ilyen ajánlólevelet nehéz nem figyelembe venni. Nem bánja, ha be kell piszkítania a kezét, és a földön jár. Jók a megérzései, szuper eszes. Chavezt ugyanilyen fából faragták. Együtt tevékenykedett Clarkkal a Szivárványban.
– Megbízhatók?
– Beszélnünk kell velük, de valószínűleg.
– Rendben. Hozd át őket, ha úgy látod, megéri.
– Úgy lesz. – Davis távozott.
Jesszum pepi, gondolta Hendley. John Clark!

– Itt balra – mondta Domingo a lámpától harminc méterre.
– Igen. Biztos az az épület ott, a jobb oldalon. Látod azt az antennarengeteget?
– Aha – mondta Chavez, és befordult. – Biztos egy valagra való üzenetet fognak vele.
Clark jót derült.
– Biztonsági őröknek se híre, se hamva. Ez jó jel. – A hivatásosok tudják, mikor adják az ártatlant.
Leparkolt a bérelt autóval a látogatóknak fenntartott parkolóban, kiszálltak, és a bejárati ajtóhoz vonultak.
– Jó napot, uraim – üdvözölte őket egy egyenruhás biztonsági őr. Általános egyenruhát viselt, névtábláján CHAMBERS állt. – Segíthetek?
– Mr. Davishez jöttünk. John Clark és Domingo Chavez.
Chambers felemelte a telefonkagylót, és beütött néhány számot.
– Mr. Davis? Itt Chambers beszél az előcsarnokból. Kér úriember jött önhöz látogatóba. Igen, uram, köszönöm. Visszahelyezte a kagylót. – Lejön önökért, uraim.
Davis alig egy perc múlva lent termett. Clark átlagos alkatú, ötvenes feketének ítélte. Jól öltözött volt, ingujja feltűrve, nyakkendője meglazítva. Az elfoglalt bróker.
– Köszönöm, Ernie – mondta a biztonsági őrnek, majd a vendégekhez fordult: – Ön nyilván John Clark.
– Jelen – felelte John. – Bemutatom Domingo Chavezt. – Kezet fogtak.
– Jöjjenek fel. – Davis a felvonókhoz vezette őket.
– Láttam már az arcát. A folyó túlpartján – tisztázta Chavez.
– Igen? – kérdezte Davis tartózkodón.
– A műveleti teremben. Őrszolgálatos tiszt volt?
– Hát, régen hírszerzőügynök voltam. Itt alantasabb bróker vagyok. Főként társasági, de néha kormányzati ügyletekben járok el.
Követték Davist a felső szinti irodájába, mely közvetlenül Rick Bellé mellett helyezkedett el. Valaki pont hozzá igyekezett.
– Helló – hallotta Clark. Megfordult, s látta ám, hogy ifjabb Jack Ryan tart felé a folyosón.
Clark kezet fogott vele, arcán meglepetés tükröződött.
– Jack... Te itt dolgozol, he?
– Hát, aha.
– Mi a munkád?
– Főként valutaügyletek. Ide-oda teszem a pénzt, meg ilyesmi.
– Azt hittem, a részvény meg a kötvény a menő a családban – jegyezte meg Clark jámboran.
– Abban nem vagyok járatos... egyelőre – felelte Jack. – Hát, mennem kell. Később beszélünk, jó?
– Persze – mondta Clark. Ugyan nem esett le az álla, de még nem egészen sikerült igazodnia a meglepetésekhez, melyeket ez a nap tartogatott számára.
– Jöjjenek be – mondta Davis, és intett, hogy lépjenek be a következő ajtón.
Az ügynök kényelmesen berendezkedett, irodája a CIA-székházzal ellentétben nem volt zsúfolásig tömve a szövetségi börtönökben eszkábált bútorokkal. Intett nekik, hogy foglaljanak helyet.
– Szóval, mióta ismeri Jimmy Hardestyt?
– Tíz-tizenöt éve – felelte Clark. – Jó ember.
– Valóban az. Szóval, nyugdíjba akarnak vonulni?
– Meg sem fordult a fejemben.
– És az önében, Mr. Chavez?
– Egyelőre nem állok készen a nyugellátásra, akad még egy s más a tarsolyomban. Feleségem és gyerekem van, most jön a második. De sajnos azt veszem észre, amivel önök itt foglalkoznak, az igencsak távol esik a mi adottságainktól.
– Hát, a közös nyelvet valóban mindenkinek beszélnie kell – mondta Davis. – De ezt leszámítva... – Vállat vont. – Milyen besorolás alá esnek?
– Szigorúan titkos, különleges hírszerzők vagyunk mindketten – felelte Clark. – Legalábbis amíg Langley nem végez a papírmunkával. Miért?
– Mert nem akarjuk a nyilvánosság orrára kötni, mivel foglalkozunk. Meglehetősen szigorú titoktartási szerződést kell majd aláírniuk – mondta. – Van kifogásuk ellene?
– Nincs – vágta rá John. Most aztán alaposan felcsigázták a kíváncsiságát, évek óta nem érzett ilyet. Közben azt sem felejtette el elkönyvelni magában, hogy Davis nem kérte, tegyenek esküt. Amúgy is idejétmúlt dolog volt az ilyesmi, a bíróságok rég érvénytelenítették.
Alig két perc leforgása alatt aláírták a papírokat. Sosem láttak még ehhez fogható nyomtatványt, bár maga a környezet ismerős volt nekik.
Davis tüzetesen megvizsgálta, majd a fiókjába süllyesztette a nyomtatványokat.
– Rendben, tehát dióhéjban a felállás: rengeteg belső információhoz jutunk rendhagyó csatornákon keresztül. A nemzetbiztonsági hivatal biztonsági okokból szemmel tartja a nemzetközi kereskedelmet. Emlékeznek, amikor Japán megtámadott minket? Belerengett a Wall Street. Ezek után a Központi Bank úgy döntött, nem árt nyomon követni az eseményeket. A gazdasági hadviselés létező dolog, jól felforgathatsz egy országot, ha két vállra fekteted a pénzintézeteit. Ez a malmunkra hajtja a vizet, különösen valutaügyleteknél. így teszünk szert a bevételeink javára.
– És miért fontos ez? – kérdezte Chavez.
– Mert önfinanszírozók vagyunk. Egy kanyit sem kapunk a szövetségi költségvetésből, Mr. Chavez, tehát kívül esünk a látószögükön. Egyetlen adófizetői dollár sem teszi be a lábát ezen az ajtón. Megkeressük, amit elköltünk, amit meg nem költünk el, azt megtartjuk.
Egyre jobban furdal a kíváncsiság, gondolta Clark.
Ha nem finanszírozza őket a Kongresszus, és nem tart náluk könyvvizsgálatot a Költségvetési Hivatal, könnyen véka alá rejthetik a tevékenységüket. Mert ha nem a kormány adja a pénzt, akkor Washington csak adóforrásként tartja őket számon, márpedig egy jó könyvelőiroda könnyedén garantálja, hogy a Hendley társaság – a Campus hivatalos fedőcége – ne vonja magára a figyelmet, feltéve, ha mindent idejében befizetnek. És ha valaki, hát ezek a fickók értik a módját, hogyan rejtsék el a pénzt. Gerry Hendleynek nyilván elég kapcsolata van Washingtonban, hogy ne szorongassák meg a céget. Ezt pedig úgy érheted el, hogy becsületes vagy. Amerikában hemzsegnek a címeres gazfickók, akik kellően lekötik az adóhatóságot és az Értékpapír- és Tőzsdefelügyeleti Bizottságot, melyek más kormányzati ügynökséghez hasonlóan senkire sem szállnak rá megalapozott nyom nélkül. Ha nem vagy túl jó abban, amit csinálsz, és nem hánysz fittyet a szabályokra, nem tűnsz fel a radarjukon.
– Hány tényleges ügyfelük van? – kérdezte Chavez.
– Alapvetően csak a saját alkalmazottaink magánszámláit vezetjük, azok elég jól teljesítenek. Az elmúlt három évben átlag huszonhárom százalék hasznot hajtottunk nekik a kimagasló fizetésükön felül. Cégünk szép juttatásokat is ad, a gyermekes alkalmazottaknak járó iskoláztatási támogatás különösen kiemelkedő.
– Lenyűgöző. És pontosan mit kell érte tenni? – kérdezte Ding. – Gyilkolni? – Gondolta ezt a kispályás poént nem hagyja ki.
– Néhanapján – felelte Davis. – Mindig a helyzettől függ.
Az irodában síri csend támadt egy pillanatra.
– Most ugrat – jelentette ki Clark.
– Nem – felelte Davis.
– Ki engedélyezi?
– Mi. – Davis elhallgatott, hadd emésszék meg látogatói a mondottakat. – Nagyon ügyes emberek dolgoznak nekünk, akik előbb gondolkoznak, aztán megfontoltan cselekszenek. De igen, néha muszáj ilyen eszközökhöz folyamodnunk, ha úgy adódik. Az elmúlt hónapokban négy hasonló esetünk volt, egytől egyig Európában, egytől egyig terroristák. Eddig egyiket sem torolták meg.
– Ki hajtja végre?
Davis elmosolyodott.
– Egyikükkel épp az imént találkoztak.
– Na, ne szédítsen már! – mondta Chavez. – Ifjabb Jack? A HÁRÍTÓ?
– Aha, alig hat hete, hogy begyűjtött valakit Rómában. Véletlen akció volt, gyakorlatilag beleseggelt, de szép munkát végzett. Mohamed Hasszan Al-dinnak hívták a célszemélyt, már régóta főtt a fejünk a terrorszervezet miatt, melynek ő volt a vezető hírszerzője. Emlékeznek a bevásárlóközpontban történt lövöldözésre?
– Igen.
– Az ő műve volt. Kezelésbe vettük és likvidáltuk.
– Nem cikkeztek róla a lapok – tiltakozott Clark.
– A római rendőrség törvényszéki kórboncnoka szerint szívrohamban hunyt el – jelentette ki Davis.
– Jack apja tud róla?
– Aligha. Mint mondtam, más szerepet szántunk neki, de néha beüt a mennykő, ő pedig megbirkózott vele. Ha előre tudjuk, másképp rendezzük, de nem úgy alakult.
– Meg sem kérdezem, hogyan intézett Jack szívrohamot a fazonnak – mondta Clark.
– Helyes, mert úgysem árulom el, legalábbis egyelőre
– Mi az álcánk? – kérdezte Clark.
– Az Államok területén teljes védelmet élveznek. A tengerentúli akció már más tészta. Természetesen tisztességgel gondoskodunk a családjukról, de ha begyűjtik magukat, hát, felfogadjuk a legjobb ügyvédet. Azt leszámítva, nagy csávába került magánszemélynek minősülnek.
– Ismerős – mondta Clark. – A lényeg, hogy a feleségem és a gyermekeim védelem alá kerülnek. Tehát külföldön szimpla magánszemély vagyok.
– Pontosan – hagyta rá Davis.
– És mivel foglalkozom?
– Rossz embereket tesz el láb alól. Megbirkózik a feladattal?
– Régóta űzöm az ipart, és nem mindig az állam bácsi zsoldjában. Párszor megütöttem emiatt a bokámat Langleyben, de mindig a taktikai szükség hozta így, ezért mindig tisztáztak... minket. De ha netán itt is előfordul, tudja, például gyilkossági összeesküvés...
– Akkor elnöki kegyelem vár magukra...
– Tessék?! – kérdezett vissza John.
– Jack Ryan vette rá Gerry Hendleyt, hogy alapítsa meg ezt a céget. Gerry ezt a feltételt szabta. Ryan elnök úr tehát aláírt vagy száz biankó amnesztiát.
– Törvényes ez? – kérdezte Chavez.
– Pat Martin szerint igen. Pat egyike azoknak, akik tudnak e hely létezéséről. A másik Dan Murray. Továbbá Gus Werner. Jimmy Hardestyt már tudják. Foleyék viszont nincsenek benne. Gondoltunk rá, hogy őket is bevesszük, de Jack másképp döntött. És akiket megneveztem, azok is csak azt tudják, hogy különleges képességű embereket toborzunk egy különleges helyre. Nem adjuk nekik tovább a hírszerzési anyagot. Csak azt tudják, létezik egy hely, de hogy mivel foglalkozunk, azt nem. Még Ryan elnök úrnak sem adunk ki információt. Az az épületen belül marad.
– Nem kis feladat lehet egy kormányzati fajtának ennyire bíznia az emberekben – állapította meg Clark.
– Gondosan meg kell válogatni a jelöltjeinket – értett egyet Davis. – Jimmy szerint maguk megbízhatók. Ismerem mindkettejük hátterét. Azt hiszem, igaza van.
– Mr. Davis, ez nem kis szó – mondta Clark a székében hátradőlve.
Húsz éven át álmodozott arról, milyen eszméletlen lenne ilyen helyen dolgozni. Langley egyszer Libanonba küldte, hogy szemrevételezze Abu Nidal pofázmányát, és döntse el, lehetséges lenne-e esetleg az Úr színe elé küldeni. Az, hogy elmegy és készít néhány képet, már önmagában annyi veszéllyel járt, mint maga az akció, és a puszta inzultus, hogy ilyen küldetéssel bízzák meg, akkoriban nagyon kihozta a sodrából, de teljesítette a feladatot, és vitte a fényképet, hogy igen, ki lehet nyiffantani. A hűvösebb fejű, beszaribb vezetés Washingtonban azonban törölte az akciót, tehát a semmiért tette kockára az életét. Később az izraeli hadsereg végzett vele egy Apache támadóhelikopterről kilőtt Hellfire páncéltörő rakétával, mely összességében piszkosabb munka volt, mint egy száznyolcvan méterről leadott puskalövés, és jelentős károkat okozott, bár ez különösebben nem izgatta az izraelieket.
– Rendben – mondta Chavez. – Ha akcióra kerül a sor, elvileg likvidálnunk kell a likvidálásra érett személyt. Ha lebukunk, a mi bajunk. Tulajdonképpen fele-fele az esélyünk, hogy ott helyben lepuffantsanak minket, ezt adjuk bele mi. Értem. De azért kellemes a tudat, hogy közben a kormány védőszárnya alá tartozunk.
– Nem csak egy módja van a haza szolgálatának.
– Meglehet – ismerte el Ding.
– Langleyben egy Alden nevű fickó a múltamban kotorászik az operatív ügyek igazgatóságán. Úgy fest, Jim Greer hátrahagyott rólam meg a CIA előtti akcióimról egy aktát. Nem tudom, pontosan mi állhat benne, de meggyűlhet még miatta a bajunk – szólt közbe Clark.
– Hogyhogy?
– Elintéztem néhány drogdílert. Mindegy, miért, de egy egész drogkartellt gajra vágtam. Az idősebb Jack Ryan apja rendőrnyomozó volt, el akart fogni. Végül sikerült lebeszélnem róla, úgyhogy megrendeztem a saját halálomat. Ryan ismeri a történetet, legalábbis egy részét. Viszont lehet, hogy az Ügynökségnek most került a birtokába írásban. Ezt tudnia kell.
– Nos, ha emiatt bonyodalomba keveredne, majd felmenti az elnöki amnesztia. Úgy véli, ez az Alden fel akarja használni maga ellen?
– Az egy politikus barom.
– Értem. Kérnek gondolkodási időt?
– Persze – felelte Clark mindkettejük nevében.
– Aludjanak rá egyet, aztán jöjjenek vissza holnap. Ha továbblépünk, találkozhatnak a főnökkel. Csak emlékeztetném magukat: ami itt elhangzott...
– Mr. Davis, régóta őrzünk titkokat. Mindketten. Ha azt hiszi, szükségünk van emlékeztetőkre, félreismert minket.
– Vettem. – Davis felállt és pontot tett a megbeszélés végére. – Viszlát, holnap!

Egy szót sem szóltak, míg ki nem léptek az épületből, s az autó felé nem tartottak.
– Beszarás! Ifjabb Jack lepuffantott valakit? – kérdezte Chavez az égre meredve.
– Nagyon úgy fest – felelte Clark, s eszébe jutott, hogy ideje lenne leszokni róla, hogy kissrácként gondoljanak rá. – Végül beszállt a családi vállalkozásba.
– Az apja összecsinálná magát.
– Van rá esély – bólogatott John. És az semmi ahhoz képest, hogyan reagálna az anyja.
Néhány perccel később így szólt az autóban:
– Be kell vallanom valamit, John.
– Ki vele, fiam!
– Rohadtul elcsesztem. – Chavez előrehajolt az ülésen, előhúzott egy tárgyat a hátsó zsebéből, és a kocsi műszerfalára helyezte.
– Mi ez?
– Egy pendrive. Tudod, számítógéphez...
– Tudom, mi ez, Ding! De miért mutatod nekem?
– Mert az egyik túszejtőtől zabráltam Tripoliban. Gyorsan átkutattuk és megmotoztuk őket, meg minden. Ezt a vezetőjüknél találtam, akit a laptop mellett szedtem le.
Annak ellenére, hogy Chavez MP5-öse az oldalába eresztetett egy kilenc milliméteres golyót, az egyik terrorista a laptophoz botladozott, és megnyomott egy billentyűkombinációt, mely tönkretette a merevlemezt és a hálózati kártyát. Most mindkettő a svédek birtokában volt, nem mintha sok mindent kezdhetnének vele.
Mindannyian egyetértettek abban, hogy a rosszfiúk egy külsőssel való kommunikációra használták a laptopot. Ez a digitális korszak átka, gondolta Clark. A vezeték nélküli internet jelen állapotában nemcsak a jelek foghatók egyre távolabbról, de egyre bonyolultabb kódolási technológia is alkalmazható. A Szivárványnak akkor sem lett volna esélye ellenőrizni és/vagy blokkolni a wifi internet-hozzáférési pontokat, ha a líbiaiak készségesen együttműködnek, ezért hacsak nem sikerül a svédeknek megmenteniük a merevlemezt vagy a kártyát, sosem derül fény rá, kikkel tartották a terroristák a kapcsolatot.
Vagy mégis, gondolta Clark.
– Jesszus, Ding, micsoda előrelátás!
– A zsebembe tettem, és eszembe sem jutott, míg vissza nem értünk és ki nem csomagoltunk. Sajnálom. Szóval, mit akarsz vele kezdeni? – kérdezte Ding kacsintva. – Átadjuk Aldennek?
– Még meghányom-vetem ezt!

Már jócskán délutánra járt, mire Jack megtalálta, amit keresett. Noha törvény írta elő, hogy a légi járművekre szakosodott biztosítótársaságok nyilvánosságra hozzák káreseteiket, az adatokhoz való hozzáférést nem könnyítette szabályozás. Következésképpen a biztosítótársaságok zöme gondoskodott róla, hogy a digitális káresetkeresés irdatlanul komplikált legyen.
– A svájci XL biztosítótársaság – mondta Jack Roundsnak. – Rengeteg biztosítást kötnek légi járműre. Három héttel ezelőtt kárigényt nyújtottak be egy kis exkluzív sugárhajtású Dassault Falcon 9000-re. Ugyanazok gyártják, mint a Mirage vadászrepülőt. A kárigényt benyújtó nőt Margarite Hlaseknek hívják, férjével, a teljes véletlenségből pilóta Larsszal együtt társtulajdonosa a Hlasek Légitársaságnak. Zürich mellett van a bázisuk. És most jön a csavar: összevetettem az üzeneteket, játszottam egy kicsit a kulcsszavakkal, és bingó: két napja az FBI kapcsolatba lépett a hivatalos attaséikkal Stockholmban és Zürichben. Valaki a Hlasek Légitársaság után kutat.
– Miért Stockholmban?
– Ez csak tipp, de szerintem körül akarják szaglászni Hlasek hazai bázisát, és talán az utolsó repülőteret, ahol a Falcon leszállt.
– Mit tudunk még Hlasekékről?
– Szeretnek kockáztatni. Négy különböző esetben éltek panasszal ellenük a svéd polgári légifelügyeletnél és a svéd polgári légihatóságnál...
– Mi a különbség?
– Az egyikhez az állami tulajdonú repülőterek és légiforgalom-irányítók tartoznak, a másikhoz a polgári légi közlekedés és biztonság. Négy panasz az elmúlt két évben: három a vámeljárásnál elkövetett szabálytalanságok, egy a téves repülési terv miatt.
– Barátságos terroristák szállítása – dörmögte Rounds.
– Meglehet. Ha így van, az ilyesmi nem olcsó mulatság.
– Beszéljünk Gerryvel!

Hendley Grangerrel tárgyalt. A főnök intett nekik, hogy lépjenek be.
– Lehet, hogy Jack talált valamit – mondta Rounds, és Jack vázolta az esetet.
– Elég valószínűtlen – vélekedett Granger.
– Eltűnt repülő, szövetségi rendőrségi nyomozás, az FBI felderítőket küld Svédországba a helyszínre, és egy gyanús légitársaság – vetette ellen Rounds. – Volt már ilyen, nem? A Hlasek Légitársaság olyanokat szállít, akik nem akarnak vagy nem tudnak polgári utasszállítóra ülni. Lehet, hogy nem vezet el az általunk keresett személyhez, de ezen a szálon legalább elindulhatunk. És talán seggbe durranthatunk egy-két ilyen-olyan balfácánt.
Hendley fontolóra vette a hallottakat, majd Grangerre pillantott, aki vállat vont és bólintott. Hendley megszólalt:
– Jack?
– Jobb megbizonyosodni és néhanapján megrázni egy-két fát, főnök.
– Szent igaz. Mivel foglalatoskodnak a Caruso srácok?

33

Nem volt általános, hogy közvetítő ékelődjön be, de annyira szokatlan sem, hogy emiatt Melinda aggódni kezdjen. Rendszerint arról volt szó, hogy a kuncsaft házas és/ vagy vezető beosztású nagykutya, ami lefordítva még több suskát jelentett, akárcsak ebben az esetben. A közvetítő – egy Paolo névre hallgató mediterrán típus, akinek égésnyomok csúfították a kézfejét – előre leszurkolta háromezer dolláros tarifájának felét, és megadta a sarok címét, ahol várnia kell, hogy felvegye. Igaz, ez sem volt kifejezetten a stílusa, de a pénz, az pénz, és ez az összeg jócskán meghaladja szokásos gázsiját.
Leginkább az a veszély fenyegette, hogy olyan perverz dolgot vár tőle a pasas, amit nem akar. Ha így történne, törheti majd a fejét, hogyan szerelje le anélkül, hogy elveszítene egy kuncsaftot. A férfiak többségével könnyen elboldogult, ám hébe-hóba összefutott olyannal, aki makacsul kitartott valami perverzió mellett. Úgy tapasztalta, ilyenkor – mindössze kétszer fordult vele elő – jobb a diszkréció. Köszöni szépen, de nem, s ezzel elhúzza a csíkot.
Statisztikailag nem sok sorozatgyilkos ólálkodott, csakhogy egy részük szajhákra szakosodott egészen Hasfelmetsző Jackig visszamenőleg, aki London Whitechapel negyedében tevékenykedett. Mivel az éjjeli pillangók – a tizenkilencedik századi Anglia elegáns szófordulatával élve – félreeső helyre vonulnak el fuvarjaikkal egy „térdrogyasztóra”, ahol könnyebb gyilkolni, mint a forgalmas utca kellős közepén, kolléganőivel egyszerű, kölcsönösségi alapon működő biztonsági rendszert alakítottak ki, mely abból állt, hogy megosztják egymással fuvarjaik részleteit.
Ez alkalommal sötétített ablakú Lincoln limuzin jött érte. A padka mellé gördült, s a hátsó ajtó zárja kattanva kioldott. Az ablakok nem ereszkedtek le. Pillanatnyi hezitálás után Melinda beszállt.
– Miért sötétített az ablak? – kérdezte a sofőrtől. Igyekezett fesztelen hangot megütni.
– Hogy védjen a napfénytől – hangzott a válasz.
Logikus, gondolta Melinda, s kezét a táskája mellett tartotta, melynek mélyén ott lapult egy nagyon régi, 0,25 kaliberes automata Colt zsebpisztoly a csaknem súlytalan harminchat dekájával. Szinte sosem lőtt még vele, de teletömte a maximális hét golyóval, úgy zárta le. Nem egy 0,44-es Magnum, de nem is arcsimogató.
Az órájára pillantott. Számítása szerint harmincpercnyire jártak a várostól. Ami jó is meg rossz is. A valóban elhagyatott helyeken könnyű elintézni a szajhát és kidobni a hulláját. De nem fog egész este ezen filózni, táskája alig egy centire van jobb kezétől, és ott rejtőzik benne a kis Mr. Colt...
A limuzin éles bal kanyarral befordult egy keresztutcába, aztán megint balra egy lakóépület garázsába. Inkább magángarázs volt ez, mint közösségi, vagyis magánbejárat nyílik a lakásba. De legalább nem trélerpark. Rettegett a trélerparkban élőktől, pedig nem tartoztak az ügyfélkörébe. Ezer-kétezer dollárt számított fel egy menetért, egész éjszakára négyezer-ötszázat. Meglepő módon sokan hajlandók voltak ennyit leperkálni, s így remekül kiegészítette a jövedelmét – a Las Vegas-i nyilvános iskolarendszer központjában dolgozott portásként. A férfi kiszállt az autóból, kinyitotta az ajtót, és a kezét nyújtva kisegítette.

– Üdvözöllek – köszöntötte egy hang. Melinda megindult, s kellemesen mosolygó, középmagas férfit pillantott meg a nappaliban. Már hozzászokott az ilyenhez. – Mi a neved? – kérdezte a férfi. Szép hangja volt. Dallamos.
– Melinda – felelte, és csípőjét ringatva felé lépett.
– Kérsz egy pohár bort, Melinda?
– Köszönöm – felelte, mire tetszetős kristálypohár került elő. Hogy hova lett Paolo, sejtelme sem volt, de a légkörnek köszönhetően belső riasztórendszere kikapcsolt. Bárki is ez a férfi, dúskál a pénzben, s az ilyenekkel már van tapasztalata. Végre elengedheti magát egy kicsit. Kiválóan olvas a férfiakban (mi mással keresné a pénzt?), és ez a fickó cseppet sem félelmetes. Csak egyet akar: ellőni a patront, az meg az ő mestersége. Azért számít fel olyan sokat, mert jó benne, a férfiak pedig megfizetik az árát, mert megéri. Ez a szakmában közismert, tökéletes laissez-faire gazdasági rendszer, gondolta Melinda, pedig életében nem szavazott a republikánusokra.
– Nagyon finom bor – állapította meg egy korty után.
– Köszönöm, Igyekszik az ember. – Udvariasan intett egy bőrkanapé felé. Melinda helyet foglalt, táskáját a baljára helyezte, de nem húzta be a cipzárt.
– Szeretnéd előre megkapni a fizetséged másik felét?
– Igen, ha nem bánod.
– Persze hogy nem. – A férfi a hátsó zsebébe nyúlt, előhúzott egy borítékot, és átadta. A húsz darab százdolláros bankó gondoskodott az aznap esti szórakozásról. Sőt lehet, hogy annál is többről, ha különösen elégedett lesz a dolgok alakulásával.
– Megkérdezhetem a neved? – kérdezte Melinda.
– Nevetni fogsz, de John. Tudod, ilyen az élet.
– Nincs ezzel semmi baj, John – felelte, s mosolya egy 1957-es Chevy lökhárítójáról is leolvasztotta volna a krómot. Letette a bort. – Szóval... – S ezzel kezdetét vette a szórakozás.

Három óra múlva Melinda lezuhanyozott, és kikefélte a haját. Ez is része volt szex utáni rituáléinak, melyek azt voltak hivatottak kuncsaftjaival éreztetni, hogy megérintették a lelkét. Persze a többségük egyáltalán nem érintette meg, John meg még annyira sem. De így legalább lemoshatja magáról a férfit belengő szagot. Ismerős illata volt, mégsem tudta hova rakni. Valami gyógyszeres, gondolta, de rögtön elhessegette. Nyilván bőrgomba vagy ilyesmi. Ennek ellenére helyes fickónak tartotta. Talán olasz. Az biztos, hogy a Földközi-tenger mellől vagy a Közel-Keletről származik, sokan nyüzsögnek itt a fajtájából. A modorából meg egyértelműen süt, hogy nem szenved hiányt pénzben.
Felöltözött, és kacéran mosolyogva kilépett a fürdőszobából.
– John – mondta őszinte hangon ez csodás volt. Remélem, valamikor megismételhetjük.
– Nagyon édes vagy, Melinda – felelte John, és megcsókolta. Ami azt illeti, ritka jól csókolt. Annál is inkább, mert újabb borítékot húzott elő még húsz darab százdollárossal, amiért ölelés volt a jutalma.
Ez már valami, gondolta Melinda. Ha szerencséje van, és jól végezte a dolgát, talán ismét meghívják. A gazdag, előkelő kuncsaft a legjobb mind közül.

– Megfelelt? – kérdezte Tárik, miután hazafuvarozta Melindát, és visszaért.
– Kifejezetten – felelte az Emír a kanapén elnyúlva. Ami azt illeti, felülmúlta elvárásait. – Micsoda fejlődés az elsőhöz képest!
– Bocsánat a tévedésért.
– Nem szükséges bocsánatot kérni, barátom. A mi helyzetünk rendkívüli. Csak óvatos voltál, ahogy el is várom – A másik nő, Trixie modortalan volt, és túlontúl gyakorlott az ágyban, de e vonásokat könnyedén megbocsátotta volna neki. Ha nem faggatja és kíváncsiskodik annyit, biztonságban visszatérhetett volna az utcára, hogy folytassa szánalmas életét. Csupán az lett volna a büntetése, hogy nem kéri meg még egyszer, hogy szórakoztassa. Sajnálatos, de szükségszerű volt, gondolta az Emír. És roppant tanulságos. Baklövés volt Trixie-t egyenesen a házba hozni, ezt a hibát Tárik most orvosolta, s lakást bérelt; ez lesz a lökhárító, ha netalántán újabb ringyótól kell megszabadulniuk. – Van még valami, mielőtt lefekszem? – kérdezte. Itt töltik az éjszakát, mielőtt visszatérnek a házba. Az éjnek évadján közlekedő autók hajlamosak felkelteni a minden lében kanál szomszédok figyelmét.
– Igen, négy dolog – felelte Tárik, és letelepedett a szemközti székbe. – Az első, hogy Hadi útban van vissza Párizsba. Holnap találkozik Ibrahimmal.
– Átvizsgáltad Hadi csomagját?
– Igen. Négy létesítmény különösen ígéretes. Ügynökünk mind a négynél dolgozott az elmúlt két évben, és úgy tűnik, csak az egyiknél hajtottak végre lényeges biztonsági változtatásokat.
– A Pauliniánál?
– Pontosan.
Logikus, gondolta az Emír. Az újonnan kitermelt olaj befogadása a Petrobras ottani létesítményére hárul, vagyis óhatatlanul új építkezések válnak szükségessé, márpedig ez sebezhető pontot jelent. Ez történt Rijádban a ’70-es, ’80-as években: hiányzott a terjeszkedéssel lépést tartó képzett, hozzáértő biztonsági személyzet. Meg kell fizetni a mohóság árát.
– Legalább egy év, mire behozza a lemaradást a biztonsági szolgálat.
– Valószínűleg igazad van, de azt nem fogjuk megvárni. Toborzás?
– Ibrahim majdnem kész – felelte Tárik. – Állítólag két hét múlva meglesz. Azt javasolja, vegyük be Hadit a csapatba.
Az Emír eltöprengett.
– Te mit gondolsz?
– Hadi megbízható, mint tudjuk, hűségéhez nem férhet kétség. Kapott némi kiképzést terepmunkára, de a való életben alig szerzett tapasztalatot a brazil munkán kívül. Azt lelkiismeretesen elvégezte. Ha Ibrahim szerint felkészült, hajlok rá, hogy egyetértsek vele.
– Rendben. Add áldásomat Ibrahimnak. Mi van még?
– Jelentett a nő. Kapcsolatuk szilárd alapokon nyugszik és jól halad, de úgy érzi, a fickó még nem áll készen, hogy megnyíljon.
– Mondta, mennyi idő kell még neki?
– Három-négy hét.
Az Emír gondolatban maga elé képzelte a naptárát. A nő által szerzendő információ sarkalatos pont volt. A nélkül kénytelen lesz újabb egy évre elhalasztani az akciót. Újabb egy évre, hogy az amerikaiak addig is farigcsálhassák a hálózatukat, és locsogjanak. Közben meg valahol valakire ráragyoghat a szerencse, és belebotlik egy szálba, mellyel felgöngyölítheti az egészet.
Nem, határozta el, muszáj idén nyélbe ütni.
– Mondd meg neki, hogy legkésőbb három hét múlva legyen meg. A következőt!
– Üzenet Nayoantól San Franciscóból. Emberei a helyükön várják a parancsot.
A Lótusz miriádnyi része és darabkája közül Nayoané bizonyult a legkönnyebbnek, legalábbis a beszivárgási és előkészítési fázisban. Diákvízumra viszonylag könnyű volt szert tenni, Nayoannak meg még könnyebb. Amellett, hogy az amerikaiak teljes tudatlanságban voltak a határaikon túli világot illetően, az indonézekre egyszerűen ázsiaiként vagy „keletiként” tekintettek, nem pedig a világ legnagyobb muzulmán közösségének tagjaként. A bigottság és szűklátókörűség olyan fegyver, gondolta az Emír, melyet szíves örömest fordít ellenük az OFT.
– Helyes – mondta az Emír. – Holnap vegyük át még egyszer a kiszemelt célpontokat. Ha változtatni kell valamin, inkább előbb tegyük, mint utóbb. A következő?
– Utolsó hír: láttad a tripoli nagykövetségről szóló hírt!
Az Emír bólintott.
– Idióta egy ügy. Micsoda pazarlás!
– A mieink egyike tervelte ki.
Az Emír felegyenesedett, szeme zordan villant.
– Tessék?! – Nyolc hónappal korábban minden tagot értesítettek a sejtszintű akciók betiltásáról az újabb rendelkezésig. Az éppen folyó hadművelet ugyanis túl kényes és szövevényes volt. A kisebb horderejű akcióknak – főként a tévedéseknek és a kevés áldozattal járó eseményeknek meg volt a maguk szerepe, hogy a szervezetlenség és szokásos ügymenet illúzióját keltsék, de ez...
– Mi a neve? – kérdezte az Emír,
– Dirar al-Kariim.
– Nem ismerős.
– Jordán. Három éve toboroztuk Ammánban a Husszein-mecsetből. Csak egy katona. Ugyanezt az akciót javasolta néhány emberünk tavaly Bengáziban. Akkor elvetettük.
– Hány halott van?
– Hat-nyolc nekünk. Nekik egy sincs.
– Hála az égnek! – Ha egy túsz sem halt meg, a nyugati sajtó hamar elfeledi az incidenst, és amerre a sajtó megy, gyakran arra szimatolnak a hírszerző ügynökségek is. Ez a hátránya a „terrorizmus ellen vívott globális háborúnak”. Csak a tünetet kezelik, nem a bajt.
– Tudjuk, kiket szervezett be?
– Most vizsgáljuk. Még azt sem tudjuk, túlélte-e valaki a támadást al-Kariim kivételével – folytatta Tárik. -Ő ugyanis nem vett részt benne.
– A tökkelütött! Szóval... nem elég, hogy ez a senkiházi a jóváhagyásunk nélkül akcióba lendül és elfuserálja, még annyi jó érzés és tisztesség sem szorult belé, hogy ott hagyja a fogát a kísérletben... Tudjuk, most hol van?
– Nem, de nem lesz nehéz megtalálni. Különösen, ha kinyújtjuk a kezünket. Nyilván menti a bőrét, és biztonságos rejtekhelyet keres.
Az Emír megfontoltan bólintott.
– Nagyszerű. A következő a teendőd: nyújts neki békejobbot, de csak a távolból! Bízzuk Almasira!
– És ha megvan?
– Példát statuálunk vele a többieknek!

34

Párizs Montparnasse kerületében Shasif Hadi a kávéját kortyolva üldögélt, és minden erejével azon volt, hogy leplezze idegességét.
Topanga Beach-i kapcsolata ígéretéhez híven felhívta a találkozó utáni napon, és utasítást adott, hol vegye fel a Los Angeles területén bérelt postafiókokban elhelyezett válaszcsomagokat. Nem lepte meg különösebben, hogy az összes csomag feliratozás nélküli CD-ROM-ot tartalmazott, az viszont annál inkább, hogy géppel írt üzenetet is mellékeltek az egyikhez (Montparnasse, Maine sugárút 77, Indiana Kávézó) dátummal és időponttal együtt. Csak azt nem tudta, megint futári munkával bízták-e meg, vagy többel.
Az algériai születésű Hadi tizenéves fejjel emigrált Franciaországba, amikor apja állást keresett. Jól beszélt franciául, a pied-noirok akcentusával – „feketelábúnak” az észak-afrikai francia gyarmatokon élő francia gyarmatosítókat hívták kétszáz évvel korábban. A gyarmatok végül kivívták függetlenségüket; az 1960-as évek elején kitört véres, elhúzódó függetlenségi háborút a Francia Köztársaság nem is elvesztette, inkább hagyta, hadd vesszen. Algéria mégsem virágzott fel, úgyhogy az arabok több millió honfitársukat exportálták Európába, ahol nem fogadták ugyan tárt karokkal őket, de a huszadik század utolsó évtizedében, amikor felfedezték iszlám önazonosságukat egy olyan országban, mely még mindig ragaszkodott az olvasztótégely gondolatához, még annál is kevésbé látták őket szívesen. Ha beszélted a nyelvet (helyesen ejtetted a szavakat), és alkalmazkodtál a szokásokhoz, máris francia voltál, bőröd színe a legkevésbé sem érdekelte a franciákat. Névleg katolikus országukban fütyültek rá, milyen templomba jársz, mivel ők maguk sem voltak templomjáró nép. Az iszlám azonban mindent megváltoztatott. Talán eszükbe juttatta, milyen diadalt aratott Martell Károly a 732-es poitiers-i csatában, mert tudták, hogy egykor háborúztak a muzulmánokkal. Mindenekelőtt azonban az ellen emeltek kifogást, hogy a muzulmán bevándorlók elutasítják kultúrájukat, öltözködési és életmódbeli szokásaik nincsenek összhangban saját borivó bonviván stílusukkal, s ezzel kilógnak az olvasztótégelyből. Hisz miért ne akarna mindenki francia lenni, kérdezgették magukban. És a temérdek francia rendőri szerv ezzel megkezdte a muzulmánok megfigyelését. Hadi tisztában volt ezzel, igyekezett hát beilleszkedni, s közben reménykedett, hogy Allah megérti és megbocsát neki végtelen kegyelmében. Mellesleg nem ő volt az egyetlen muzulmán, aki alkoholizált. A francia rendőrség ezt nyugtázta, s következésképpen békén hagyta. Volt állása, eladó volt egy videotékában, jól kijött a munkatársaival, szerény, de kényelmes lakásban élt a rue Dolomieu-n az 5. kerületben, Citroën szedánnal járt, és nem kevert bajt. A rendőrségnek nem tűnt fel, hogy tovább nyújtózkodik, mint ameddig a takarója ér. Jók voltak az itteni zsaruk, de nem tökéletesek.
Azt sem vették észre, hogy ide-oda utazgat főként Európában, s néhanapján külföldiekkel találkozik, általában kényelmes bisztrókban. Különösen szerette a könnyű, Loire-völgyi vörösbort, s mit sem sejtett arról, hogy termelője egy Izraelt buzgón támogató zsidó. Sajnos az antiszemitizmus megint fellángolt Franciaországban az itt élő ötmillió muzulmán legnagyobb örömére.
– Csatlakozhatom? – kérdezte egy hang Hadi válla fölött.
Hadi megfordult.
– Csak tessék.
Ibrahim helyet foglalt.
– Milyen volt az utad?
– Eseménytelen.
– És hoztál nekem valamit? – kérdezte Ibrahim.
Hadi a kabátja zsebébe nyúlt, elővette a CD-ket, és az átadás leplezése nélkül átnyújtotta őket. Gyakran ugyanis már azzal feltűnést keltettél, ha nem keltettél feltűnést. Mellesleg, ha belekukkantana egy idegen, netán tapasztalt vámtiszt a CD-k tartalmába, egy nyári vakáció képeit látná.
– Megnézted őket? – kérdezte Ibrahim.
– Még szép, hogy nem.
– A vámnál nem volt semmi?
– Nem. Ami azt illeti, engem is meglepett-mondta Hadi.
– Ötmillióan élünk itt. Nem figyelhetnek mindannyiunkat, és én meghúzom magam. Azt hiszik, az alkoholt fogyasztó muzulmán nem veszélyes.
A „meghúzza magát” annyit jelentett, hogy sosem járt mecsetbe vagy iszlám fundamentalisták által frekventált helyekre, akiket a franciák „integristáknak” hívtak, mert a „fundamentalista” az ő szemükben a keresztény vallási fanatikusokat jelentette, akiket túlságosan lefoglal az ivászat ahhoz, hogy veszélyt jelentsenek rá, gondolta Hadi. A hitetlen kutyák!
– Említették, hogy változhat a szerepem – súgta Hadi.
Egy kerti asztalnál ültek az utcán. Három méterre tőlük emberek jöttek-mentek, de a forgalom zaja és a nagyvárosi környezet szokásos zsongása elnyomta hangjukat. Mindketten tudták, hogy nem ajánlott cinkosán egymáshoz hajolniuk. Annak az 1930-as évek filmjeivel leáldozott. Sokkal jobb névtelenül borozgatni, dohányozni és sikkes ruhában elhaladó, csupasz lábú nők után fordulni. A franciák készséggel megértik az ilyen viselkedést.
– Ha érdekel – felelte Ibrahim.
– Igen.
– Más lesz, mint amihez szoktál. Kockázattal jár.
– Ha Isten is úgy akarja.
Ibrahim szigorúan bámulta néhány másodpercig, majd bólintott.
– A brazil utad... hányszor jártál ott?
– Hétszer az elmúlt négy hónapban.
– Jól érezted magad?
– Kellemes volt, gondolom.
– Elég kellemes, hogy visszamenj, ha megkérnek rá?
– Természetesen.
– Van ott egy emberünk. Szeretném, ha találkoznál vele, és elintéznéd a szállást.
Hadi bólintott. – Mikor indulok?

– Megvan! – jelentette ki Jack és átadta a papírokat.
Bell elvette, és hanyatt dőlt forgószékében.
– Franciaország? – kérdezte. – A születési értesítő?
Mivel nem hagyta nyugodni az OFT kommunikációs protokolljában hirtelen beálló változás, Jack addig nyomozott és katalogizált, míg ízekre nem szedte az alfanumerikus címzést, és ki nem bontotta az e-mail terjesztési listájában újonnan felbukkanó nevet.
– Igen. Shasif Hadi a neve. Úgy tűnik, Rómában él, nem tudom biztosan, hol, de muzulmán, feltehetőleg algériai származású, és valószínűleg mindent elkövet, hogy ne vonja magára a figyelmünket. Sokat időzik Párizsban.
Bell jót derült.
– Az olaszoknak nyilván fogalmuk sincs a létezéséről.
– Mennyire jók? – kérdezte Jack.
– Az olaszok? A hírszerző szolgálatuk első osztályú, és történelmileg nem bánják a nehéz fizikai munkát. A rendőrségük is jó. A mieinkkel ellentétben őket alig korlátozzák. Jobbak nyomon követésben és háttéradatok felderítésében, mint ahogy mi hagyjuk a sajátjainknak. Közigazgatási úton intézik a lehallgatásokat, nincs szükségük bírósági végzésre, mint nálunk. Én is mindent elkövetnék, nehogy magamra vonjam a figyelmüket, ha megszegném a törvényt. De így megy ez Európában: a lehető legtöbbet akarnak megtudni rólad meg arról, mivel foglalkozol. Ha nem keveredsz zűrbe, békén hagynak. Ha igen, megkeserítik az életedet. Egészen más a jogrendszerük, de összességében elég igazságos. Szemmel tartják a muzulmán kisebbséget, mert volt már példa lázongásra, ennél tovább azonban nem mennek. De igazad van: ha a fickó benne van a buliban, tudja, hogyan húzza meg magát, issza a bort, eszi a kenyeret, és tévézik, mint mások. Az olaszoknak is meggyűlt már a bajuk a terrorizmussal, de ott nem volt olyan vészes. Ha visszagondolsz az 1960-as években működő szélsőjobbos OAS-ra, igen, az komoly és félelmetes feladat elé állította őket, de elég hatékonyan kezelték. És elég kegyetlenül is. Az olaszok tudják, hogyan térjenek a lényegre, ha muszáj. Visszatérve erre a Hadira, megül a fenekén?
– Nem, az elmúlt fél évben ide-oda utazgatott Nyugat-Európában és Dél-Amerikában.
– Pontosan hova?
– Caracasba, Párizsba, Dubajba...
– Ettől és az e-mailtől eltekintve, miért nem kóser szerinted? – kérdezte Bell. – Tudod, egyszer felhívott az internetszolgáltató. Véletlenül rácsatlakoztam a szomszédom internet wifijére. Fogalmam sem volt róla.
– Ez más – vetette ellen Jack. – Kétszer is ellenőriztem, tényleg Hadi fiókja az. Róma Monté Sacro negyedében van egy német internetszolgáltató, egy náluk nyitott levelezőfiókból indították, de ez nem jelent semmit, mert egész Európában hozzáférhetsz. A kérdés az, miért küldték interneten kódolva, amikor elintézhették volna telefonon vagy akár egy étteremben. A feladó egyértelműen kényes ügynek tartja. Lehet, hogy nem ismeri Hadit látásból, vagy nem akar telefonálni, se ott hagyni neki, vagy nem tudja, hogyan. Ezek a fickók hozzá vannak nőve az internethez És próbálnak előnyt kovácsolni e gyenge pontból. Viszonylag kicsi a szervezetük, és nem kaptak hivatásos kiképzést. Ha ők lennének a KGB a régi időkből, nyakig ülnénk a szarban, de ők a technológiával próbálják ellensúlyozni szerkezeti gyengeségüket. Kicsik, tehát könnyen elrejtőzhetnek, viszont a nyugati elektronikus technológia segítségével kommunikálnak és koordinálják a tevékenységüket, amivel semmi gond, de tudjuk, hogy Európán kívül is jelen vannak. A technológiai határok átlépése kockázatos dolog. Eggyel több ok, hogy futárokat használjanak a felső szintű üzenetek kézbesítéséhez. Ha nemzetállam lennének, jobb forrásokkal rendelkeznének, viszont akkor hatékonyabban célba vehetnénk őket meg a parancsnoki láncukat. Ez jó is meg rossz is, mert ágyúval nem lövünk verébre. A veréb ugyan nem bánt, de csivitelésével megkeserítheti az életedet. Az a mi nagy bajunk, hogy túl sokra tartjuk az életet. Különben nem bánthatnának minket, de ez van, és ez nem fog megváltozni. A gyengeségünket és az alapelveinket próbálják ellenünk fordítani, mi viszont nem fordíthatjuk őket ellenük. Ha nem azonosítjuk be ezeket a jómadarakat, folytatják a bosszantást, és az őrületbe kergetnek minket. Addig meg tovább képezik magukat, és ellenünk fordítják a technológiát.
– Szóval, mit javasolsz?
– Kapjuk szét a levelezőfiókját, és derítsük fel a pénzügyi hátterét. Kövessük a pénz szagát! Egy tökéletes világban most összedughatnánk a fejünket a német szövetségi titkosszolgálattal, de persze ez nem lehetséges. Hisz még az Ügynökség sem járhat el helyettünk, ugye?
S Jack e kérdéssel sikeresen rámutatott, hol a bibi. Mivel a Campus hivatalosan nem létezett, nem tájékoztathatta a hírszerzést az eredményeiről, következésképpen nem járhatott a dolgok végére a hagyományos csatornákon keresztül. Hiába fedeznének fel olajat Kansasban és tennének gazdaggá embereket, egy bürokrata visszanyomozná, honnan származik az információ, hogy lássa, kinek a műve, s akkor rögtön lőnének a Campus fedőcégének. A szupertitkos lét éppannyi hátránnyal járt, mint előnnyel. Vagy még többel. Megtehetnék, hogy az Ügynökség érdeklődésének álcázva puhatolózni kezdenek Fort Meade-ben, de még az is kockázatos lenne, és Gerry Hendleynek személyesen kellene jóváhagynia. Hát, semmi sem fenékig tejfel. Egy olyan világban, ahol két vagy több fej hasznosabb a problémák megoldásában, mint egy, a Campus magára volt utalva.
– Attól tartok, nem – felelte Bell. – Nos, hacsak nem a vakvéletlen folytán került Hadi a listára, és nem ártalmatlan a levél, amondó vagyok, futár akadt a horgunkra.
Noha nem a leggyorsabb módja a kommunikációnak, a futár a legbiztonságosabb. A dokumentumban vagy CD-n könnyűszerrel elrejtett, kódolt adatok és üzenetek kiszűrésére a repülőtéri biztonsági személyzet nincs kiképezve. Hacsak nincs birtokodban a futár személyazonossága – melyet talán most megkaparintottak –, a rosszfiúk akár a világvégét is tervezhetik anélkül, hogy a jófiúk tudomást szereznének róla.
– Egyetértek – mondta Jack. – Hacsak nem a National Geographicnak dolgozik, találtunk valamit. Vagy kém, vagy támogató.
Titkosügynök-agya van a gyereknek, és ez nem megvetendő, gondolta Rick Bell.
– Rendben – mondta Jacknek. – Helyezd a listád élére, és homályosíts fel!
– Jó – felelte Jack, és felállt. Megindult az ajtóhoz, de visszafordult.
– Van még valami? – kérdezte Bell.
– Aha. Szeretnék beszélni a főnökkel.
– Miről?
Jack közölte. Bell igyekezett nem mutatni meglepetését. Ujjait összeérintve Jackre pillantott.
– Hogy jutott eszedbe? A MoHa-eset miatt? Mert az nem a való élet, Jack. A terepmunka...
– Tudom, tudom. Egyszerűen érezni akarom, hogy teszek valamit.
– Teszel.
– Tudod, hogy értem, Rick. Valami kézzelfoghatót. Sokat töprengtem rajta. Legalább hagyd, hogy tálaljam Gerrynek.
Bell fontolóra vette, majd vállat vont.
– Rendben. Elintézem.

Kilencezer kurva mérföld, és még mindig sehol a sör, futott át Sam Driscoll agyán, de csak egy pillanatra, mert rögtön emlékeztette magát újra, hogy akár műanyag zsákban is megtehette volna a hazautat. Pár centivel errébb vagy arrább, mondták az orvosok, és a kőrepesz úgy szétszaggatja a karjában a verőeret, a fejében a vivőeret vagy a könyökhajlati gyűjtőeret, hogy bőven elvérzik, mire a Chinookhoz ér. Ketten így is odavesztek. Barnes és Gomez pont telibe kapta az aknagránátot. Young és Tait kisebb repeszt szedett be a lábába, de önállóan felmászott a Chinookra. Onnan már csak egy ugrás volt a Kala Gush előretolt hadműveleti bázis, ahol búcsút vett a csapattól. Wilson kapitány csatlakozott hozzá a törött lábával, és elkísérte előbb a Ramstein légi bázisra, majd onnan Fort Sam Houstonba a Brooke Katonai Kórházba. Mint kiderült, mindkettejüknek olyan ortopédiai műtétre volt szükségük, melyre a Brooke szakosodott. Meg jó adag Demerolra. Az itt dolgozó nővérek nagylelkűen adagolták a fájdalomcsillapítót, melynek köszönhetően sikerült felednie, hogy öt nappal korábban a Hindukus hegyeinek jókora gránitdarabja fúrta bele magát a vállába.
Az akció bukta volt, legalábbis ami a fő célkitűzést illeti, pedig a rangerek nincsenek kudarchoz szokva sem saját, sem más hibájából. Amennyiben igaza volta hírszerzésnek, és célpontjuk valóban járt a barlangban, valószínűleg alig egy nappal az érkezésük előtt lépett meg. Viszont, emlékeztette magát Driscoll, amekkora szarviharon kellett átvergődniük az LZ-hez, rosszabbul is elsülhetett volna. Két embert elvesztett, de tizenhármat hazahozott. Barnes és Gomez! A pokolba!
Nyílt az ajtó, és begurult Wilson kapitány kerekes székben.
– Van egy perced a látogatóra?
– Naná. Hogy van a lábad?
– Még mindig törött.
Driscoll derült egy sort.
– Az bizony úgy is marad egy darabig, uram!
– De se csavar, se lemez, ezt megúsztam. Nálad mi a pálya?
– Nem tudom. Nem sokat mondanak az orvosok. A műtét jól ment, az erek nem sérültek, az nagy pech lett volna. Könnyebben helyrerakják az ízületet meg a csontot. Hallottál a srácokról?
– Aha, jól vannak. Ülnek a babérjaikon, de megdolgoztak érte.
– Young és Peterson hogy van?
– Mindketten jól. Pár hétig könnyebb munkára osztják be őket. Ide figyelj, Sam, valami kánya van.
– Úgy festesz, mint aki szellemet látott.
– Attól tartok. Bűnügyi nyomozókat. Két ügynököt a zászlóaljnál.
– Mindkettőnket vizsgálnak?
Wilson bólintott.
– Előhúzták az utólagos akciójelentéseinket. Tudnom kéne valamiről, Sam?
– Nem, uram. Múlt hónapban mikuláscsomagot kaptam az edzőteremnél, de azt leszámítva jó gyerek voltam.
– Minden kóser volt a barlangban?
– A szokásos szarság, uram. Ahogy írtam.
– Na, mindegy, ma délután jönnek. Ne kendőzz el semmit, és akkor minden rendben lesz!

Alig pár percbe telt, hogy Driscoll átlássa, mire megy ki a játék a nyomozóknál: a fejére. Hogy ki és miért pályázott rá, nem tudta, de valaki őt pécézte ki a barlangban történtek miatt.
– És hány őrszemmel találkozott?
– Kettővel.
– Mindkettőt megölte?
– Igen.
– Rendben, tehát behatolt a barlangba. Hány fegyveres tartózkodott odabent? – kérdezte az egyik nyomozó.
– Miután mindent az ellenőrzésünk alá vontunk...
– Nem, úgy értem, amikor behatolt a barlangba. Hányan voltak felfegyverezve?
– Határozza meg, mit ért azon, „felfegyverezve”!
– Ne okoskodjon itt nekem, törzsőrmester! Hány fegyveres emberrel találkozott, amikor behatolt a barlangba?
– Benne van a jelentésemben.
– Hárommal, igaz?
– Úgy rémlik – felelte Driscoll.
– A többi aludt.
– AK-val a párnája alatt. Úgy látom, srácok, nem értik. Foglyokról beszélnek, ugye? Csakhogy ez nem így működik, a valóságban nem! Ha tűzharcba keveredsz egy rosszfiúval egy barlangban, annak egy csomó halott ranger lehet a vége.
– Nem próbálta meg lekapcsolni az alvókat?
Driscoll elmosolyodott.
– Szerintem kellőképpen lekapcsoltam őket.
– Álmukban lőtte le őket!
Driscoll nagyot sóhajtott.
– Fiúk, miért nem állnak elő végre a farbával?
– Ahogy kívánja. Törzsőrmester, az utólagos akciójelentésében már önmagában elegendő bizonyítékot találtunk arra, hogy vádat emeljünk maga ellen fegyvertelen harcosok meggyilkolásáért. Az osztaga többi tagjának a vallomásával...
– Akiket még nem hallgattak ki, ugye?
– Nem, még nem.
– Mert maguk is tudják, hogy ez egy nagy rakás szar, és szívesebben vennék, ha önként és dalolva tenném a fejem a nyaktiló alá, és nem csapnék balhét. Miért csinálják ezt? Csak a dolgomat végeztem. Készüljenek fel a témából! Ami ott történt, az alapeljárás. Nem adunk esélyt az ellenségnek, hogy megtizedeljenek minket.
– És arra sem, hogy megadják magukat, igaz?
– Szentséges ég...! Uraim, ezek az idióták sosem adják meg magukat! Ha fanatizmusról van szó, kamikaze berepülőpilótákat megszégyenítő módon ugranak fejest a halálba. Amiről maguk beszélnek, azzal megölettem volna az embereimet, arról pedig szó sem lehet!
– Törzsőrmester, most éppen beismeri, hogy megelőzésképpen végezte ki az embereket abban a barlangban?
– Csak azt mondom, végeztünk, míg nem kapok független védőügyvédet.

35

– Hamvába holt próbálkozás – mondta Brian Caruso az anyósülésről bámulva a tovaszaladó tájat. – Persze rosszabb helyre is küldhettek volna. – Svédország fenemód vonzó volt a zöldellő természettel és a tipp-topp autópályával (már amennyit láttak belőle, mióta elindultak Stockholmból). Sehol egy árva szemét. A svéd fővárostól kilencven mérfölddel északra jártak, tizenkét mérfölddel északkeletre kristályosan csillámlott a Botteni-öböl vize az imitt-amott felhős égbolt alatt. – Szerinted hova dugták a bikinis csapatukat? – kérdezte a haditengerész.
Dominic felnevetett.
– Azokat mind számítógépen vágják össze, bátyó. Soha senki nem látta még őket élőben.
– Marhaság, igenis léteznek. Milyen messze van ez a hely? Mi is a neve? Söderhamn?
– Ja. Úgy százötven mérföld.
Jack és Sam Granger vázolta nekik a helyzetet. A Caruso fivérek egyetértettek ugyan a műveleti főnökkel abban, hogy kétesélyes az akció, de tetszett nekik, hogy mindent tűvé tehetnek.
Ráadásul jó alkalom volt ez arra, hogy csiszoljanak a kémtechnikájukon. Munkájuk a Campusnál ez idáig főleg Európára korlátozódott, ám minél többet gyakorolhat az ember valós műveleti környezetben, annál jobb. Mindketten csupasznak érezték magukat fegyverek nélkül, de ez is a valóság része volt: a tengerentúlon rendszerint fegyvertelenül működtek.
Hogy pontosan miként akadt rá Jack a Hlasek Légitársaság és Söderhamn pöttöm repülőtere közötti kapcsolatra, egyikük sem tudta, de akárhol végezte is a Dassault Falcon, utoljára itt szállt le. Olyan ez, magyarázta Dominic, mint eltűnt személyek után kutatni: hol és ki látta őket utoljára. Az már más lapra tartozik, hogyan fogják megválaszolni ezeket a kérdéseket, ha Söderhamnbe érnek. Jack bárgyú vigyorral tett javaslata valószínűleg helytálló lesz: improvizálnak. A cél érdekében a Campus dokumentumos emberei, akik az épület gyomrában megbúvó odúkban voltak elszállásolva, ellátták őket cégjelzéssel, névjegykártyával és a londoni Lloyd’s kárigény-kivizsgáló osztályának megbízólevelével.

Kora délután értek a tizenkétezer lakosú Söderhamn déli peremkerületeihez. Dominic keletre fordult, lehajtott az E4-ről, és miután öt mérföldön át követte a légi járművet jelölő táblákat, leparkolt egy csaknem üres repülőtéri parkolóban. Összesen három autót számláltak meg. A két és fél méteres kerítésfonaton túl négy fehér tetős hangár sorakozott egymás mellett. A repedezett aszfaltburkolaton magányos üzemanyagtöltő kamion gurult lustán.
– Tényleg frankó ötlet volt hétvégén jönni – jegyezte meg Brian. Arra gondoltak, ha szombat délután jönnek, alig lesz kiszolgáló személyzet, tehát kisebb eséllyel futnak össze a hatóságok igazi képviselőivel, legalábbis ebben reménykedtek. Egy kis szerencsével minimálbéres részmunkaidőst találnak az irodában, aki a lehető legkisebb hűhóval akarja eltölteni a délutánt. – Még egy jó pont a kuzinnak.
Kiszálltak, megcélozták az irodát és benyitottak. Egy húszas évei elején járó szőke srác gubbasztott a pult mögött, lábát a kartotékszekrényre polcolta fel. A háttérben kazettás magnóból bömbölt a legújabb svéd technopop. A srác felkecmergett, és lehalkította a zenét.
– God middag – üdvözölte őket.
Dominic kiterítette a pultra a megbízólevelet.
– God middag.

Mindössze öt perc hízelgésbe és burkolt fenyegetésbe telt, hogy bepillantást nyerjenek a napi repülési naplóba, ahova az elmúlt nyolc hét folyamán csupán két Dassault Falcon érkezése került bejegyzésre: az egyik Moszkvából másfél hónappal, a másik a zürichi bázisú Hlasek Légitársaságtól három héttel korábban.
– Látnunk kell a légiforgalmi okmányt, a repülési tervet és a légi jármű szervizkönyvét – sorolta Dominic az iratgyűjtőt kocogtatva.
– Az nincs itt. A fő hangárban lesz.
– Akkor menjünk, nézzük meg!
A srác felemelte a telefonkagylót.

A szolgálatos szerelő, Harold alig volt idősebb a pultos ügyintézőnél, s őt még nála is jobban kizökkentette a felbukkanásuk. Biztosítási nyomozók, eltűnt repülő, szervizkönyv – e három szót minden repülőgép-szerelő a háta közepére kívánja, különösen, ha a londoni Lloyd’sszal együtt kerülnek említésre, melynek tevékenységét csaknem háromszáz éve páratlan hírnév fémjelzi.
Harold bevezette őket a szervizirodába, és rövidesen előttük hevert a kikért szervizkönyv, még két csésze kávéval is megtoldották. Harold az ajtóban ténfergett, míg Brian felé nem lövellt egy leléphetsz pillantást, ilyenre csak egy haditengerész képes.
A Hlasek Légitársaság által vázolt repülési terv a spanyolországi Madridot jelölte meg a Falcon úti céljaként, de a terv tényleg az maradt, ami: terv. Miután a Falcon elhagyta Söderhamn légterét, bármerre mehetett. Ez persze bonyodalmakkal járt, de nem leküzdhetetlen bonyodalmakkal. Eleinte úgy tűnt, a szervizkönyv csupa rutinbejegyzést tartalmaz, de aztán átfutották az összefoglalót, és belemélyedtek a részletekbe. Amellett, hogy a Falcon üzemanyagtankja csurig lett töltve, a szolgálatban lévő szerelő lefuttatott egy hibakeresést a repülő transzponderén.
Dominic felkelt, megkocogtatta az iroda üvegablakát, és magához intette Haroldot. Az orra alá dugta a szervizkönyvet.
– Ez a szerelő, Anton Rolf, beszélni szeretnénk vele.
– Ööö, ma nincs bent.
– Erre magunktól is rájöttünk. Hol találjuk?
– Nem tudom.
Brian megszólalt:
– Ezt meg hogy érti?
– Már egy hete nem jött dolgozni. Senki sem tud róla semmit.

A söderhamni rendőrség, magyarázta tovább Harold, kiszállt szerdán a repülőtérre, hogy utánajárjanak Rolf eltűnésének, melyet nagynénje jelentett be, akivel együtt lakik. Ugyanis múlt pénteken nem tért haza az unokaöccse munka után.
Mivel feltételezték, hogy a rendőrség már elvégezte a szokásos utánajárást, Brian és Dominic Söderhamnbe hajtott, bejelentkeztek a Linblomman Szállodába, aludtak hatig, aztán kerestek egy közeli éttermet, ahol megtömték a gyomrukat, és elütötték az időt, majd egy óra múlva felkerekedtek és kutyagoltak háromsaroknyit egy Dalig Radisa – Fásult Retek – nevű kocsmához, ahol Harold szerint Anton Rolf szeretett lógni.
Miután körbejárták és feltérképezték a tömböt, bevonultak a bárba, ahol már az ajtóban mellbe vágta őket a gomolygó cigarettafüst és a heavy metál, és elnyelte őket a bárnál lökdösődő és minden talpalatnyi helyen vonagló, szőke fizimiskájú testek tengere.
– De legalább nem az a techno-borzadvány – üvöltötte túl Brian a hangzavart.
Dominic elkapott egy elhaladó pincérnőt, és tört svédséggel rendelt két sört. A pincérnő eltűnt, majd öt perccel később felbukkant.
– Beszélsz angolul? – kérdezte Dominic.
– Igen. Angolok vagytok?
– Amerikaiak.
– Hé, amerikaiak, ez szuper, nem?
– Antont keressük. Nem láttad?
– Milyen Antont? Sokan járnak ide.
– Rolfot – felelte Brian. – Szerelő, a repülőtéren dolgozik.
– Igen, rendben, Antont. Már egy hete nem jött, azt hiszem.
– Tudod, hol találjuk meg?
A pincérnő mosolya kissé lehervadt.
– Miért keresitek?
– Tavaly megismerkedtünk a Facebookon. Mondtuk neki, ha legközelebb erre járunk, megkeressük.
– Ó, aha, a Facebookon! Király! Ott vannak a haverjai. Ők talán tudják. Ott, a sarokban. – Egy asztalra mutatott, melyet fél tucat, mezbe bújt huszonéves vett körül.
– Kösz – mondta Brian, mire a pincérnő sarkon fordult és ment volna a dolgára. Dominic megállította. – Várjál, csak úgy kíváncsiságból: miért kérdezted, hogy miért keressük Antont?
– Mások is keresték. Nem voltak ilyen kedvesek, mint ti vagytok.
– Mikor?
– Kedden? Nem, bocs, hétfőn.
– Talán a rendőrség?
– Nem a rendőrség. Az összes rendőrt ismerem. Négy férfi, nem fehér, de nem is fekete. Lehet, hogy közel-keletiek.
Amikor a pincérnő lelépett, Dominic Brian fülébe bömbölte: – Hétfőn. Három napra rá, hogy Rolf nagynénje bejelentést tett, mert nem ment haza.
– Talán nem akarja, hogy rátaláljanak – felelte Brian. – Öregem, pont focistákat kellett kifognunk!
– Na és?
– Sosem láttad a világkupát, tesó? Ezek a fickók a vedelésnél csak verekedni szeretnek jobban.
– Akkor nem lesz nehéz felkelteni az érdeklődésüket.
– Dom, én nem bokszról beszélek. Ezek letépik a füledet, és kitapossák a beledet bunyózás közben. Ha még azt is hozzávesszük, hányan vannak, mi lesz a vége?
– Mi?
– Egy maroknyi fog – felelte Brian vásott vigyorral.

– Hé, srácok, Antont keressük – kezdte Dominic. – A pincérnő szerint a haverjai vagytok.
– Nem beszél angol – felelte egyikük. Homlokán csipkeszerű hegháló éktelenkedett.
– Hé, baszd meg, Frankenstein! – rivallt rá Brian.
A tag hátralökte a székét, felpattant és bokszállásba vágta magát. A többiek követték a példáját.
– Most beszél angol, he? – üvöltötte Brian.
– Csak mondd meg Antonnak, hogy keressük – vetette oda Dominic vállmagasságba lendítve a kezét. – Különben látogatást teszünk a nénikéjénél!
Brian és Dominic megkerülte a társaságot, és megindult a hátsó ajtó felé.
– Szerinted mennyi? – kérdezte Brian.
– Fél perc, nem több – mondta Dominic.
Kint a kertek alatt Brian felkapott egy közeli acélkukát, Dominic meg egy alkar hosszúságú, rozsdás vasbetondarabot. Még épp időben fordultak meg, hogy lássák, amint kivágódik az ajtó. A mögötte lapuló Brian hagyta, hadd jöjjön ki és rontson Dominicra három focista, majd a negyedik orrára rúgta az ajtót, belépett, és kaszaként lóbálta maga előtt a kukát. Dominic egy térdrúgással kivonta a forgalomból a focistavezért, majd kitért a második jobb horga elől, és a vasbetonnal odasuhintva ripityára törte kinyújtott könyökét. Brian pont akkor fordult meg, amikor az ajtó ismét kivágódott, úgyhogy lendült egyet, s beledöngölte a kuka lekerekített peremét a negyedik focista homlokába és orrnyergébe. Megvárta, míg elterül, aztán térden focizta a feléjük csörtető maradék két focistát. Az első elhasalt a lába előtt. Épp négykézlábra emelkedett volna, amikor Brian fejbe rúgta a sarkával, mire ismét elterült. Az utolsó tag ökölbe szorított kézzel vadul kalimpálva támadt Dominicra, aki folyamatosan hátrált, hagyta, hadd közelítse meg, aztán félrelépett, és visszakézből lesújtott a halántékára. A focista a falnak esett és összerogyott.
– Jól vagy? – kérdezte Dominic a testvérét.
– Aha, és te?
– Van olyan, aki eszméleténél van?
– Igen, ez itt. – Brian letérdelt az ajtóban az első focista mellé. Az nyögve gurult ide-oda a törött térdét babusgatva. – Hé, Frankenstein, mondd meg Antonnak, hogy keressük!

A kocsma mögött hagyva a focistákat, kiléptek a bárból, átkeltek az úton egy parkba, ahol Dominic helyet foglalt egy padon. Brian visszakocogott a szállodához, kiállt a bérelt autóval, aztán visszahajtott, és leállította a motort a parkkal szemben.
– Nincs rendőr? – kérdezte Dominic padja felé igyekezve a fákon át.
– Nincs. Lerítt róluk, hogy nem szívelik a rendőröket.
– Igaz. – Vártak öt percet. Ekkor nyílt az ajtó, kitámolygott két focista, és elcsoszogtak az utcán lejjebb leparkolt autójukhoz. – Igaz barátok – jegyezte meg Brian. – Könnyen rászedhető, de igaz barátok.

36

A focisták sötétkék Citroenjét követve átvágtak Söderhamn belvárosán és a keleti peremkerületen, s kijutottak a városból. Alig négy mérfölddel arrább másik városba értek, ez negyedakkora volt, mint Söderhemn. – Forsbacka – olvasta Brian a térképről. A Citroen letért a főútról, majd egy sor jobb és bal kanyar után felhajtott egy mentazöld, félnyeregtetős ház feljárójára. Dominic elhúzott a ház előtt, a következő sarkon jobbra fordult, és leparkolt egy fa alatt. A hátsó ablakból pont ráláttak a félnyeregtetős ház bejárati ajtajára. A focisták már a tornácon toporogtak. Egyikük bekopogott. Fél percre rá kigyúlt a tornácon a lámpa, s feltárult az ajtó.
– Szerinted? Most menjünk vagy várjunk? – kérdezte Dominic.
– Várjunk. Ha Rolf az, elég sütnivalója volt, hogy egy hétig kámfort játsszon. Nem fog csak úgy megpattanni, előbb átgondolja.

Húsz perccel később a bejárati ajtó ismét kinyílt, és a focisták kitódultak. Visszaültek a Citroénbe, kigördültek és végighajtottak az utcán. Brian és Dominic megvárta, hogy eltűnjön a hátsó lámpájuk a sarkon, aztán kiszálltak és a házhoz siettek, melyet túlburjánzott orgonabokor sövény választott el a szomszédtól. A sövény tövében elosontak két elsötétített ablak alatt. Egy magányosan álló garázsnál lyukadtak ki. Megkerülték, hogy rálássanak a ház végére: a két ablakkal szegélyezett hátsó ajtóra. Valamennyi sötétbe borult, egyet kivéve. Miközben a házat figyelték, férfialak haladt el az ablak mellett, megállt a konyhaszekrény előtt, kinyitotta és becsukta. Néhány másodperccel később megjelent az ajtóban egy bőrönddel. Brian és Dominic lebukott. A garázs oldalsó ajtaja kinyílt, majd a gépkocsi ajtajának nyitódása és csukódása hallatszott. A garázsajtó becsapódott, és a ház hátsó ajtaja is becsukódott.
– Szedi a sátorfáját. Jobb, ha megelőlegezzük, hogy a cimboráihoz hasonlóan ő is focista.
– Pont ez járt az eszemben. Nem valószínű, hogy van fegyvere, a svéd törvények rohadt macerásak, de jobb félni, mint megijedni. Lerohanjuk és elgyepáljuk.
– Rendben.

Elhelyezkedtek a hátsó ajtó két oldalán, és vártak. Eltelt öt perc. Hallották, hogy odabent motoz a férfi. Brian kinyitotta a hátsó ajtó elé felszerelt szúnyoghálós ajtót, és elfordította a belső kilincsgombot. Nem volt kulcsra zárva. Visszanézett Dominicra, bólintott, majd elfordította a gombot, óvatosan kinyitotta az ajtót, és megállt. Várt. Semmi. Belépett, és fogta az ajtót a nyomában ügető Dominicnak.
Keskeny konyhában találták magukat. Balra, a hűtőszekrény után következett az étkező. Jobbra rövid előszoba vezetett a ház nappalinak tűnő elejébe. Valahol ment a tévé. Brian oldalazva a sarokhoz araszolt és kikukkantott. Visszahúzódott és jelzett Dominicnak: fickó bemérve. Indulok. Dominic bólintott.
Brian tett egy lépést, megállt, aztán megint egy lépést, s máris az előszoba felénél járt.
Ekkor megnyikordult lába alatt a deszkapadló.
A nappaliban Anton Rolf felpillantott a televízió előtt, észrevette Briant, és a bejárat felé iramlott. Brian nekilódult, előrehajolt, két kézzel megragadta a farönk dohányzóasztalt és teljes erőből meglökte, így sikerült Rolfot a részben nyitott bejárati ajtónak szegeznie. Majd a hajába csimpaszkodott, és homlokát az ajtófélfába döngölte, előbb egyszer, aztán kétszer, végül harmadszor. Rolf elernyedt.
Megkötözték a konyhafiókból előkerülő félcentis ruhaszárító kötéllel. Míg Brian felügyelt rá, Dominic átkutatta a házat, de a sebtében bepakolt bőröndöt leszámítva semmi szokatlant nem talált.
– Ezt aztán gyorsan összecsapta – állapította meg Brian a bőröndbe ömlesztett ruhákat és tisztálkodószereket vizslatva. Rolf el akart szelelni, s döntését kétségtelenül barátai látogatása siettette.
Odakintről fékcsikorgás hallatszott. Brian az utcára néző ablakhoz szökkent, kinézett, és a fejét csóválta. Dominic a konyhába ment. Épp idejében ért a mosogatónál lévő ablakhoz, hogy lássa, amint egy nő megkerüli a sarkot a feljáró felől, és a hátsó ajtó felé igyekszik. Egy pillanattal később nyílt az ajtó, Dominicnak épp csak annyi ideje maradt, hogy mögé csusszanjon. A nő belépett. Dominic becsapta az ajtót, hozzáugrott, tenyerét a szájára tapasztotta, és a vállához szorította fejét.
– Egy szót se! – suttogta svédül. – Tudsz angolul?
A nő bólintott. A két fivér tapasztalta már, hogy a svédek többsége tud angolul, s úgy tűnt, minden európai országban tudnak. E tekintetben nem volt párjuk az amerikaiaknak, akik főként csak saját nyelvükön írtak és olvastak, s néha még azt sem nagyon.
– Most elveszem a kezem. Nem bántunk, de ha sikítasz, kipeckelem a szádat! Érted?
A nő bólintott.
Dominic elvette a kezét, és gyengéden az étkezőben lévő székre lökte. Brian átjött.
– Mi a neved? – kérdezte Dominic.
– Maria.
– Anton a fiúd?
– Igen.
– Tudod, keresik.
– Ti keresitek.
– Nemcsak mi – felelte Brian. – A Retekben a pincérnő szerint néhány közel-keleti fickó kérdezősködött utána. – Maria nem szólt. – Ezt nem mesélte, ugye?
– Nem.
– Nyilván nem akarta, hogy aggódj.
Maria a szemét forgatta. Brian felnevetett.
– Néha ilyen ostobák vagyunk.
Maria elmosolyodott.
– Igen, tudom.
– Mondta Anton, miért bujkál? – kérdezte Dominic.
– Valami rendőrséggel kapcsolatos ügy miatt.
Brian és Dominic összenézett. Anton tehát azt hiszi, másért keresi a rendőrség? Nem a nénikéje bejelentése miatt?
– Hova szándékoztok menni? – kérdezte Dominic.
– Stockholmba. Van ott néhány barátja.
– Na, jó, ide hallgass: ha bántani akarnánk, mostanra megtettük volna. Érted?
A nő bólintott.
– Kik vagytok?
– Mindegy. Szeretnénk, ha Anton értésére adnád: ha felel a kérdéseinkre, meglátjuk, mit tehetünk érte. Jó? Ha nem, lesz nemulass!
– Jó.
Brian fogott egy kancsó hideg vizet a konyhában, és Anton fejére zúdította. Aztán Dominickal együtt a nappali távoli sarkába hátrált, míg Maria Anton székéhez térdelt, és suttogni kezdett. Öt perccel később megfordult, és bólintott nekik.

– A nénikém bejelentést tett – kezdte Anton pár perccel később.
Dominic bólintott.
– Nem mentél haza. Biztosan aggódott. Azt hitted, valami másról van szó? Hogy köze van a repülőhöz?
– Arról honnan tudtok?
– Megérzés – felelte Brian. – Mostanáig. Megbuheráltad a transzpondert?
Anton bólintott.
– Hogyan?
– Megdupláztam a kódokat.
– Egy másik repülőével? Egy Gulfstreamével?
- Igen.
– Ki bérelt fel?
– A fickó, a tulaj.
– A Hlasek Légitársaságról. Lars?
- Igen.
– Nem először kért rá, ugye? – kérdezte Brian.
- Nem.
– Hogyan fizetett?
– Pénzzel... készpénzzel.
– Ott voltál aznap este, amikor leszállt, aztán elhúzta a Dassault a csíkot?
– Igen.
– Mesélj erről egy kicsit! – mondta Dominic.
– Négy utasa volt, közel-keletiek, limuzinon érkeztek. Beszálltak, velük szállt fel a repülő. Ennyi.
– Le tudod írni őket?
Rolf a fejét rázta.
– Túl sötét volt. Mondtál valamit a Retekről. Valaki más is keresett?
– A pincérnő szerint négy közel-keleti fazon. Van tipped, miért? – mondta Brian.
Rolf rámeredt.
– Most viccelsz?
– Nem, bocs.
Dominic és Brian Antonnal hagyta Mariát, és az előszobába vonult.
– Szerinted igazat mond? – kérdezte Brian.
– Igen. Tisztára be van gazolva, és pokoli boldog, hogy a mi fehér képünk jött be azon az ajtón.
– Nem mintha sokat számítana. Semmi használhatóval nem szolgál. Se névvel, se arccal, se felgöngyölíthető dokumentumokkal, csak inkognitóban ki tudja, hová utazgató közel-keletiekkel. Ha a belügyminisztérium vagy az FBI ráakadt volna Hlasekre vagy a pilótájukra, nem kérik meg Zürichet vagy Stockholmot, hogy tegyenek tűvé mindent.
– Biztosan – felelte Dominic.
– Mi legyen ezzel a két díszpinttyel?
– Legjobb lesz, ha elvisszük őket Stockholmba. Ha Antonnak van egy kis sütnivalója, feladja magát a Rikskri-minalpolisennél, és fohászkodik, hogy ráharapjanak a sztorijára.

Dominic nézte, ahogy Anton és Maria összegyűjti a cókmókját. Brian kiosont a hátsó ajtón a kocsiért. Három percre rá lihegve ért vissza.
– Gáz van. Összekaszabolták a gumit a bérelt járgányon.
Dominic Antonhoz fordult.
– A haverjaid?
– Nem, mondtam nekik, hogy ne jöjjenek vissza.
Odakintről fékcsikorgás hallatszott. Dominic lekapcsolta az asztali lámpát. Brian bezárta az ajtót, és kilesett a kukucskálón.
– Négy fickó – suttogta. – Fegyveresek. Kettő elöl közelít, kettő hátul.
– Követtek – mondta Dominic Mariának.
– Senkit sem láttam...
– Ez a lényeg!
– Van fegyvered? – kérdezte Brian Antont.
– Nincs.
Dominic és Brian összenézett. Mindketten tudták, mit gondol a másik: késő hívni a zsarukat. S a jelenlétük amúgy is több problémát, mint megoldást vetne fel.
– Nyomás a konyhába! – parancsolt Dominic Antonra és Mariára. – Zárjátok be az ajtót, és hasaljatok a földre! Egy pisszenést se! – Dominic és Brian követte őket. – Kés van? – suttogta Brian Antonnak, aki egy fiókra mutatott. Brian görnyedve odasurrant az ablakpárkány takarásában, kihúzta, és Dominic kezébe nyomta a benne lapuló két, huszonöt centis, rozsdamentes acél húsvágó egyikét, aztán magára bökött, majd a nappalira, és megindult a szoba felé. Dominic követte. Egyesült erővel az ajtónak lökték a kanapét, a dohányzóasztalt és az egyik széket. Persze nem állítja meg a behatolókat, de lelassítja őket, s talán kiegyenlíti a különbségeket. Merthogy Brian és Dominic elkerülhetetlenül késekkel készült kiállni a lőfegyverek ellen. Dominic egy intéssel sok szerencsét kívánt testvérének, majd visszatért a konyhába. Brian szemét a bejárati ajtóra függesztve lecövekelt az előszoba végén.
Maria a földön hasalva súgta: – Mi...
Dominic feltartotta tenyerét és a fejét ingatta.
Odakint a konyhaablak alatt fojtott hangok suttogtak. Tíz másodperc. A hátsó ajtón nyikorogva elfordult a kilincsgomb előbb az egyik, majd a másik irányba. Dominic rák módjára körbearaszolta Antont és Mariát, s az ajtó kilincsgomb felőli oldalán a falnak lapult.
Néma csend.
Fojtott hangok.
A ház oldala felől üvegcsörömpölés. Dominic hallotta, hogy kő koppan a padlón. Csapda, futott át az agyán. Tudta, hogy Brian ugyanerre a következtetésre jut. A szúnyoghálós ajtó nyikorogva kinyílt.
Valami terjedelmes vetődött az ajtónak. Aztán ismét. Dominic feje mellett meghasadt az ajtófélfa. A harmadik vetődésre az ajtó felpattant. Egy alkar és egy fegyvert markoló kéz bukkant fel, egy másodperccel később arc követte. Dominic várta, hogy megjelenjen a célpont – közvetlenül a fülcimpa alatti lágy rész aztán kezét előreszegezve, tövig mártotta a kést a férfi nyakába, s annál fogva rántotta el az ajtóból. A férfi elejtette a fegyverét. Dominic átrúgta az előszoba túlsó végébe, hogy Brian felkaphassa. Aztán kihúzta a kést, áthajolt a férfin, és rácsapta a kitárt ajtót a következő befelé nyomuló támadóra, aki hátratántorodott.
A ház előtt két lövés dördült. Az ablak betört. Brian leguggolt és a bejárati ajtóra szegezte a revolvert. Dominic nyakát behúzva megkerülte Mariát és Rolfot, és kilesett a konyhaablakon. Odakint két férfi térdepelt a hátra zuhant alak mellett. Egyikük felnézett, észrevette Dominicot, és kétszer belőtt az ablakon.
Dominic négykézláb kúszva kérdezte Mariától: – Étolaj? – A nő a szemközti konyhaszekrény alsó részére mutatott. Dominic beparancsolta a svédeket a nappaliba Brianhez, aztán elővette az olajat, másfél méterre az ajtótól kilocsolta a műanyag padlóra, s átvágtatott a nappaliba. Épp megkerülte Briant, amikor berobbant a hátsó ajtó. Egy alak rontott be, társa szorosan a sarkában. Az első elérte az olajfoltot, hanyatt vágódott, és a társát is magával rántotta. Brian előreszegezett revolverrel az előszobába lépett, jobb vállát a falnak vetette és tüzet nyitott. Két golyót eresztett az első támadóba, egy harmadikat a másikba. Fegyvereiket, mint a villám, elszedte, s egyet Dominicnak hajított, aki Mariát és Rolfot maga előtt tolva már a folyosón rohant.
Gondosan ügyelve az olajra, átlépte a két férfit, kilesett a hátsó ajtón, majd visszahúzódott. – Tiszta.
A nappalinál recsegve-ropogva betört az ajtó, a keményfa padlón csikorogtak a bútorlábak.
– Rohanj a kocsihoz – mondta Dominic Briannek. – Indítsd be, csapj zajt!
– Rendben.
Brian kiterelte Mariát és Rolfot a hátsó ajtón. Dominic épp idejében nézett az előszoba másik végébe, hogy lássa, ahogy bepréseli magát a behatoló, és épp kezdi átküzdeni magát az bútorrakáson. Dominic kiosont a hátsó ajtón, átsprintelt a gyepen, és megkerülte a garázs hátsó sarkát. Odabent Brian már kiadta Rolfnak, hogy indítsa be a kocsit, s most épp a motort bőgette. Dominic térdre ereszkedett és kilesett a garázs mögül, háta mögött a kerítés sötétlett a sövénytől. Szinte teljesen beleolvad a körvonala.
Az ajtóban megjelent az utolsó tag. Látta halott társait a konyhában, úgyhogy elővigyázatosabb volt, gondosan körülnézett, mielőtt kilépett volna. Megtorpant, aztán végigsurrant a fal mellett, ellenőrizte a felhajtót, s csak aztán vágott át a gyepen. Dominic kivárt. Amikor a fickó keze már majdnem a garázs kilincsén volt, odasúgta neki: – Hékás! – Hagyta, hogy a fickó kissé felé forduljon, csak annyira, hogy jól telibe találja, aztán kétszer lőtt. A fickó mindkét lövést a szegycsontjába kapta. Hátratántorodott, térdre zuhant és felbukott.

37

Ideje beújítani egy állást, gondolta Clark reggeli után. Előre odatelefonált, megbeszélte, hogy 10.30-kor érkeznek, aztán felkeltette Chavezt, és fél tízkor találkoztak a kocsinál.
– Majd meglátjuk, mennyit fizetnek – jegyezte meg Ding. – Várom, hogy lenyűgözzenek.
– Azért ne szállj el! – intette Clark, miközben beindította az autót. – Amikor Langleyben kezdtem, azt hittem, sosem érem el a száz rongyot. Évi tizenkilenc és fél volt a kezdő fizetésem.
– Hát, a fickó állította, hogy nagyon bejön az egyéni számlás rendszerük, vagy minek hívják, a parkoló meg tömve volt BMW-vel. Majd rád hagyom a beszédet – mondta Chavez.
– Igen, te csak ülj a babérjaidon, és nézz fenyegetően – nevetett John.
– Szerinted tényleg azt akarják, hogy embereket nyírjunk ki?
– Majd meglátjuk.
A csúcsforgalom a végéhez közeledett, még a soksávos American Légion híd sem volt vészes, úgyhogy nem telt bele sok idő, s már a 29-es autópályán robogtak észak felé.
– Eldöntötted, mi legyen a lenyúlt pendrive-val?
– Igen, azt hiszem. Megnézzük, milyen mély a nyúl ürege, Ding, mélyebbre, sokkal mélyebbre megyünk, mint valaha. Lehet, hogy egészen a mélyére. Átadjuk nekik, és meglátjuk, mit kezdenek vele.
– Rendben. Szóval Hendley. Mit tudunk róla?
– Dél-kaliforniai szenátor, demokrata, a hírszerzési bizottságban kapott posztot. Langleyben bírták, eszes, nem árul zsákbamacskát. Ryan is kedvelte. Egy autóbalesetben elvesztette a családját. A feleségét és két fiát, ha minden igaz. Dúsgazdag. Ryanhez hasonlóan egy valag pénzt keresett kereskedelmi ügyletekkel. Észreveszi azt, amit más nem.
Mindketten alkalomhoz illően öltöztek, a szolid öltönyt még Londonban vették a szivárványos idők alatt, hozzá Turnbull & Asser nyakkendőt és szépen kifényezett cipőt húztak. Chavez számára valójában mindennapos eset volt, amióta az Egyesült Államok hadseregében szolgált, Clarkot azonban néha emlékeztetni kellett rá.
Leparkoltak a látogatók számára fenntartott részen, és beballagtak. Ernie Chambers még mindig pultszolgálatot látott el.
– Helló. Megint Mr. Davishez jöttünk.
– Igen, uram. Kérem, foglaljanak helyet, míg felszólok neki.
Clark és Chavez letelepedett, John magához vette a Time magazin legfrissebb számát. Kénytelen lesz hozzászokni, hogy négy nap késéssel olvassa a híreket. Davis megjelent a hallban.
– Köszönöm, hogy visszajöttek. Kérem, kövessenek!
Két perc múlva mindhárman Tom Davis zöldellő mezőre néző irodájában voltak.
– Szóval érdekli önöket? – kérdezte Davis.
– Igen – felelte Clark mindkettejük nevében.
– Jó, rendben. Akkor a szabályok: ami itt történik, az itt is marad. Sem a hely, sem a helyhez köthető tevékenységek nem léteznek.
– Mr. Davis, mindketten járatosak vagyunk a titkokban. Egyikünk sem jártatja a száját feleslegesen, nem szokásunk locsogni.
– Megint alá kell írniuk egy titoktartási nyilatkozatot. Nem kényszeríthetjük ugyan ki a törvény erejével, de elszedhetjük a pénzüket.
– Átnézessük az ügyvédeinkkel?
– Ha gondolják, csak nyugodtan. Nincs benne semmi kompromittáló, de akár szét is téphetik. Nem engedhetjük meg, hogy ügyvédek latolgassák, mivel foglalkozunk. Az az igazság, nem minden százszázalékosan törvényes.
– Mennyit kell utazni? – tette fel John a következő kérdést.
– Gyanítom, kevesebbet, mint amennyihez szoktak. Egyelőre próbáljuk felmérni. Idejük javát itt fogják tölteni, adatokat fésülnek át, akciókat terveznek.
– Mi az adatforrás?
– Langley és Fort Meade, de az FBI, a bevándorlási hivatal és a belügyminisztérium adataihoz is van némi hozzáférésünk... Átkozottul jó a technikai csapatunk. Nyilván észrevették az antennadzsungelt a tetőn.
– Igen.
– Egyedül a mi épületünk esik egy vonalba a mikrohullámon adatforgalmat bonyolító CIA-val és NSA-val, így teljes egészében letölthetjük a közöttük folyó adatcserét. Így intézzük a pénzügyi kereskedésünket. Az NSA szigorúan nyomon követi a hazai és külföldi bankok tevékenységét. A bankok számítógépes rendszeréhez és belső kommunikációjához is van hozzáférésük.
– És a gyilkolás, ami szóba került...?
– Eddig mindössze egy tényleges akció volt: az a négy ember, akiről tegnap szóltam. Az igazat megvallva furdal minket a kíváncsiság, mit fognak erre lépni. Még minden csendes. Lehet, hogy túl jól takarítottuk el magunk után a nyomokat. Mind a négy gyilkosságot szívrohamnak álcáztuk, az áldozatokat boncolták, a boncolási jegyzőkönyv szerint mind „természetes halált” haltak. Szerintünk bevette az ellenség a sztorit, és folytatja, mintha mi sem történt volna. A negyediknek, MoHának köszönhetően a birtokunkba jutott egy kódtörő kulcsokat tartalmazó laptop, így momentán az ő belső levelezésük egy részét is olvassuk, illetve olvastuk az utóbbi időkig. Nagyon úgy fest, múlt héten változott a kommunikációs protokolljuk.
– Csak úgy, egyik napról a másikra? – kérdezte Clark.
– Ühm. Elcsíptünk egy születési értesítést. Terjedelmes terjesztési listával. És néhány óra leforgása alatt elnémultak.
– Más csatornára váltottak – vélekedett Chavez.
– Igen. Azon dolgozunk, hogy találjunk valamit, amin ismét elindulhatunk.
– És ki dolgozik még úgy, mint mi?
– Idővel majd találkoznak velük – ígérte Davis.
– És a fizetség? – kérdezte Ding.
– Kezdetben évi kettőötvenet kapnak. Részt vehetnek a cég befektetési programjában a fizetésük olyan kis vagy nagy hányadával, ahogy jólesik. Már meséltem a megtérülési rátáról. A gyerekek iskoláztatásához méltányos összeggel járulunk hozzá. Egészen az első kisdoktoriig vagy ügyvédi/orvosi diplomáig. Ez a határ.
– És ha a feleségem vissza akar menni az orvostudományi egyetemre, hogy tovább képezze magát? Most családorvos, de szülész-nőgyógyásznak szeretne tanulni.
– Fedezzük.
– És ha megkérdezi, mivel foglalkozom itt, mit mondjak?
– Biztonsági tanácsadást folytat vezető kereskedelmi vállalatnak. Az mindig bejön – nyugtatta meg Davis. – Azt bizonyára tudja, hogy az Ügynökségnek dolgozott.
– Az ő lánya – mutatott Chavez Clarkra.
– Akkor megérti, nem? És az ön felesége, Mr. Clark?
– Tegeződjünk! Igen, Sandy ismeri a dörgést. Most végre elmondhatja, hogy igazi állásom van – tette hozzá bágyadt mosollyal.
– Akkor mit szólnátok, ha találkoznánk a főnökkel?
– Nekünk megfelel – mondta Clark mindkettejük nevében.

– Igazi amnesztia – biztosította Hendley néhány perccel később. – Amikor Ryan megkörnyékezett, hogy alapítsam meg ezt a céget, úgy vélte, muszáj lesz megvédeni a terepre küldött embereinket, ezért alászignózott százat. Eddig nem kellett őket elővennünk, mindazonáltal biztosítékként szolgálnak, ha úgy hozná a szükség. Kíváncsi vagy még valamire, amiről Tom nem beszélt?
– Hogyan kerül kiválasztásra a célszemély? – kérdezte Clark.
– Az esetek többségében szerves részei lesztek a folyamatnak. Körültekintően kell kiválasztanunk, kiktől akarunk megszabadulni.
– Mi választjuk meg a módszert is? – kérdezte Clark könnyedén.
– Meséltél nekik a tollról? – kérdezte Hendley Davistől.
– Ez az egyik eszköz, amit használunk. – Davis feltartotta az aranytollat. – Körülbelül hét milligramm, műtéteknél használatos nyugtatót, szukcinilkolint fecskendez ki. Leállítja a légzést és az izomműködést. A szívet nem. Se moccanni, se beszélni, se lélegezni nem tudsz. A szív dobog még egy percig, aztán elfogy az oxigén, és beáll a halál. Boncoláskor szívrohamnak tűnik. Nyilván az érzés is olyan.
– Visszafordítható? – tűnődött Clark fennhangon.
– Igen, ha azonnal lélegeztetőgépre tesszük az áldozatot. Öt perc alatt megszűnik a szer hatása. Nem marad utána nyom, hacsak nem igazán szakavatott kórboncnok vizsgálja, aki tudja, mit keres. Csaknem tökéletes.
– Meglep, hogy nem az oroszok rukkoltak elő vele.
– Biztosan próbáltak – felelte Davis. – De szerintem a szukcinilkolin nem jutott el a kórházaikba. Mi egy orvos barátunktól kaptuk, aki a Columbia Egyetem Orvosi Karán dolgozik, és személyes sérelmet akart megtorolni. Szeptember 11-én elvesztette a Cantor Fitzgeraldnál vezető bróker bátyját.
– Lenyűgöző – mondta Clark a tollat fixírozva. – Vallatásnál szintén beválhat. Ritka madár az, aki kétszer vállalná, hogy belekóstol.
Davis átnyújtotta.
– Nincs megtöltve. El kell tekerni a végét, és kiugrik a hegye. Tökéletesen ír.
– Ügyes. Ez persze választ ad a kérdésre. Hagyományosabb eszközök használata is elképzelhető?
– Amennyiben a feladat megkívánja – bólintott Davis. – De pont az a lényeg, hogy ott sem vagyunk, ez lebegjen mindig a szemed előtt.
– Értem.
– És maga, Mr. Chavez? – kérdezte Hendley.
– Uram, én csak figyelek és tanulok – mondta Ding a főnöknek.
– Ilyen okos ez a gyerek, John? – kérdezte a volt szenátor.
– Ami azt illeti, még ennél is okosabb. Jól összedolgozunk.
– Pont erre van szükségünk. Nos, akkor isten hozta magukat a fedélzeten, uraim!
– Még valami – mondta Clark. Elővette zsebéből Ding pendrive-ját, és kitette az asztalra. – Ezt egy rosszfiútól szedtük el Tripoliban.
– Értem. És miért hever az asztalomon?
– Előrelátás – felelte Clark. – Hívjuk „pillanatnyi elmezavarnak”. Gondolom, átadhatnánk a svédeknek vagy Langleynek, de gyanítom, itt jobb hasznát vesszük.
– Belenéztetek?
Chavez felelt a kérdésre:
– JPEG képfájlok, úgy egy tucat. Nekem nyaralási fotóknak tűnnek, de ki tudja.
Hendley fontolóra vette, aztán bólintott.
– Rendben, megnézzük. Tom, van számukra irodánk?
– Lent, közvetlenül a Caruso srácokkal.
– Helyes. Nézzetek szét, fiúk, aztán holnap reggel találkozunk.
Hendley felállt, hogy a többiek kövessék a példáját. Davis megindult az ajtóhoz, Chavez és Clark a nyomában.
– John, ráérsz még egy percre? – kérdezte Hendley.
– Persze. Ding, majd megyek.
Mikor kettesben maradtak, Hendley előállt a farbával:
– John, te már öreg harcos vagy. Szeretném kikérni a véleményedet néhány dologgal kapcsolatban.
– Ne kímélj!
– Nagyon újak vagyunk, ez az egész elképzelés az, valójában sokszor próba szerencse alapon működünk. Kezdem azt hinni, kissé kusza a workflow-nk.
Clark jót derült.
– Nem akarlak megsérteni, Gerry, de ha ilyen szavakkal dobálózol, mint workflow, amikor ilyen cégről van szó, akkor szerintem igazad van. Hogy épül föl?
Hendley vázolta a Campus szervezeti felépítését, mire Clark folytatta:
– Pont, mint Langley. Idefigyelj, a hírszerzés összefüggésekre épít, igaz? Elemzés nélkül nem boldogulsz, de ha valami művi szervezetre bízod a folyamatot, annak bukta lesz a vége.
– Te aztán nem kíméled az embert, ugye?
– Azt akartad, hogy kíméljelek?
– Nem.
– Túl sok jó ötlet sikkad el útban felfelé. Azt tanácsolom, mindennap trombitáld össze a vezetőidet egy ötletbörzére. Lehet, hogy elcsépelt, de bejön. Ha folyton azon aggódnak az embereid, megüti-e a szintet a kreatív gondolkodásuk, akkor csak elherdálod a tehetséget.
Hendley halkan füttyentett egyet. Mosolygott.
– Ne értsd félre, John, de nem is vagy te akkora surmó, ugye?
Clark vállat vont, de nem felelt.
– Na – folytatta Hendley –, tulajdonképpen fején találtad a szöget. Ugyanez járt az eszemben. Azért jó, hogy más is hasonló nézeten van.
– Van még valami?
– Igen. Jack Ryan látogatást tett nálam a minap. Több terepmunkára vágyik.
A kisöcsi nem kisöcsi többé, emlékeztette magát Clark.
– Tom említette a MoHa-ügyet? – kérdezte Hendley.
– Aha.
– Nos, másodkézből a fülembe jutott, hogy a Caruso fivérek elvitték Jacket a Hogan sikátorba, hogy levezesse egy kicsit a feszültséget. Átkozottul jól teljesített állítólag. Egy kissé lepuffantották, és néhány zöldfülű hibát is elkövetett, mégis szuper jól csinálta.
Szóval tehetséges, gondolta Clark. Talán a genetika, már ha beveszed az ilyesmit. Volt szerencséje látni Jack apját munka közben, és ő is remek mesterlövész volt. Nyomás alatt is megőrizte a hidegvérét. Úgy fest, Jackben szintén megvan mindkettő, és a keze sem remeg.
– És milyen ábrándokat kerget? – kérdezte Clark.
– Szerintem nincsenek illúziói. Az a benyomásom, nem egy dicsőséghajhásszal van dolgunk.
– Tényleg nem. Jól nevelték a szülei.
– Pokoli jó elemző, nagyon érti a módját, de úgy érzi, egy helyben toporog. Bele akarja vetni magát a sűrűjébe. Az a gond, szerintem az apja...
– Ha azon az alapon hozol döntéseket róla, mit mondana vagy gondolna az apja, akkor...
– Mondd csak!
– Akkor jobb lesz, ha magad miatt kezdesz aggódni, nem miatta. Jack felnőtt, az ő élete. Neked az alapján kell megítélned, megfelelne-e a feladatra és a Campus javára lenne-e. Ennyi, ez minden.
– Rendben. Akkor rágódom még ezen egy sort. Ha úgy döntök végül, hogy szabadjára engedem, szüksége lesz kiképzőtisztre.
– Itt áll előtted.
– Más is szóba jöhetne. Pete Alexander fene jó, de szeretném, ha Jacket te vennéd a szárnyaid alá.
Clark elgondolkozott. Ideje átültetni a gyakorlatba, amiről épp az imént prédikáltál a főnöknek,John!
– Persze, szívesen elvállalom.
– Köszönöm. Mindig tárt karokkal fogadjuk a hozzád meg Chavezhez hasonlókat, ha esetleg van ötletetek. Megvannak a saját tehetségkutatóink, de minél bőségesebb a választék, annál jobb.
– Így igaz. Hadd aludjam rá egyet. Talán akad egy-két név a tarsolyomban.
Hendley elmosolyodott.
– Esetleg egy-két frissen nyugdíjazott ügynök? Clark visszamosolygott.
– Esetleg.

38

– Előre megbeszélt rejtekhelyek – jelentette ki Mary Pat Foley a Terrorelhárító Központ tárgyalótermének üvegajtaján belépve. A parafatáblához sietett, melyre kitűzték a Hírszerzési Térképügynökség térképét és a Baedeker útikönyvből kitépett Peshawar-térképet, és megkocogtatta az egyik pontcsoportot.
– Mi az? – kérdezte John Turnbull.
– A jelmagyarázat a hátulján: a felfelé és lefelé mutató nyilakkal kombinált pontok, ott vannak a rejtekhelyek. A felfelé mutató nyíl a felvevő jel, a lefelé mutató a postaláda helye. Az előbbi elhelyezkedése megmutatja, melyik postaládában kell keresni a csomagot. Három pont a felvevő jel helye, négy pont a postaládáé.
– Ez aztán a hidegháborús marhaság – vélte Janet Cummings.
– Pedig jól bevált, egészen az ókori Rómáig nyúlik vissza.
Az, hogy kollégáit ennyire meglepi ez a fordulat, felnyitotta a szemét, milyen kevéssé hajlandók elfogadni – nemcsak ők, de a CIA egésze – az OFT értelmi képességeit. Amíg a rejtekhelyet működtető ügynökök óvatosak, a rendszer hatékonyan szolgálja a közvetett üzenetváltás lebonyolítását.
– Sajnos nem tudjuk, aktívak-e még – mondta. – Anélkül nem, hogy terepre ne lépnénk.
Ben Margolin könyökénél trillázni kezdett a telefon. Felvette a készüléket, majd fél perc múlva lerakta.
– Eddig semmi, de a számítógépek már nekiestek. A jó hír az, hogy a barlang hatvan mérföldes sugarát kizártuk.
– Túl sok a változó – vélekedett az Akkont vezető John Turnbull.
– Aha – értett egyet Janet Cummings a Terrorelhárító Központ műveleti parancsnoka.
Mary Pat Foley elképzelésében, hogyan oldják meg a „Hol a pokolban van ez?” című feladványt, mely a Driscoll és csapata által a Hindukus barlangjában talált terepasztalt övezte, egy Kollázs nevű CIA-projekt is szerepet kapott.
A Langley tudomány és technológia igazgatóságán dolgozó matematikusok szellemi gyermeke, a Kollázs azért született, mert Akkon hasztalan igyekezett választ adni Mary Pat kérdéseire, például a „Hol a pokolban van ez?”-re. Az Emír és emberei régóta mutogattak magukról fotókat és videókat, melyeken Pakisztán és Afganisztán vadonját róják, s ezáltal rengeteg nyomot kínáltak az amerikai hírszerzőknek a helyszín időjárásáról és a terepről, de ahhoz sosem eleget, hogy segítsék a térségben állomásozó pilóta nélküli légi járműveket vagy különleges erőket. Tágabb környezet, tájékozódási pontok vagy megbízható lépték nélkül a szikla csak szikla maradt.
Nagy reményeket fűztek a Kollázshoz, melytől azt várták, orvosolja majd a problémát: begyűjt minden elérhető információt a nyers topográfiai adatoktól kezdve a kereskedelmi és katonai műholdképeken meg a Lacrosse és Onyx képalkotó radarműholdak felvételein át a Facebookra feltett családi fényképalbumokig és a Flickr úti beszámolóiig, s amennyiben a felvétel helyét hitelt érdemlően meg lehetett állapítani, és valamely ponthoz arányosítani, bedobja azt egy dobozba, megemészti, majd a föld felszíni rétegeként kiköpi. Ebbe a vegyes felvágottba került még a változók szédítő tárháza: a földrajzi jellemzők, a pillanatnyi és a múltban tapasztalt időjárásminták, a fagazdálkodási tervek, a szeizmikus aktivitás... Ha köze volt a föld felszínéhez és annak bármely időpontban jellemző megjelenéséhez, betáplálták a Kollázsba.
Olyan kérdéseket, melyekre soha senki nem gondolt. Például: „Hogyan néz ki a nedves gránit a Hindukus hegyeiben?” és „Milyen irányban vetül egy megadott árnyék harmincszázalékos felhőtakaró és x harmatpont mellett?” és „Tíznapnyi tizenkét-tizennégy mérföld per órás szélsebességnél előreláthatólag milyen magasra nő Szudánban ez a homokdűne?” A kombinációs lehetőségek száma éppoly ijesztő volt, mint a Kollázs kódrendszerében rejlő, bőven több millió kapcsolattal működő matematikai modellező rendszer. A baj ott kezdődött, hogy a kalkuláció nem kizárólag az ismert változókon alapult, hanem feltételezetteken is, a valószínűségi szálakról nem is szólva, a programnak ugyanis nemcsak nyers adatok, de képek és videofelvételek alapján is hipotéziseket kellett felállítania. Tegyük fel, egy harminc másodperces 640x480-as videóban a Kollázs első nekifutásra beazonosít 500.000-3.000.000 tájékozódási pontot, melyekhez rendelnie kell értéket – feketét, fehéret vagy szürkét (melyből tizenhatezer létezik) –, a tárgy relatív méretét és szögét; az előtértől, háttértől és oldalsó szomszédjaitól való távolságát; a napfény intenzitását és beesési szögét vagy a felhőtakaró vastagságát és légsebességét és a többi. Mihelyt hozzárendelte a fenti értékeket, betáplálja a rétegmátrixba, és megkezdődik a vadászat, hogy egyezést találjon.
Noha voltak kisebb sikerei, valós idejű, taktikai szempontból létfontosságú eredményt a Kollázs nem tudott felmutatni, és Mary Patben lassan megfogalmazódott a gyanú, hogy most sem fog megfelelni az elvárásoknak. Ha pedig a gyanúja valóban beigazolódik, nem a program lesz a hibás, hanem a betáplált információ. Hisz még azt sem tudták, valósághű mása-e a terepasztal valaminek, nemhogy azt, arányos-e, vagy megtalálható-e a Hindukus hegyeinek ezer mérföldes körzetében.
– Hogy állunk a Lótusszal? – kérdezte. Az NSA folyamatosan figyelte, előfordul-e utalás a Lótuszra az üzenetekben, hátha felfedez egy mintát, melynek segítségével a Terrorelhárító Központ nekiláthat, hogy hátulról visszafelé felépítse a képet. A Kollázs alapjául szolgáló modellhez hasonlóan, a kirakójáték kirakásához szükséges, megválaszolásra váró kérdések száma is csüggesztő volt: Mikor használták először a kifejezést? Milyen sűrűn? A világ mely részein? Általában hogyan terjesztik: e-mailben, telefonon, weboldalakon vagy más, eddig ismeretlen módon? Megelőzi vagy követi a jelentősebb terrortámadásokat? És így tovább. Hisz még arra sem volt garancia, hogy bármit jelent. Akár az Emír barátnőjének beceneve is lehetett.
– Rendben, játsszunk el a legrosszabb forgatókönyvvel – javasolta Margolin, visszaterelve a szót.
– Szerintem menjünk biztosra! – vetette fel Cummings.
– Tudjuk, hol a barlang, tudjuk, hogy a jel elég rövid hatósugárban volt fogható, alig néhány tucat mérföldre a határ két oldalán. Ha feltételezzük, hogy a Lótusz jelent egyáltalán valamit, nagy eséllyel állomány–, utánpótlás- vagy pénzmozgást eredményezett... Ki tudja?
Az a baj, gondolta Mary Pat, hogy az állomány- és utánpótlásmozgást jobban nyomon lehet követni HUMINT-tal, azaz felderítőkkel, mint rádiós hírszerzéssel, márpedig jelen pillanatban gyakorlatilag egy fia emberi erőforrásuk sem volt a térségben.
– Ismered a véleményemet – mondta Mary Pat a Terrorelhárító Központ igazgatójának.
– Ugyanaz szerepel a kívánságlistánkon, csak a források nincsenek meg, legalábbis olyan mértékben, ahogy szeretnénk.
Ed Kealtynek és Scott Kilborn ClA-igazgatónak hála, gondolta Mary Pat savanyúan. Miután csaknem egy évtizeden át munkálkodott azon, hogy stabil hálózatépítő ügynököket szervezzen be – főként a Kék terv keretében –, a CIA parancsot kapott, hogy fogja vissza a tengerentúli jelenlétet a szövetséges hírszerzés javára. Pakisztán, Afganisztán és Irán eróziós vidékein az életük kockáztatásával ügynökhálózatot építő férfiakat és nőket most nagykövetségekre és konzulátusokra citálták vissza, s erőfeszítéseiket még csak egy köszönömmel sem díjazták.
Isten óvjon minket a hírszerzés rövidlátó átpolitizáltságától!
– Gondolkodjunk a megszokott kereteken kívül! – mondta Mary Pat. – Van ott bevethető erőforrás, csak nem a miénk. Vegyük fel a kapcsolatot egy kis régimódi szövetséges hírszerzésért!
– A britekkel? – kérdezte Turnbull.
– Igen. Mindenkinél több tapasztalatuk van Közép-Ázsiában, még az oroszoknál is. Azzal semmit sem vesztünk, ha megkérjük őket. Ellenőriztessük valakivel a lerakóhelyeket, használatban vannak-e még.
– És aztán?
– Azon ráérünk később aggódni.
A tárgyalóasztal végén Margolin hátrabillentette fejét, és szemét egy futó pillanatig a mennyezetre függesztette.
– Nem megkérni nehéz, hanem engedélyt szerezni, hogy megkérhessük őket.
– Most ugratsz – akadt ki Cummings.
Mary Pat tudta, hogy nincs ebben semmi ugratás. Jóllehet Kilborn megbízottjai a hírszerzésnél és a CIA-nál nem bíztak annyira vakon, mint a CIA igazgatója, ők sem voltak mentesek egészen. Kilborn választásával Kealty elnök gondoskodott róla, hogy a CIA felső vezetése szolgai módon hajtson fejet a végrehajtó hatalom új irányvonala előtt, tekintet nélkül annak az ügynökségen vagy általában a hírszerzésben érezhető következményeire.
– Akkor ne szerezz – mondta Mary Pat egyszerűen.
– Tessék? – kérdezett vissza Margolin.
– Ha nem kérsz engedélyt, nem mondhatnak nemet. Csak ötletbörzét tartunk, nem? Ez még nem kész hadműveleti terv, eddig egy fityinget sem invesztáltak bele. Csak agyalunk. Ez a dolgunk, ezért fizetnek minket. Mióta kell engedélyt kérnünk bárkitől, hogy elcsevegjünk a szövetségessel?
Margolin szigorúan ránézett, majd vállat vont. Mozdulata semmit és mindent elárult. Mary Pat elég jól ismerte főnökét, hogy tudja, pozitív visszhangra talált. Hozzá hasonlóan Margolin is szerette a karrierjét, de nem a munkája rovására.
– Ez sosem hangzott el köztünk – mondta Margolin. – Hadd puhatoljam ki, milyen fogadtatásra talál. Ha beégünk, a javaslatod szerint csináljuk.

Ez az igazi Oroszország, gondolta Vitalij, ahol a zord időjárásáról híres nemzet legkeményebb telei tombolnak. A jegesmedvék itt már kövérre híztak, s a szigetelésként magukra szedett vastag zsírréteggel hónapokon át eldurmolhattak a jégtorlaszok és gleccserfolyamok között nyíló barlangokban, s csak hébe-hóba ébredtek fel, hogy lecsapjanak a légzőlyukhoz túl közel merészkedő fókákra.
Vitalij felállt, felrázta magát ábrándozásából, és a konyhába csoszogott, hogy feltegye a főzővizet a reggeli teához. A hőmérséklet alig emelkedett fagypont fölé, de errefelé ez langyos őszi napnak számított. Éjszaka nem képződött újabb jégréteg, legalábbis olyan, amelyet hajója ne tudna összetörni vagy átvágni, a fedélzetet azonban hüvelyk vastagságú fagyott tajték borította, azt kénytelen lesz majd Ványával lecsapkodni, különben elnehezedik a hajó teteje. Márpedig ezekben a vizekben felborulni egyenlő a biztos halállal; merülőruha nélkül négy perc alatt eszméletét veszti az ember, tizenöt perc múlva halott. Noha a hajón mindenkinek jutott merülőruha, utasai kevés érdeklődést tanúsítottak a használatának magyarázata iránt.
Már ébren voltak, dobogtak a lábukkal és a karjukat csapkodták. Valamennyien rágyújtottak, majd hátravonultak a hajó kezdetleges farába, ahol letelepedtek, és elfogyasztották reggelire a jéggé fagyott vajjal kent kenyerüket.
Vitalij várt egy órát, hogy elkezdődjön a nap, aztán begyújtotta a dízelmotort, és letolatott a kavicsos partról, ahol éjszakáztak. Térképe már kiterítve hevert, amikor tíz csomóval megindult keleti irányba. Ványa leváltotta a kormánykeréknél. Kivénhedt, de strapabíró rádiójukon főleg Arhangelszkből sugárzott komolyzenét hallgattak. Segített múlatni az időt. Tízórányira jártak úti céljuktól. Körülbelül százhatvan kilométerre. Tízórányira tízcsomós sebesség mellett, a kijelző állítása szerint.
– Ez nem túl biztató – mondta Ványa a hajó orrától jobbra mutatva.
A keleti horizonton dagadó szürke felhők gyülekeztek olyan alacsonyan, hogy vonaluk szinte egybeolvadt az óceán felszínével.
– Egy cseppet sem – értett egyet Vitalij. És tudta, hogy lesz ez még rosszabb is. Útjuk pont a viharon át vezetett, s vagy jókora kerülőt tesznek, vagy a part mentén kivárják a végét.
– Légy szíves, kérd meg Fredet, hogy jöjjön fel – mondta Vitalij.
Ványa lement, majd egy perc múlva visszatért utasaik vezetőjével.
– Baj van, kapitány?
Vitalij megmutatta az ablakból a záporfrontot. – Az ott.
– Eső?
– Itt nem esik, Fred. Itt tombol. Csak az a kérdés, milyen erősen. Attól tartok, az a feketeség ott semmi jóval nem kecsegtet. – Azt már nem tette hozzá, hogy egy nyüzüge, egyméteres merülési magasságú T-4-es kétéltűnek pedig még annál is kevesebbel.
– Mikor érjük el?
– Három óra múlva, talán kicsit később.
– Átvészeljük?
– Valószínűleg, de itt kint semmi sem biztos. Akárhogy is, elég meredek lesz.
– Milyen lehetőségeink vannak? – kérdezte Fred.
– Visszatérünk oda, ahol az éjszakát töltöttük, vagy dél felé vesszük az irányt, és megpróbáljuk megkerülni a vihart. Mindkét lehetőség egy-két nappal növeli a menetidőnket.
– Az elfogadhatatlan – felelte Fred.
– Kockázatos átkelni rajta, és maguk pocsékul fogják viselni.
– Elleszünk. És ha díjazzuk a fáradozását, elfogadhatóbb a kényelmetlenség?
Vitalij vállat vont.
– Én benne vagyok, ha maga is.
– Akkor tovább!

Két órával később nyugatra tartó hajót pillantott meg. Üzemanyag-szállító lehetett, most tért vissza a távolabb, keleten, a Léna folyó felső szakaszán, Tiksitől délre felfedezett új olajmezőről, ahova olajfúró berendezéseket szállított. A nyomdokvizéből ítélve a legmagasabb sebességre kapcsolt, nyilván igyekezett lehagyni a vihart, amely felé éppen igyekeztek.
Ványa megjelent az oldalán.
– A motor rendben. Mindent szorosan elreteszeltem. – Vitalij kérte, hogy készítse fel a hajót a közelgő viharra, ha már sem a vendégeiket nem állt módjukban felkészíteni a küszöbönálló időre, sem a hajót arra, amit a tenger tehet vele. Kegyetlen és szeszélyes játékot űzött az anyatermészet.
Vitalij korábban szólt Frednek, fogja be embereit, és segítsenek jégmentesíteni a hajót, s Fred csapata segített is, jóllehet bizonytalan lábakon álltak, és ábrázatuk elzöldült a tengeribetegségtől. Egyik felük kalapáccsal és fejszével aprította a jeget, a másikuk Ványa felügyelete alatt szedte fel homoklapáttal a fedélzetről fellazított jégdarabokat.
– Mi lenne, ha ezután Szocsiba költöznénk, és ott üzemeltetnénk egy hajót? – kérdezte Ványa a kapitányt, miután elengedte az utasokat, hadd pihenjenek a hajó gyomrában.
– Ott túl meleg van. Nem férfiembernek való hely. -A szokásos északi sarki mentalitás. Az igazi férfi hidegben él és dogozik, s azzal henceg, milyen kemény legény. Mellesleg itt jobban esik a vodka.
Tíz mérföldre a hajó orrától fenyegetőn gomolygott a vihar, Vitalij szeme láttára rohant feléjük a kavargó, szürkésfekete fal.
– Ványa, menj le és vedd át a vendégeinkkel még egyszer a merülőruha használatát!
Ványa a létrához fordult.
– És ügyelj rá, hogy ez alkalommal figyelnek oda! – tette hozzá Vitalij.
Kapitányként őt terhelte a szakmai felelősség, hogy gondoskodjon utasai biztonságáról, ám ami ennél is fontosabb volt számára: nem tartotta valószínűnek, hogy utasai megbízója megbocsátaná neki, ha megöletné őket.

Ostoba egy gyakorlat, gondolta Músza Merdasan, a gnómszerű oroszt figyelve, aki kiterítette a fedélzetre a narancssárga túlélőruhát. Először is, egyetlen hajó sem érne idejében a megmentésükre, akár felhúzzák, akár nem, és egyetlen embere sem lesz hajlandó belebújni, ha a fene fenét eszik is. Ha Allah úgy látja helyesnek, hogy átadja őket a tengernek, elfogadják sorsukat. Másrészt cseppet sem szeretné, ha bármelyiküket kihalásznák a vízből; de ha mégis, fohászkodik, hogy addigra felismerhetetlen állapotba kerüljenek. Nem árt elgondolkozni azon, mi módon biztosíthatná, hogy se a kapitány, se a matróz ne éljen túl egy ilyen katasztrófát, nehogy útjuk természete és ők, az utasok vizsgálat tárgyát képezzék. Fegyverre nem számíthat, ha a vízben kötnek ki. Viszont van kés, használható, lehetőleg a hajó elhagyása előtt. Talán ha felmetszi a hasukat, biztosan elsüllyednek.
– Először kiterítjük a ruhát a földre kicipzárazva, aztán leülünk, seggünk közvetlenül a cipzár legalsó pontja fölé kerül – mondta az orosz.
Merdasan és emberei természetesen követték, minden tőlük telhetőt megtettek, hogy úgy tűnjön, figyelnek. Pedig láthatóan egyikük sem érezte magát valami fényesen, az egyre tajtékosabb tengertől kiszaladt arcukból a vér. A kabin hányástól, izzadságtól és túlfőtt zöldségtől bűzlött.
– Előbb a lábunkat dugjuk bele, aztán a karunkat egymás után, végül jön a kapucni. Ha ezzel megvagyunk, a térdünkre gurulunk, teljesen becipzárazzuk magunkat, és betépőzárazzuk a hajtókát az arcunk alsó felén.
Az orosz emberről emberre járva ellenőrizte, mindannyian követik-e az utasításait. Elégedetten szétnézett: – Van kérdés?
Nem volt.
– Ha tengerbe esnek, az EPIRB...
– Az mi? – kérdezte az egyik.
– A vészhelyzet-jelző rádiójeladó, amit a gallérba erősítettek, automatikusan aktiválódik, ha víz alá kerül. Kérdés ezzel kapcsolatban?
Nem volt.
– Rendben, akkor javaslom, bújjanak az ágyukba és kapaszkodjanak!

Jóllehet Vitalij tudta, mire számítson, mégis szíven ütötte az a vadság, mellyel rájuk rontott a vihar. Éjfeketébe borult az ég, és öt perc leforgása alatt a viszonylag nyugodt tenger a hat-nyolc láb magas hullámaival háborgó, húsz láb magasan tornyosuló tajtékokba csapott át, melyek úgy ütköztek az elülső rámpának, mint maga Isten keze csapna le.
Kövér permetfelhő és hab fröcskölt át a hajó oldalán; mintha maroknyi kavicsot hajítottak volna a kormányosfülke ablakára, tíz másodpercre, míg az ablaktörlő beindult, teljesen eltakarta Vitalij elől a kilátást, azután is épp csak annyi időre törölt, hogy megpillantsa a következő hullámot. Alig néhány másodpercenként több tonna tengervíz tört át a jobb korláton és kavargott térdmagasságban a fedélzeten, s a túlterhelt vízkieresztő rések képtelenek voltak megbirkózni ekkora víztömeggel. A kormányt szorosan markoló Vitalij érezte, egyre nehezebben engedelmeskedik a kormánykerék, ahogy a csapdába ejtett víz a peremnek ütközve egyik oldalról a másikra csapódik.
– Menj le és felügyeld a motort meg a szivattyút – mondta Vitalij Ványának, aki eldülöngélt a létrához.
Vitalij a kettős gázkart markolva próbálta a hajó orrát a feléjük rohanó hullámokkal szembe irányozni. Hagyni, hogy a hajó az oldalával lendüljön egy nagy hullámba, egyet jelentett volna a felborulással, melyet a halálos dőlés idéz elő. A lapos fenekű T-4-es jóformán képtelen volt visszafordítani magát tizenöt fokos dőlésszögnél mélyebbről. Ha felborulnak a hullámvölgyben, egy-két percen belül elsüllyednek.
Másfelől nagyon is tudatában volt az elülső rámpa szerkezeti korlátainak, jóllehet keményen megdolgozott Ványával, hogy biztosítsa és vízállóvá tegye a rámpát, nem lehetett megkerülni a konstrukcióját: a tengerpartra leeresztve ontotta gyomrából a katonákat. Minden egyes nekicsapódó hullámtól megremegett, és még a vihar üvöltésén túl is hallatszott a hüvelykvastagságú biztosítócsapok fémes kopogása.
Újabb hullám tornyosult a korlát fölé és csapott le, egyik fele a fedélzetre zúdult, a másik fele a kormányosfülke ablakának csapódott. A hajó kilengett balra. Vitalij lába alól kicsúszott a talaj, előrebukott, fejét a vezérlőpultba verte. Sűrű pislogások között sikerült nagy nehezen talpra kecmeregnie, homályosan tudatosult benne, hogy valami meleg nedvesség csorog a halántékán. Elengedte a kormányt, és megtapogatta a homlokát. Vértől vöröslőn húzta vissza ujjait. Azért nem olyan vészes, gondolta. Néhány öltés.
A belső telefonról Ványa fojtott hangja jelentkezett:
– A szivattyú... leállt... próbálom újraindítani...
A nyavalya törje ki! Egy szivattyút nélkülözhetnek, de tudta, hogy a hajók többsége nem egyetlen katasztrofális esemény miatt süllyed el, hanem a dominóhatás miatt, amikor egyik gép a másik után mondja fel a szolgálatot, míg végül leállnak a hajó létfontosságú funkciói. És ha ez idekint bekövetkezik... Gondolni sem mert rá.
Hatvan másodperccel később Ványa ismét jelentkezett: – Beindult a szivattyú!
– Vettem – felelte Vitalij.
Kiáltást hallott lentről: – Ne! Gyere vissza!
Vitalij jobbra ugrott és az oldalsó ablaknak nyomta arcát. Látta, hogy hátul egy alak kibotorkál a kabinajtón a koromsötét fedélzetre. Fred embere volt.
– Az ördögbe...
A férfi megbotlott, térdre zuhant, és hányt. Lerítt róla, hogy eluralkodott rajta a pánik. A hajó gyomrában csapdába esett férfi menekülési ösztöne győzedelmeskedett agyának logikus fele felett.
Vitalij a gépház telefonjáért nyúlt. – Ványa, ember a hátsó fedélzeten...
A hajó fara hirtelen a magasba emelkedett. Ahogy visszacsapódott, alattomos hullám söpört végig a hajó jobb oldalán. Felkapta a levegőben kalimpáló férfit, arrább dobta és a hajóperemnek vágta. Ott, mint egy kiteregetett rongybaba, megcsimpaszkodott egy pillanatra, teste a semmiben függött, aztán átbukott és eltűnt.
– Ember a vízben, ember a vízben! – kiabálta Vitalij az egész hajón bevezetett telefonba. Kikémlelt az ablakon, rést keresve a hullámtarajok között, ahol megfordulhat.
– Ne! – hallotta a háta mögül.
Megperdülve látta, hogy Fred áll a létra felső fokán, s mindkét kezével a biztonsági korlátot markolja. Inge elején hányásfoltok éktelenkedtek.
– Tessék? – kérdezte Vitalij.
– Neki vége, felejtse el!
– Elment az esze? Nem...
– Ha megfordulunk, a borulást kockáztatjuk, nem?
– De igen, de...
– Tudta, milyen kockázatot vállal, kapitány! Nem hagyom, hogy az ő hibája miatt mi is veszélybe sodródjunk.
Vitalij tisztában volt vele, hogy Fred érvelése logikailag helyes, de hogy a sorsára hagyjon valakit a tengerben anélkül, hogy megpróbálná kimenteni, embertelenségnek tűnt. Ráadásul mindezt az érzelem legcsekélyebb jele nélkül...
Mintha érezte volna Vitalij tétovázását, a Fredként is mert férfi azt mondta:
– Az én emberem, az én felelősségem. A maga felelőssége a hajó és az utasok biztonsága, igaz?
– Igaz.
– Akkor tovább!

39

– Halló? – szólt Jack Ryan exelnök a telefonba. Még mindig szerette felvenni a saját hívásait, legalábbis ezt.
– Elnök úr?
– Igen, ki beszél? – Bárki volt is az, ismerte a magántelefonját. Márpedig nem sok ilyen ember létezett.
– John Clark. Csak tegnapelőtt értem haza Angliából.
– John, hogy ityeg? Szóval bekövetkezett, mi? Kitették a jenki szűrét.
– Attól tartok. Na, mindegy, Ding és én hazajöttünk. Azért telefonálok, szóval, tartozunk egy udvariassági látogatással. Jó?
– Még szép, hogy jó! Ugorjanak át ebédre! Csak mondja meg, mikor!
– Úgy másfél óra múlva?
– Rendben, akkor ebéd. Viszlát, tizenegy körül!
– Igenis, uram!
– Még mindig Jacknek hívnak, rémlik?
Clark jót derült. – Majd próbálom nem elfelejteni.
A telefon süket lett. Ryan átkapcsolt egy másik vonalra, és megcsörgette Andreát.
– Igen, elnök úr?
– Tizenegy körül átjön két barátom. John Clark és Domingo Chavez. Emlékszik rájuk?
– Igen, uram. Rendben, felveszem őket a listára – felelte Andrea gondosan ügyelve a semleges hangra. Még élt benne, hogy ez a két ember a veszélyes fajtából való, bár elég hűnek mutatkoztak. Csakhogy ő az Egyesült Államok titkosszolgálatának különleges ügynökeként senkiben sem bízhat. – Ebédre?
– Valószínűleg.

Kellemes volt autózni az 50-es úton, aztán le, délnek Annapolis felé. Clark rájött, hogy az átállás a jobb oldali vezetésre több év bal oldali után szinte adja magát. Úgy tűnt, egy élet programozása könnyedén felülkerekedik a kényszerű angliai alkalmazkodáson. A zöld táblák segítettek. Angliában és Walesben kék színűek voltak, mintegy kényelmes emlékeztetőül, hogy idegen földön jár, igaz, ott jobb sört főznek.
– Szóval, mi a terv? – kérdezte Chavez.
– Megmondjuk neki, hogy elszegődtünk.
– És a fiáról szólunk?
– A te dolgod, hogy döntesz, Ding, de én úgy látom, csak apa és fia dolga, mit beszélnek meg, nem a miénk. Ifjabb Jack nem gyerek már. Egyedül rá tartozik, mihez kezd az életével, ahogy az is, kit vesz be a bizalom körébe.
– Aha, értem én, de, öregem, ha baja esik... te mindenható Isten, nem szívesen lennék jelen, amikor borul a bili!
Én sem, gondolta Clark.
– Viszont nem nagyon volt más választásod – folytatta Ding. – Megkér a srác, hogy képezd ki, aligha mondhatsz nemet.
– Rátapintottál a lényegre. – Az volt az igazság, Clark nem örült, hogy nem avathatja be az idősebb Ryant, hisz régről ismerték egymást, és sokkal tartozott a volt elnöknek, de élete nagy része arra épült, hogy mások titkát őrzi. Ez ugyan személyesen érintette, Jack azonban nagyfiú volt már, és nem káposztáié lötyögött a fejében. Ez persze nem jelenti azt, hogy ne próbálja meggyőzni: mondja el az apjának, hogy a Campuson dolgozik.
Negyven perccel később befordultak a Peregrine Cliff útra, ahol minden kétséget kizáróan tévékamerák kutató szeme követte őket, s a titkosszolgálat ügynökei a számítógépük előtt ülve ellenőrizték rendszámukat, hogy aztán rájöjjenek, bérelt autóval érkeznek, s nem tudnak elég gyorsan hozzáférni a Hertz számítógépes rendszeréhez, hogy azonosítsák, ki a bérlő. Ettől persze kissé aggódni kezdenek, bár csupán a szokásos értelemben, ebben nagyon jó az amerikai titkosszolgálat. Ezalatt ők begördültek a bejáratot jelző kőoszlop elé, mely Ryan negyed mérföldes felhajtójára vezetett.
– Kérem, azonosítsa magát – mondta a távirányítású hang az oszlop hangszórójában.
– Szivárvány hat érkezik HARCOS-hoz.
– Mehet – felelte a hang, melyet sípszó és a kapuvezérlő hidraulikus hangja követett.
– Nem szóltál nekik rólam – háborgott Chavez.
– Csak tartsd elöl a kezed! – derült Clark.
Andrea Price-O’Day a tornácon állt, mire felhajtottak az épülethez. Maga az osztagvezető, jegyezte meg Clark magában. Lehet, hogy fontos személynek tartják. Annak is megvan az előnye, ha az ember a góré haverja.
– Helló, főnök – köszönt Andrea.
Vajon tetszem neki, kérdezte magában Clark. Csak a barátai hívták főnöknek.
– Jó napot, asszonyom. Hogy van a góré?
– Szokás szerint a könyvén dolgozik – felelte Andrea. – Isten hozta itthon.
– Köszönöm. – Megrázta Andrea kinyújtott kezét. – Azt hiszem, ismeri Domingót.
– Persze. Hogy van a család?
– Remekül. Örülnek, hogy hazajöttünk. Már útban a második csemete.
– Gratulálok!
– És ő hogy van? – kérdezte Clark. – Kerülgeti a guta?
– Menjen, győződjön meg róla a saját szemével! – Andrea kinyitotta a bejárati ajtót.
Mindketten jártak már itt, a tágas, nyílt nappaliban, ahol drága lambéria burkolta a mennyezetet, hatalmas ablakfelületek néztek a Chesapeake-öbölre, és ahol Cathy Steinway hangversenyzongorája állt, melyen valószínűleg mindennap zongorázott. Andrea felvezette őket a szőnyeggel borított lépcsőn, jobbra Ryan könyvtárába-irodájába, aztán távozott.
Ryan éppen a billentyűzetet püfölte, kemény kopogásával kétévente szétvert egyet. Beléptükkor felpillantott.
– Súlyos gondolatok, elnök úr? – kérdezte Clark mosolyogva.
– Helló, John! Mizujs, Ding! Isten hozott benneteket! -A két férfi beljebb lépett, és kezet fogtak. – Üljetek le, és dobjátok le a felsőt! – parancsolt rájuk Jack, s látogatói engedelmeskedtek. Régi cimboraság ide vagy oda, mégiscsak ő volt az Egyesült Államok előző elnöke, s a nem is oly távoli múltban mindketten egyenruhát hordtak.
– Örülök, hogy egyben vagy – mondta Clark.
– Mi az, a Georgetownra gondolsz? – rázta Ryan a fejét. – Még csak nem is egy hajszálon múlt. Andrea szépen lekapta, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Persze Jack súgott neki.
– Tessék?
– Ő is ott volt. Ő adta a tippet Andreának. Kiszúrt valamit a takarítónál, ami nem stimmelt.
– Mit? – kérdezte Clark.
– Csavarhúzóval piszkált valamit, pedig villáskulcs kellett volna.
– Vág az esze – jegyezte meg Chavez. – Biztosan büszke rá az apukája.
– Arra mérget vehetsz – mondta Ryan exelnök, nem leplezve büszkeségét. – Kértek kávét?
– Na, ez is egyike annak, amit nem készítenek jól Angliában – bólogatott Chavez. – Van náluk Starbucks, de valahogy nem ugyanaz.
– Akkor készítek nektek, gyertek! – Levonult a konyhába, ahol teli kanna különleges kávé és néhány csésze várakozott. – Szóval, milyen volt az élet Nagy-Britanniában?
– Jó emberek. A walesi határ közelében volt a bázisunk. Kedves emberek, jók a kocsmák, a helyi koszt is remek. Különösen a kenyerük ízlett – számolt be Clark. – De a marhavagdaltat csak konzervként ismerik.
Ryan felnevetett. – Igen, kutyakajaként. Majdnem három évet húztam le Londonban, és sehol nem találtam tisztességes marhavagdaltat. Pácolt marhahúsnak hívják, de az nem ugyanaz. Szóval, kitettek benneteket a Szivárványból, mi?
– Azt hiszem, nem lett volna ildomos tovább alkalmatlankodni – mondta Clark.
– Ki maradt utánatok? – kérdezte Ryan elnök.
– Két készenléti csapat teljesen kiképezve, kábé a fele a brit hadsereg különleges légi szolgálatából. Elég jók – biztosította Clark. – De a többi európai kontingenst visszavonják. Micsoda kár értük! Akadt köztük néhány ász felderítő. A hírszerzési támogatást is rendesen leépítették. A Szivárvány tovább működik, ha hagyják. De a helyi, úgy értem, főként európai bürokraták összecsinálják magukat, valahányszor terepre lépnek a fiaim.
– Na, ja, itt is ilyenek – felelte Ryan. – Nem érti az ember, hova lett Wyatt Earp.
Vendégei jót derültek.
– Na és, HÁRÍTÓ mivel csapja agyon az időt? – kérdezte Clark. Rég nem látott barátok közt természetesen merült fel a kérdés, az érdeklődés hiánya inkább keltett volna feltűnést.
– Kereskedelmi ügyletekkel, mint én valaha. Voltaképp meg sem kérdeztem, hol. Tudod, az ő korában nem lehet könnyű, hogy elnök volt az apja.
– Különösen, ha konvojkíséretet kap egy randin – vigyorgott Chavez. – Szerintem én sem lennék oda az örömtől.
Beszélgettek még tíz percet, meséltek a családjukról, megvitatták a sportot és a világ általános helyzetét, majd Ryan megkérdezte: – És most mihez fogtok kezdeni, srácok? Képzelem, hogy a CIA mindkettőtök nyugdíjazását szorgalmazza. Ha szükségetek van ajánlólevélre, szóljatok. Mindketten jól szolgáltátok a hazátokat.
– Ez az egyik dolog, amiről beszélni akartunk veled – mondta Clark. – Langleyben összefutottunk Jimmy Hardestyvel, mire összehozott minket Tom Davisszel.
– Igen? – kérdezte Ryan, s letette a csészéjét.
Clark bólintott.
– Munkát kínáltak nekünk.
Ryan exelnök eltöprengett ezen egy pillanatig.
– Hát, nem mintha nekem nem fordult volna meg a fejemben. Hozzátok nagyon passzol, semmi kétség. Mi a véleményetek a szervezetről?
– Remek. Persze minél jobban növekszik egy cég, úgy merülnek fel a gondok is.
– Gerry Hendley jófiú. Különben nem hagytam volna jóvá. Tudtok az amnesztiáról?
Erre Chavez felelt.
– Igen, előre is köszönjük. Reméljük, nem lesz rá szükség, de jó tudni, hogy létezik.
Ryan bólintott.
– Mit szólnátok, ha lecsapnánk az ebédre?
És lészen vége a társalgásnak, gondolta Clark. Akár az ő agyából pattant ki, akár nem, Ryan okosabbnak véli, ha távolságot tart a Campustól.
– Azt hittem, már sosem kérdezed – vágta rá Clark. – Reménykedhetünk a marhavagdaltban?
– Baltimore-ban van egy Attman nevű üzlet. Ez a titkosszolgálat egyik előnye: nem hagyják, hogy bármit csináljak, úgyhogy sok mindent elintéznek.
– Fogadjunk, hogy a régi szép időkben repülővel szállították a New York-i Carnegie-ből – találgatott Chavez.
Most Ryanen volt a sor, hogy elmosolyodjon.
– Néhanapján. De nem árt vigyázni az ilyesmivel. Mert könnyű rászokni a jóra, aztán egyszer csak azt veszed észre, hogy elhiszed, hogy megérdemled. Nagyon hiányzik, hogy nem nézelődhetek egymagam vásárlás közben, de Andrea és a csapata dührohamot kap, valahányszor megpróbálkozom vele. – A titkosszolgálat ahhoz is ragaszkodott például, hogy önműködő tűzoltó készüléket szereljenek a házába, ő pedig megadta magát és állta a számlát, holott kiszámlázhatta volna az államkincstárnak. De nem akart úgy élni, mint egy kiskirály. Miután így megbeszélték, a konyhába vezette vendégeit, ahol császárzsemle és mustár társaságában, már ott várt a marhavagdalt.
– Istennek hála az amerikai ebédért – mondta Clark fennhangon. – Imádom a briteket, és bármikor felhajtok egy pint John Smitht velük, de nagyon igaz, hogy mindenhol jó, de a legjobb otthon.

A kocsiban így szólt Ryan: – Most, hogy szabad emberek lettetek, áruljátok el: milyen az új Langley?
– Ismersz, Jack – felelt neki Clark. – Mióta követelem már, hogy legyen új a felderítés? – kérdezte a CIA titkosszolgálatára, az igazi kémekre és a terepen szolgáló hírszerzőkre utalva. – A Kék terv épp csak beindul, erre ez a balfasz Kealty csírájában eltapossa.
– Te beszélsz arabul, ugye?
– Mindketten – erősítette meg Chavez. – John jobb nálam, de én is eltalálok a slozira, ha kell. A pastu viszont nem megy.
– Az enyém meg berozsdásodott – mondta Clark. – Legalább húsz éve nem jártam arra. Érdekes nép az afgán. Kemény, de primitív. Igazság szerint az egész ország a mákról szól.
– Ennyire súlyos a baj?
– Van odaát néhány milliárdos kemény legény, mind ópiumból szedte meg magát. Élnek, mint hal a vízben, terítik a pénzt főként fegyver meg lőszer formájában, de az összes kemény drog, amit délkelet-Washington utcáin vásárolhatsz, Afganisztánból származik. És erre még senki sem jött rá. Hogy szinte az összes. Ez elég pénzt hoz, hogy korrumpálják a saját meg a mi kultúránkat. Nincs szükségük segítségre. Míg az oroszok be nem törtek ’79-ben, egymást ölték halomra. Utána összeálltak és egyesült erővel ellátták a ruszkik baját, aztán két hétre rá, hogy elkotródott a Vörös Hadsereg, ismét egymás torkának estek. Nem ismerik a békét. Fogalmuk sincs, mi az a jólét. Ha iskolát építesz a gyermekeiknek, felrobbantják őket. Több mint egy évig éltem köztük, másztam a hegyeket és lövöldöztem a ruszkikat, igyekeztem kiképezni őket. Sok szeretetre méltó tulajdonságuk van, de sose fordíts hátat nekik! Vegyük még hozzá a terepet. Egyes helyekre nem ér fel a helikopter, olyan magasan vannak. Nem kifejezetten nyári üdülőhely. De a kultúrájuk a leghúzósabb. Kőkorszaki nép modern fegyverekkel. Általános ismereteik vannak mindenről, amivel embert lehet ölni. Ahhoz elég muzulmánok. A lényeg, amíg a mák hozza a pénzt, az a motor, ami az országot hajtja, és ez nem fog megváltozni.
– Komor kép – állapította meg Ryan.
– A komor nem jó szó rá. Hisz az oroszok minden tőlük telhetőt megtettek: iskolát, kórházat és utat építettek, hogy könnyű dolguk legyen, próbálták megvásárolni őket, és mire mentek vele. Ezek hobbiból harcolnak. Megveheted a hűségüket élelemmel meg a többivel, és igen, építhetsz kórházat és iskolát és utat. Elvileg beválhat, de azért ne igyál előre a medve bőrére! Háromezer év beléjük ivódott törzsi háborúskodást, vérszövetséget és idegenek iránti bizalmatlanságot kell kitörölni. Kemény dió! Hé, szolgáltam én Vietnamban is, és Vietnam kibaszott Disneyland Afganisztánhoz képest.
– És valahol ebben az Elvarázsolt Királyságban bújócskázik az Emír – jegyezte meg Chavez.
– Vagy nem – vetette ellen Clark. – Mindenki azt hiszi, még mindig ott van.
– Tudsz valamit, amit mi nem? – kérdezte Ryan mosolyogva.
– Nem, csak próbálok az ő fejével gondolkodni. A SEAL-ben az egyes számú szabály a kijátszás és menekülés gyakorlatokon az volt, hogy oda menj, ahova nem mennek a rosszfiúk! Igen, korlátozottak a lehetőségei, de szép kis katonasága van, és dúskál a pénzben.
– Lehet, hogy Dubajban húzta meg magát – javasolta Ding –, az egyik luxusvillában.
Ryan exelnök felnevetett.
– Hát, keményen kutakodunk. Az a baj, hogy helyes kérdéseket feltevő hírszerzés és az értük mélyre nyúló felderítők nélkül semmire sem megyünk. Kealty valamennyi embere az összképet tartja szem előtt, és így nem lesz elvégezve a munka.

Két órával később Clark és Chavez az ebédet emésztve és a hallottakon rágódva robogott vissza Washingtonba. Ryan ugyan csak futólag pendítette meg a témát, Clark számára világos volt, hogy az egykori főparancsnokra súlyos kősziklaként nehezedik, hogy megint indul az elnöki posztért.
– Megcsinálja – vélekedett Chavez.
– Igen – helyeselt Clark. – Úgy érzi, csapdába esett.
– Mert csapdába is esett.
– Mi is, Domingo. Új a meló, de a szar ugyanaz.
– Nem egészen. Az biztos, hogy érdekes lesz. Kíváncsi lennék, mennyire...
– Szerintem nem túlságosan. A hullák általában véve nem tesznek jót az üzletnek, és nem beszélnek. Mi pedig most a hírszerző iparban dolgozunk.
– De néha muszáj megritkítani az állományt.
– Igaz. Langleyben az volt a baj, hogy valakivel mindig alá kellett íratni a parancsot. A papír örökké él, tudtad? Vietnamban igazi háborút vívtunk, szóban is kaphattunk parancsot, de amikor véget ért, az aktakukacok folyton berezeltek, aztán az ügyvédek felemelték rusnya fejüket, de ez végül nem olyan rossz. Nem hagyhatjuk, hogy köztisztviselők kényükre-kedvükre osztogassák a parancsot. Előbb vagy utóbb A-val elszalad a ló, B-nek meg lelkiismeretfurdalása támad és beköp, nem számít, milyen égető szükség volt rá, hogy a rosszfiú tiszteletét tegye Istennél. Hihetetlen, milyen veszélyes lehet a lelkiismeret, ráadásul általában a legrosszabb pillanatban kezd el furdalni. Tökéletlen világban élünk, Ding, és nincs szabály, ami kimondaná, hogy logikusnak kell lennie.
– Biankó amnesztia – mondta Chavez témát váltva. – Ez legális?
– Hát, ezt állította a főnök. Emlékszem, amikor bemutatták a Dr. Nót. Gimibe jártam. A filmelőzetesben azzal reklámozták: „A 00 azt jelzi, engedélye van, hogy gyilkoljon, akit és amikor csak akar.” A ’60-as években ez még menő volt. A Watergate meg miegymás előtt a Kennedy-kabinet-nek is tetszett. Úgyhogy belevágtak a Mongúz-hadműveletbe. Persze az egészből nagy töketlenkedés kerekedett ki, de hogy igazából mekkora, eddig nem hozták nyilvánosságra. Ez a politika – magyarázta Clark. – Gondolom, ezeket a sztorikat még nem hallottad.
– Nincsenek a tantervben a Tanyán.
– Szerencse. Ki akarna olyan ügynökségnél melózni, amelyik ilyen ostobaságot követ el? Az államfőt eltenni láb alól tényleg rossz ómen, fiam. Akkor is, ha az egyik elnökünk azt hitte, klassz szociopatának lenni. Furcsa, menynyire nem gondolják végig az emberek a cselekedeteik következményeit.
– Például mi?
– Az nem számít, ha olyanokat likvidálsz, akik nem rúgnak labdába.
– És mi ez a baromság a rangerről?
– Sam Driscollról – felelte Clark. Ryan elmesélte nekik, mennyire kepeszt Kealty, hogy a katonai ügyészség nyomozást indítson. – Megmásztam pár hegyet Driscoll-lal a ’90-es években. Jó gyerek.
– Történt már valami, hogy lezárják az ügyet?
– Sejtelmem sincs, de Jack nem véletlenül hozta szóba.
– Új tag a Campusnak?
– Driscoll így valóban puhábbra zuhanna, nem igaz?
– Aha, de hogy végignézd, ahogy lehúzzák a karrieredet a vécén, mert egy faszfej nyomatékosítani akar valamit, az egyszerűen nem helyes, mano.
– Bizonyos értelemben – értett egyet Clark.
Néhány perc hallgatás után Chavez kijelentette: – Lerítt róla, hogy aggódik. És fáradt.
– Kicsoda, Jack? Én is az lennék. Szegény ördög. Csupán a memoárját írná, esetleg dolgozna a golfütésein, papást játszana a kölykeivel. Tudod, igazán jó fiú.
– Itt van a kutya elásva – mutatott rá Chavez.
– Még szép. – Örült, hogy a veje nem vesztegette feleslegesen az idejét a George Mason Egyetemen. – A kötelességérzet megszorongathat. Magadnak kell megtalálnod a szabadulás útját.

A Peregrin Cliff úton Ryan rájött, hogy elkalandozott, ujja mereven várt a billentyűzet fölött. Kurva Kealty... Meghurcol egy katonát, amiért megölte az ellenséget. Tökéletes tanúbizonyságául annak, gondolta, milyen jellem a jelenlegi elnök.
A sokvonalas telefonjára pillantott. Kétszer is érte nyúlt, de keze mindannyiszor megállt a levegőben – mintegy önszántából –, s ezzel rácáfolt Szent Ágoston akaratról és ellenállásról szóló kijelentésére. Végül felvette a kagylót, és pötyögni kezdett a nyomógombokon.
– Igen, Jack – szólt bele Van Damm hangja. Hívásazonosító volt a magánvonalán.
– Legyen, Arnie, húzd meg a ravaszt! És Isten segéljen engem! – tette hozzá.
– Akkor most elintézek néhány telefont. Holnap beszélünk.
– Jó. Viszlát! – Ryan letette.
Mi a büdös francot csinálsz, háborgott magában.
Persze tudta jól a választ.

40

Gyakorolniuk kellett, hogy ne ordítson róluk, miben mesterkednek, hanem olyanok legyenek, mint az átlagember, aki az átlagebédjét fogyasztja egy párizsi kávézóban egy nyirkos napon. Rajtuk kívül csak két törzsvendég, egy fiatal párocska üldögélt egy közeli, ernyős asztalnál.
Ibrahim megmondta nekik, miként öltözködjenek – mint a középosztálybeli franciák –, és hogy mostantól fogva mindig így öltözzenek. Mindannyian franciául beszéltek, s noha valamennyien muzulmánok voltak, egyikük sem járt rendszeresen mecsetbe, otthon végezték napi imáikat, és határozottan nem jártak el a radikálisabb, kardoskodó imámok prédikációira, akiket rendszeresen megfigyeltek a francia rendőri szervek.
Mivel nyilvános helyeket választottak, és átlagemberként csevegtek, nem kellett szűk szobákban összejönniük, melyeket lehallgathatnak a ravasz rendőrök. A szabad ég alatt tartott találkozókat könnyű volt megfigyelni, de csaknem lehetetlen volt kihallgatni. És Franciaországban szinte mindenki ugyanazokkal járt el ebédelni. Bármilyen nagy és jól finanszírozott volt is a francia rendőrség, még ők sem nyomozhattak mindenki után ebben a gyaur országban. Azzal, hogy rendszeresen szem előtt voltak, együtt járt az anonimitás. Jó páran akadtak, akiket elfogtak, sőt megöltek, mert a másik utat járták. Különösen Izraelben, ahol a rendőri szervek rendkívül hatékonyan működtek, főként a pénzbőség miatt, melyet olyan bőkezűen terítettek szét az utcákon. Mindig kerültek olyanok, akik készek voltak pénzre váltani az információt, ezért kellett oly nagy körültekintéssel megválasztania az embereit.
Így hát nem vallási kántálásokkal kezdődött a találkozó. Amúgy is kívülről fújták őket. Kizárólag franciául beszéltek, nehogy felkapja valaki a fejét az idegen nyelv hallatán. Túl sok nyugatinak csengett már ismerősen az arab nyelv, mely számukra mindig egyet jelentett a cselszövéssel. Az ő feladatuk viszont az volt, hogy úgy maradjanak láthatatlanok, hogy közben szem előtt maradnak. Szerencsére nem volt nehéz.
– Szóval, mi ez a küldetés? – kérdezte Shasif Hadi.
– Egy ipari létesítmény – felelte Ibrahim. – Egyelőre ez minden, amit tudnotok kell. Mihelyt terepre lépünk, részletesen ismertetem.
– És hány? – kérdezte Ahmed. Ő volt a csapat legfiatalabb tagja, borotvált arcát csak ápolt bajusz díszítette.
– Nem a minél nagyobb veszteség a cél, legalábbis nem az emberi veszteség.
– Akkor mi? – szólt közbe a magas, jóképű, kuvaiti Fa’ad.
– Mint mondottam, mihelyt szükséges, többet fogtok tudni. – Elővett a zsebéből egy darab papírt, és kihajtogatta előttük az asztalon. Számítógéppel nyomtatott térkép volt, melyet képszerkesztő programmal megvágtak, hogy az összes helynév hiányozzon.
– A legjobb behatolási pont kiválasztása a legnehezebb – közölte Ibrahim. – Kívül-belül jól őrzik a létesítményt. A robbanószert akár hátizsákban is átvihetjük, olyan jelentéktelen mennyiség szükséges az akcióhoz. Az őrök naponta kétszer ellenőrzik a területet, szóval létfontosságú az időzítés.
– Ha megadod a robbanószer részleteit, elkezdhetek tervezni – mondta Fa’ad, aki örült, hogy jó hasznát veheti tanulmányainak Allah Szent Ügye érdekében. A Kairói Egyetemen szerzett mérnöki diplomája a többiek szerint rendkívül gőgössé tette.
Ibrahim bólintott.
– És a helyi rendőrség meg a hírszerzés? – kérdezte Hadi.
Ibrahim elutasítón legyintett. – Kezelhető.
Közönyös hangja meghazudtolta félelmeit, hisz a szíve mélyén komolyan tartott a nyomozóktól. Olyanok voltak, mint a gonosz dzsinnek, egyetlen bizonyítékmorzsából egész sor információt húztak elő. Sosem láthattad előre, mit tudnak, és hogyan kombinálnak. Az ő elsődleges feladata pedig az, hogy ne is létezzen. Senki se ismerje a nevét vagy az arcát. Névtelenül utazott, mint a sivatagi szellő. Az OFT csak addig maradhat életben, amíg rejtve marad. Ibrahim a maga részéről anonim hitelkártyák garmadájával járt-kelt a világban – sajnos a készpénz nem biztosított többé névtelenséget; a rendőrség tartott azoktól, akik készpénzzel fizetnek, és kérlelhetetlenül felkutatta őket. Annyi útlevele volt otthon, hogy elég lett volna egy nemzetállam külügyminisztériumának – valamennyit drága pénzen vásárolta, s mindössze néhány használat után hamuvá égette. De még így sem volt biztos benne, hogy a sok óvintézkedés elegendő-e. Mert hiába minden, ha valaki feladja.
Márpedig csak azok adhatják fel, akikben teljes bizodalma van. Ilyen gondolatok kavarogtak a fejében. Belekortyolt a kávéjába. Még az is nyugtalanította, hátha egy tengerentúli úton kikottyant valamit a repülőn álmában. Csak ennyin múlik. Nem a haláltól félt – attól egyikük sem tartott –, hanem a felsüléstől.
De nem azok-e Allah szent harcosai, akik a legnehezebbet vállalják magukra, s nem lesz-e az áldás arányban az érdemeivel? Hogy megemlékeznek róla. Hogy honfitársai tisztelete övezi. Hogy csapást mérhet az ügy érdekében, s még ha ismeretlenségbe veszve teszi is, akkor is nyugodt szívvel járulhat Allah elé.
– Engedélyezték felső szinten? – kérdezte Ahmed.
– Még nem. Szerintem hamarosan fogják, de még nem. Ha most elválunk, nem látjuk egymást viszont, míg az országban vagyunk.
– Honnan fogjuk tudni?
– Van egy nagybácsim Rijádban. Új autót akar venni. Ha pirosat írok az e-mailben, várunk, ha zöldet, továbblépünk a következő szintre. Ez esetben öt nappal az e-mailt követően, a tervnek megfelelően Caracasban találkozunk, az út további részét kocsival tesszük meg.
Shasif Hadi mosolyogva vont vállat.
– Akkor fohászkodjunk, hogy zöld autó legyen!

Clark észrevette, hogy az irodában már felszerelték a névtáblájukat az ajtóra. Középméretű, egymásba nyíló irodát kaptak Chavezzel, volt benne íróasztal, forgószék, két szék a látogatóknak és személyi számítógép, melynek használathoz és az összes fájlhoz való hozzáféréshez használati utasítást mellékeltek.
Clark a maga részéről gyorsan kitapasztalta a számítógéprendszert. Legnagyobb meglepetésére alig húsz perc múlva már a CIA Langleyben lévő székházának alagsori-föld alatti szintjének adatállományában szörfölt.
Tíz perccel később: – Szent szar! – lehelte.
– Hát, ez az! – mondta Chavez az ajtóban. – Mi a véleményed?
– Épp most léptem be egy igazgatói szintű állományba. Jesszus, szinte mindenhova beenged.
Davis visszatért.
– Gyorsan tanultok. A számítógéprendszer sok mindenhez hozzáférést biztosít. Nem mindenhez, de a legfontosabb mappákhoz igen. És ez elég. Ugyanez a helyzet Fort Meade-del. Szabad bejárásunk van szinte minden rádiós hírszerzési adathoz. Sok olvasnivaló vár rátok, hogy behozzátok a lemaradást. Az EMIR kulcsszóval huszonhárom mappába léphettek be – ez minden, amit a fazonról gyűjtöttünk, akad benne egy átkozott jó jellemábrázolás, legalábbis mi annak tartjuk. AESOPUS a címe.
– Igen, látom – felelte Clark.
– Egy Pizniak nevű fickótól származik, aki a Yale orvostudományi karán, a pszichiátrián professzor. Olvassátok el, s majd meglátjuk, mit gondoltok. A lényeg, ha szükségetek van rám, tudjátok, hol űzöm az ipart. Bátran látogassatok meg és kérdezzetek. Csak az a buta kérdés, amit nem tesztek fel. Mellesleg Gerry személyi titkárnője, Helen Connolly régóta dolgozik Gerry mellett. Ő viszont nincs, ismétlem, nincs beavatva a tevékenységünkbe! Gerry maga gyártja a beszámolókat meg ilyesmiket, de az ő szintjén többnyire szóban hozunk döntéseket. Apropó, John, Gerry említette az átszervezési ötletedet. Klassz, hogy szóba hoztad, legalább nem nekem kell.
Clark derült egy sort.
– Bármikor készséggel vállalom a rosszfiú szerepét.
Davis távozott, ők pedig belevetették magukat a munkába. Clark először átnézte a fotókat, melyeket az Emírről szereztek. Nem volt belőlük túl sok, és gyenge minőségben készültek. De azt látta, milyen hideg a szeme. Szinte élettelen, mint a cápáé. Érzelemnek semmi jele. Hát, nem érdekes, kérdezte magában. Sokan állítják, hogy a szaúdiak sótlanok – olyanok, mint a németek, csak humorérzék nélkül, mondják –, de ő személy szerint nem ezt tapasztalta.
Még sosem találkozott rossz szaúdival. Meglehetősen jól ismert egy-kettőt a CIA-s időkből, tőlük tanulta a nyelvet. Mindannyian vallásosak voltak, a szunnita iszlám konzervatív vahabita ágához tartoztak. Hitbuzgalmuk alaposságában a déli baptistákhoz hasonlítottak, ami ellen semmi kifogása nem volt. Egyszer betért egy mecsetbe, és gondosan a háttérbe húzódva nézte a vallásgyakorlást – főként nyelvóra céljából, de istenhitük őszintesége nyilvánvaló volt. Beszélgetett a vallásról szaúdi barátaival, és semmi kifogásolnivalót nem talált benne. A szaúdiakkal nehezen lehet szoros barátságot kötni, de egy igaz szaúdi barát a golyó elé lépne érted. Vallási szabályaikat a vendéglátásról például csodálatra méltónak találta. És az iszlám tiltotta a rasszizmust, ami sajnos a kereszténységből kimaradt.
Hogy az Emír hívő muzulmán-e, vagy sem, azt nem tudta, de hogy nem ostoba, az egyértelműen kiderült az AESOPUS-ból. Természeténél fogva türelmes, ugyanakkor képes határozottan fellépni a döntéseiben. Ritka kombináció, gondolta, bár alkalmanként ő is ilyen volt. A türelem nehezen elsajátítható erény, egy igazhívőnek meg még inkább, bármilyen ügyet választ is élete küldetésének.
A számítógéphez mellékelt használati utasításban feltüntették az Ügynökség belső számítógépes könyvtárának címtárát és a hivatkozásokat az EMÍR kulcsszó hozzáférési pontjaira. Clark tehát ismét szörfölni kezdett. Mennyi adata van Langleynek a fazonról? Milyen terepügynökök dolgoztak vele? Milyen anekdotákat jegyeztek le? Van-e bárkinek kulcsa a fickó jelleméhez?
Felrázta magát merengésből, és az órájára pillantott. Eltelt egy óra. – Repül az idő – motyogta, és a telefonért nyúlt. Amikor a másik végén felvették, beleszólt: – Gerry, itt John. Van egy perced? Tom is jöjjön; ha kéznél van.
Két perccel később Hendley irodájában termett. Tom Davis, a Campus toborzója egy perccel később követte. – Mi a pálya?
– Lehet, hogy van egy jelöltem – mondta Clark, majd mielőtt a másik kettő feltehette volna a nyilvánvaló kérdést, folytatta: – Jack Ryan ötlete, azaz az idősebbiké.
Ez felkeltette Hendley érdeklődését, előrehajolt a székén, s megkapaszkodott egy jegyzettömbben. – Hallgatjuk!
– Ne kérdezzétek, hogyan, mert nem ismerem az összes részletet, de van egy ranger, egy Driscoll nevű régi motoros, aki csávába került. Az a hír járja, Kealty alig várja, hogy példát statuáljon vele.
– Mi miatt?
– Egy küldetés miatt a Hindukusban. Megölt egy maroknyi rosszfiút egy barlangban, miközben azok húzták a lóbőrt. Kealty és az igazságügy-minisztere meg gyilkosságot akarnak Driscoll nyakába varrni.
– Te jó szagú! – motyogta Tom Davis.
– Ismered a srácot? – kérdezte Hendley.
Clark bólintott.
– Úgy tíz évvel korábban, nem sokkal a Szivárvány indulása előtt volt egy kis munkám Szomáliában. Egy csapat ranger vigyázott rám. Driscoll volt az egyik. Utána is tartottuk a kapcsolatot, néhanapján felhajtunk egy pofa sört. Megbízható pasas.
– És milyen messze jutott az igazságügy?
– A katonai ügyészségnél tart. Előzetes vizsgálat folyik.
Hendley sóhajtott, és a fejét vakarta.
– Jack mit mond?
– Okkal szólt róla. Tudja, hogy itt taposom a malmot.
Hendley bólintott.
– Térjünk a lényegre! Ha a Fehér Házból származik az infó, akkor Driscoll épp bőrrel megússza.
– Ezt biztosan tudja.
-A legjobb esetben leszerelik. Talán megtarthatja a nyugdíját.
– Szerintem ezt is tudja.
– Most hol van?
– San Antonióban, a Brooke Katonai Kórházban. Kapott egy kis ajándékot a vállába a kivonáskor.
– Súlyos?
– Dunsztom sincs.
– Rendben, eredj, beszélgess el vele! Puhatold ki! – Majd Davishez fordult. – Tom, addig te nyiss aktát Driscollról. A teljes háttérrel meg miegymással!
– Rendben.

– Bújj be! – mondta Ben Margolin Mary Patnek. – Csukd be az ajtót!
Újabb nap a Terrorelhárító Központban. Még több elfogott üzenet, még több nyom, mely elvezethet valami nagyhoz vagy egyáltalán semmihez. Noha nem volt számukra szokatlan ez az irdatlan mennyiség, sokan aggódtak, hogy többről maradnak le, mint amennyit elfognak. Egy jobb technológia segíthetett volna, de tudták, mennyi időbe telik beüzemelni egy új rendszert. Az Úttörő akció fiaskója után a mindenkori hatalom még mindig béta-tesztelte a rendszert egy újabb kudarctól tartva. Ezalatt ő meg az egész Terrorelhárító Központ azon küszködik, gondolta Mary Pat, hogy betömjék a réseket, miközben új repedéseket keresnek.
Mary Pat becsukta az ajtót, ahogy kérték tőle, és helyet foglalt Margolinnal szemben az íróasztal túloldalán. Odakint zsongott a műveleti központ a serény munkától.
– Visszadobták a kapcsolatfelvételi javaslatunkat – vágott rögtön a közepébe Margolin mindenféle bevezető nélkül. – Nem használhatjuk a britek forrásait Pakisztánban.
– Az isten szerelmére, miért nem?
– Túlnő rajtam az ügy, Mary Pat. Elvittem az általam elérhető legmagasabb szintig, de nem kaptunk engedélyt. Szerintem Irak miatt.
Ugyanez ötlött fel Mary Patben, mielőtt főnöke kimondta volna. Állampolgárai nyomására az Egyesült Királyság mind a politikában, mind a helyszínen állomásoztatott csapatok számában egyre jobban elhatárolódott az iraki háborútól. A szóbeszéd szerint a nyilvánosság előtt megütött békülékeny hang ellenére Kealty fortyogott a dühtől, úgy érezte, benne hagyják a britek a slamasztikában. Az Egyesült Királyság legalább névleges támogatása nélkül, az amerikai csapatok kivonására irányuló tervei a legjobb esetben is késést szenvednek, ha nem fúlnak egyenesen kudarcba. Ráadásul Nagy-Britannia távolságtartó magatartását látva az iraki kormány vérszemet kapott, s az Amerika távozását sürgető udvarias, de határozott felszólításuk harsány, harcias követelőzésbe csapott át, s e váltás az amerikaiak figyelmét sem kerülhette el. Előbb a hozzánk legközelebb álló szövetségesünk, majd a nép, melynek megmentéséért a vérünket ontottuk. Miután kampányát arra az ígéretre alapozta, hogy kiszabadítja az Egyesült Államokat Irakból, Kealty népszerűsége a közvélemény-kutatók szerint zuhanásnak indult, sőt néhány tévés szakértő odáig merészkedett, hogy azzal vádolta meg, azért húzza-halasztja a kivonást, hogy nyomást gyakoroljon a Kongresszusra, mely tutyimutyi módon képviselte az új elnök kedvenc célkitűzéseit.
Az, hogy kérésük, melyben a britek segítségül hívását kezdeményezték a Peshawar-térkép vonal felderítésére, elutasításra talált, nem kellett volna, hogy váratlanul érje Mary Patet, aki több kormányközi politikai acsarkodást élt meg, mint amennyit fel tudott idézni, mindazonáltal mégis meglepetésként érte. Ez az átkozott barlang volt évek óta az Emírhez vezető legjobb nyom. Látni, miként csusszan ki az ujjaik közül az elnök hisztije miatt, dühítő volt. Persze az sem lendített az ügyön, hogy a CIA igazgatója, Scott Kilborn szintén nagy görény volt.
Mary Pat a fejét ingatva felsóhajtott.
– Nagy kár, hogy Driscoll elvesztette a foglyokat.
– Egy kis víz beszippantása az orrlyukon hajlamos megoldani a nyelvet – jegyezte meg Margolin.
Népszerű nézet, gondolta Mary Pat, de a való életben nem sok hasznát látni. Nem volt sem annyira finnyás, sem olyan elvakultan optimista, hogy ne ismerte volna el, milyen érdemei vannak a kínzásnak, ám ezek a módszerek általában messze elmaradtak a várakozástól, ami a megbízható és ellenőrizhető információ nyerését illeti. Az esetek javában puszta időpocsékolásnak bizonyult. A második világháború alatt és nem sokkal utána, az MI6 és a Stratégiai Szolgálatok Irodája több információt húzott ki az elfogott német tábornokokból pingpongozás és dámázás közben, mint harapófogóval és elektródákkal.
A mindennap közszájon forgó „ketyegő bomba” forgatókönyv szinte egy az egyben koholmány volt. A szeptember 11-e óta az Egyesült Államok ellen szőtt összeesküvéseket csírájában eltaposták, amikor a rosszfiúk még csak a toborzásnál, pénzmozgatásnál vagy az erőforrások átcsoportosításánál tartottak.
A kép, mely szerint valahol egy terrorista egy gomb fölött tartja az ujját, miközben a jófiúk információt próbálnak kipasszírozni a honfitársából, ritka volt, csupán Hollywood által kiagyalt mese, és nagyjából annyi hasonlóságot mutatott a valóságos hírszerzési munkával, mint James Bond. Ami azt illeti, egész pályafutása alatt mindössze egyetlenegyszer találkozott a „ketyegő bomba” példájával, és azt John Clark alig pár perc leforgása alatt elrendezte néhány ujj eltörésével és a helyes kérdések feltevésével.
„A klisé nem véletlenül klisé”, mondta egyszer Ed. „Azért az, mert általában olyan igaz, hogy az ember túl sokszor emlegeti fel.” Mary Pat úgy vélte, ha kihallgatásról van szó, az „egy csöpp mézzel több legyet lehet fogni, mint egy liter ecettel” klisé baromira áll. Az erkölcs csupán egyik oldala az ellene-mellette érveknek. Igazán a hatékonyság számít. Azt teszed, amivel a legjobb eredményt lehet produkálni. És pont.
– Szóval – mondta a főnökének akkor kezdhetjük elölről az egészet?
– Már csak az hiányzik! Az a régi, tengerentúli barát, akit említettél... Eressz meg neki egy hívást, és csevegj el vele barátian!
Mary Pat elmosolyodott, de a fejét ingatta.
– Ezt hívják állásgyilkosnak, Ben.
A férfi vállat vont.
– Egyszer élünk.

Melinda kellemesen meglepődött azon, hogy újra találkozik a férfival. Egy héttel korábban autózni vitte, hogy lássa „John”-t. Szépen fizetett, semmi nyilvánvalóan perverzet nem tett, úgyhogy minden rendben volt, különösen a zseton.
Ez a fickó, nos, totál rákattant, vagy ilyesmi. Igaz, ő sem szokott így nyilvánosan mutatkozni, hisz callgirl volt, nem az utcán strichelt, de ennek a szállodának különösen pazar étterme volt, és a főpincér ismerte és kedvelte. Messze repíthet egy potya dugás ebben az iparban, s az igazat megvallva, jóravaló fickó volt, házas, akárcsak az ügyfelei zöme, következésképpen megbízhatóan kedves. Legalábbis majdnem megbízhatóan. Sosem lehet tudni, de a hasonló rangú férfiak, akik itt élnek a környéken, ismerik a szabályokat. És ha ez mégsem válna be, akkor még mindig ott lapul a retiküljében a kis Mr. Colt.
Szemkontaktus. Mindentudó mosoly. Cuki ez a kerítő. A nagyon rövid szakállával Erről Flynnre hajaz egy kalózfilmben. Ő viszont nem egy Olivia de Havilland. Csinosabb nála, gondolta magáról Melinda a legkevésbé sem elfogultan. Keményen megdolgozott karcsú alakjáért. A férfiak az olyan nőért vannak oda, akinek a derekát átérik a kezükkel. Különösen, ha csinos cickó hegyesedik fölötte.
– Helló – mondta kellemes hangon. Első pillantásra barátságosnak tűnt a mosolya, de a címzett jól tudta, menynyivel több rejlik e mosoly mögött.
– Jó estét, Melinda. Hogy vagy ezen a meleg estén?
– Pompásan, köszönöm. – Egy kevés kivillanó fog a mosollyal.
– Elfoglalt vagy ma este?
– Nem, momentán nem. – Még több fog. – A múltkor nem értettem a nevedet.
– Ernest – felelte a férfi gyengéden mosolyogva. Van benne valami báj, de az idegen fajtából, gondolta Melinda. Nem európai. Máshonnan való. Jól beszél angolul, van egy kis akcentusa... Máshol tanult meg angolul. Ez az! Jól megtanulta és... És mi? Vajon mi az, ami még más benne, tűnődött a nő. Elkezdte alaposabban lajstromba venni. Vékony, nála magasabb, szép sötét szeme van, tele érzelemmel. Puha kéz. Nem építőmunkás. Inkább pénzember típus ez az Ernest, aki bizonyosan nem ezzel a névvel született. A tekintete éppen őt méricskéli. De már hozzászokott. Az a Milyen jó az ágyban? pillantás. Hát, okkal feltételezheti, hogy príma. A főnöke egyetlen rossz szóval sem illette, sőt túlfizette. Ehhez is hozzászokott már. Igen, ennyire jó. Számos visszatérő vendége van, némelyiket a valódi nevén ismeri, legalábbis állítják, hogy az a valódi nevük. Ő viszont saját nevet talál ki a törzsvendégeire, gyakran a szerszámuk mérete alapján. Vagy ez esetben a színe alapján, gondolta, s elnyomott egy kuncogást, de a mosolyt, melyet Ernest magának tulajdoníthat, nem. Szinte ösztönösen cselekedett. A lényeg, hogy már a pénzt számlálta.
– Velem tartanál? – kérdezte a férfi szinte szégyenlősen. A férfiak ösztönösen tudják, legalábbis az értelmesek, hogy a szégyenlősség a legjobb módszer, hogy lázba hozzanak egy nőt.
– Szívesen. – Ugyanez érvényes visszafelé, ha tartózkodóan viselkedsz. – Hogy meglátogassuk a barátodat?
– Talán. – Első hiba. Ernest nem venné zokon, ha saját maga vehetné számba a portékáját. Lehet, hogy egy mocskos ribanc, de jó szerető, és nagy gyakorlata van a szakmájában, Ernestet pedig ugyanaz hajtja, mint a többi férfit. – Eljönnél velem, kérlek?
– Persze.
Legnagyobb meglepetésére röpke kis autózás volt. Divatos lakás a városban saját föld alatti parkolóval. „Ernest” kiszállt a kocsiból, és gálánsán kinyitotta neki az ajtót. A felvonóhoz sétáltak, s Ernest megnyomta a gombot. Melinda nem ismerte az épületet, de elég jellegzetes külsővel bírt, hogy megjegyezze. Szóval Johnnak lakása van a városban? Kinek kényelmesebb így? Vajon neki vagy Johnnak, töprengett. Vagy lehet, hogy gyengéd emlékeket dédelget róla. Tapasztalata szerint ez gyakran előfordult.
„John” a konyhaajtóban állt egy pohár fehérborral a kezében.
– Hát, szia, John, milyen kellemes meglepetés – üdvözölte a legjobb mosolyával. Kiváltképp jó mosoly volt, megmelengette a férfiember szívét és persze más testrészét. Odalépett hozzá, édesen megcsókolta, és elvette tőle a felkínált poharat. Aprót kortyolt. – John, neked van a legjobb ízlésed a borok terén. Olasz?
– Pinot grigio – erősítette meg a férfi.
– Ők készítik a legfinomabb ételeket is.
– Olasz felmenőid vannak? – kérdezte John.
– Magyar – vallotta be Melinda. – Finom sütiket sütünk, de az olaszoké a legjobb borjúszelet a világon. – Még egy csók köszönésképpen. Kissé fura alak ez a John, de remekül csókol. – Hogy vagy?
– Nehezen megy az utazás – vágta rá a férfi megtévesztően.
– Hova kellett menned? – kérdezte Melinda.
– Párizsba.
– Szereted az ottani bort?
– Az olasz jobb – felelte John kissé elunva a témát. Nem társalogni kérte ide Melindát. Az minden nőnek megy, Melinda tehetsége más területekre korlátozódik. – Csinos vagy – jegyezte meg.
Gyorsan a lényegre tér, gondolta Melinda, de nem mondta ki. Ez lebegett a szeme előtt, amikor kiválasztotta munkaruháját. Egyes férfiak meztelenül szeretik a nőket, ám meglepő, milyen sokan akarnak félig-meddig felöltözött nővel lezavarni egy gyors numerát, akin felcsúszik a szoknya, az asztalra vagy kanapéra hajol, s kikandikál a melle a melltartójából... John a térdeplő orálist is nagyon csípte, s ő sem bánta, amíg fejét nem vesztette a férfi. – Csak magamra kaptam. Milyen szép ez a lakás.
– Kényelmes. Tetszik a kilátás.
Melinda a lehetőséget megragadva kipillantott a síküveg ablakon. Jól van, rendben. Most már pontosan tudta, hol van. Az utcán nyüzsögtek az emberek, már amennyire voltak itt utcák, s gyalog közlekedhetett egyik luxusszállodából a másikba az, aki túl smucig volt, hogy taxit fogjon. Járdát viszont nem nagyon építettek. A járda nem hoz pénzt. John hátulról figyelte.
– Melinda, gyönyörű vagy – mondta mosolyogva. Melinda jól ismerte ezt a „megakarlakdugni” mosolyt. Látszólag udvarias, de belül epekedő. Egy futó pillantás John derékvonala alá csak megerősítette a gyanúját.
Ideje odalépni hozzá még egy csókért. Rosszabb is lehetne.
– Hmmm – dünnyögte. Rendben, akkor csapjunk a lovak közé, John! A férfi átkarolta. Erős karjával jelezte, hogy a tulajdonának tartja. Ilyenek a férfiak. Aztán gyengéden bevezette a hálószobába.
Az anyját, hüledezett Melinda. Bárki rendezte is be a szobát, tudta, mi célt fog szolgálni a lakás. Biztosra vette, hogy nem ez volt az illető első ilyen megbízása, hisz még egy cuki kis szék is került az ablak mellé, melyen levetkőzhetett. Milyen kurva tökéletes lenne napnyugtakor, futott át az agyán. Lecsüccsent, és első dolga volt, hogy kibújjon a Manolo Blahnik cipőből. Bár nagyon csinosan festett, sokkal kellemesebb volt levetni, mint felvenni. Arra készült, hogy jól mutasson, nem gyaloglásra, ő meg ráadásul aranyos, lányos lábbal dicsekedhetett. Minden férfinak tetszett. Levette a megkötős felsőt, és a fésülködőasztalra tette, majd felállt. Sosem viselt melltartót, amikor dolgozott, de nem bánta. Még nem ereszkedett meg B+os (majdnem C-s) melle. S ez szintén minden férfinak tetszett. Egy perccel később már mezítelenül sétált Johnhoz.
– Segíthetek? – kérdezte. Minden férfinak tetszett, hogy segít nekik a vetkőzésben, különösen, amikor egy sürgető kis „dugj meg!”-et is bevetett.
– Igen, légy szíves – felelte John álmodozó mosollyal. Akárhonnan származott, nem volt efféle kényeztetéshez szokva. Na, igen, busásan megfizetett érte, ebben nagyon jó volt. Egy pillanattal később Melinda már látta, miért emlékezett rá. Vörös, tökéletesen illik rá a becenév. Természetesen a csók sem maradhatott el.
És John persze nyomban kedvezően reagált rá. Olyan gavallérosan fizetett, hogy Melinda azt kívánta, bárcsak törzsvendég válna belőle. Egy új autó járt a fejében. Egy BMW vagy akár Mercedes. John segíthetne megszerezni. Éppúgy, ahogy szeretett készpénzt kapni a munkájáért, szeretett készpénzzel fizetni az áruért. Vagy hiteles csekkel a megfelelő autóért. Egy E osztályú Benzért, gondolta. Szerette a német autók megbízhatóságát. Biztonságban érezte magát bennük. Szerette biztonságban érezni magát. Felemelkedett.
– John, egész éjszakáról van szó? Az többe kerül, két és fél ezerbe.
– Olyan sokba? – kérdezte a férfi mosolyogva.
– Van egy régi mondás: olcsó húsnak híg a leve.
– Ma este nem. Később dolgom van.
Nem éjszakázol itt, tűnődött Melinda. Ez csak a dugi kéglid? Egy valag lóvéja lehet, hogy így szórja. Ez a hely legalább egymillával könnyített rajta, ha nem másféllel. Ha John ennyire élvezi a szexet, akkor muszáj a törzsvendégévé válnia. A férfiak nem tartják valami sokra, ahogy a magafajta nők felbecsülik őket, ahogy annak mélységét sem. A férfiak olyan ostobák, gondolta Melinda, még a gazdagok is. Főleg a gazdagok! Nézte, ahogy John egy borítékért nyúl. És átadja.
Szokás szerint kinyitotta a borítékot, és megszámlálta a bankókat. Fontosnak tartotta a férfi tudomására hozni, hogy itt üzleti tranzakcióról van szó, akkor is, ha a pénzért kapható, legügyesebben színlelt szerelemnek látszik. Jó páran hajlottak rá, hogy kapcsolatukból többet akarjanak kihozni. Ő azonban páratlanul bájosan terelte ilyenkor más irányba a szót.
A boríték a Gucci retikülben landolt a gyöngyház agyú kis Mr. Colt mellett. Amikor felemelkedett, csupa mosoly volt. Az üzleti részt letudta. Kezdődhet a szerelem.

41

Hiba lett volna, tűnődött az Emír. A műveleti felelősség e szintjén ritkán rajzolódtak ki kristálytisztán a dolgok. Ami azt illeti, a célország lényegtelen volt, a célpont ellenben óriási jelentőséggel – lehetséges jelentőséggel bírt. A támadás hatása szétterjed majd, mint hullámok a tavon, s hamarosan a tényleges célpont partjait nyaldossa.
Nagyon aggasztotta az aktuális hadművelet, terepen tartózkodó parancsnoka miatt azonban egy percig sem nyugtalankodott. Ibrahim ambiciózus, ám óvatos és gondos volt, kis létszámú csapata pedig szervezett. Ugyanakkor a valódi próbatétel akkor érkezik el, amikor a terv a megvalósítási fázisba kerül, erről kell most döntenie. A kulcs az időzítés, valamint a képesség, hogy – az amerikaiak szavajárásával élve – lássa az „összképet”. Több bábu mozog a táblán, mindnek a megfelelő irányba, megfelelő sebességgel kell haladnia, nehogy egyedül, erősítés nélkül csapjanak le valamelyikre. Mert ha ez bekövetkezik, lőttek a többinek, és a Lótusz összeomlik. Ő meg meghal műve kivirágzása előtt. Ha túl gyorsan mozog, neki befellegzett, mielőtt kinyílik a Lótusz, ha túl lassan, dettó.
Úgyhogy hagyja, hadd folytassa Ibrahim a személyes felderítést a helyszínen, addig azonban nem adja végső áldását az akcióra, míg nem ismeri a többi bábu elhelyezkedését.
És ha Ibrahim sikerrel jár? kérdezte magában. Akkor hogyan tovább? Úgy reagál majd Kealty, ahogy számít rá? ZUHATAG kódnevű jellemábrázolása szerint bizonyosan úgy fog, ő azonban már rég megtanulta, hogy óvakodjon az emberi elme kiszámíthatatlanságától.
ZUHATAG... testhezálló név. Mind a nevet, mind a mögötte húzódó elképzelést szórakoztatónak találta. A nyugati hírszerző ügynökségek természetesen készítettek róla pszichológiai jellemrajzot – ami azt illeti, olvasott közülük egyet–, ezért különösen humorosnak tartotta, hogy főként az ő ábrázolásukra alapozza legnagyratörőbb akcióját.
Kealty minden hájjal megkent politikus volt, s ez az amerikai politikában a vezető szinonimája. Hogy mikor és hogyan kezdődött ez a tudatlanság, fogalma sem volt. Nem is érdekelte. Az amerikai nép maga választotta azokat a politikusokat, akik a legsikeresebben állították be magukat vezetőnek, és sosem kérdőjelezte meg, egyezik-e a kép a mögötte álló jellemmel. A ZUHATAG szerint nem, és ezzel ő, az Emír egyetértett. Tovább rontott a helyzeten – vagy javított, csupán nézőpont kérdése –, hogy Kealty kegyeltekkel és talpnyalókkal vette körül magát, akik jottányit sem lendítettek szegénységi bizonyítványán.
Szóval, mi történik, amikor egy romlott jellemű, gyenge ember dominószerűen bekövetkező katasztrófák sorával szembesül? Mi sem természetesebb, összeomlik – és vele együtt az ország is.

A bérelt hajó az ígérethez híven már várt rájuk. A kapitány, egy Pjotr Szaljicsev nevű helyi halász kempingszéken üldögélt a kihalt palló végén, és pipázott. A fekete, hideg vízen egy brit Halmatic vonóhálós halászhajó bukdácsolt a tizenkét méter széles fedélzetével. Szaljicsev horkantva felemelkedett.
– Elkésett – dörmögte, és a mólóról a farfedélzetre lépett.
– Rossz volt az idő – felelte Adnan. – Készen áll?
– Nem lennék itt, ha nem.
Az első tárgyalások alatt Szaljicsev nem nagyon faggatta arról, kik is ők, és miért akarnak a szigetre menni, de a fanatikus ökológust játszó Adnan több megjegyzést elejtett a beszélgetés során. Régóta járnak ide ellenőrzőcsoportok, hogy dokumentálják a hidegháború pusztítását, felelte Szaljicsev vállat vonva. Amíg megfizették és nem jelentettek veszélyt rá vagy a hajójára, Szaljicsev boldogan elvitt bárkit arra az istentől elhagyatott helyre. „Az ostobaságról kár vitát nyitni”, mondta Adnannak.
– Kisebb, mint képzeltem – jegyezte meg Adnan a hajó felé bólintva.
– Tán hadihajóra számított? Kemény leányzó ez. A Halmatic azon kevés jó dolgok egyike, amit a britek építettek. Volt már, hogy ráfeküdt a vízre, de még mindig hasítja a hullámokat. Inkább saját maga miatt aggódjon! Na, jöjjön, tíz perc múlva indulunk.
Adnan emberei lerakodták felszerelésüket a teherautóról, végigsiettek a mólón, és nekiláttak felcuccolni a farfedélzetre, miközben Szaljicsev utasításokat vakkantott, hova és hogyan pakoljanak le. Miután elégedetten konstatálta, hogy minden a legnagyobb rendben, kioldotta a kötelet, egyik lábával kilépett a mólóra, és ellökte a Halmaticot. Pillanatokkal később már a kormányosfülkében volt, és beindította a motort. A dízelmotor a kipufogóból fekete füstöt eregetve életre kelt, és a víz tajtékot vetett a farnál.
– A következő megálló – kiáltotta Szaljicsev a válla fölött – a pokol.

Két órával később jobb kéz felől felsejlett a ködön át a sziget déli földnyelve. Adnan a hajó derekán állva, távcsővel tanulmányozta a partot. Szaljicsev biztosította, hogy a katonai járőrök nem fognak gondot jelenteni, és tényleg nem látott egyet sem.
– Ott vannak – szólt ki Szaljicsev a kormányosfülkéből –, de nem észlények. Órát lehet hozzájuk igazítani. Ugyanaz az útvonal nap mint nap, ugyanabban az időben.
– És a radar?
– Hol?
– A szigeten. Hallottam, hogy volt egy légi bázis...
Szaljicsev felvihogott.
– Micsoda? A Rogacsevóról beszél? Hát nem, többé nem. Nincs elég pénz. Régen itt állomásozott egy egész légi ezred, azt hiszem, a 641-es, de mostanság csak néhány teherszállító repülő meg helikopter van. A járőrcsónakok huszadrangú navigációs rendszerrel vannak felszerelve, s mint mondtam, kiszámíthatók. Ha partot érünk, biztonságban leszünk. Gondolhatja, mennyire nem szívesen jönnek a közelbe.
Adnan megértette. Emberei keveset tudtak ugyan küldetésük és úti céljuk természetéről, ő azonban kimerítő tájékoztatást kapott.
A Novaja Zemlja valóban maga volt a földi pokol. A legutolsó népszámlálás szerint kétezer-ötszáz ember élt a szigeten, főként nyenyecek és avarok Belusaja Guba faluban. Maga a sziget tulajdonképpen két szigetből állt: az északi Szevernijből és a déli Juzsnijból, a Matocskin-szoros választotta el őket egymástól.
Szégyen gyalázat, gondolta Adnan, hogy az egész világ csak a hidegháborús történetét ismeri Novaja Zemljának. Az oroszok és az európaiak a tizenegyedik század óta tudtak róla, először a novgorodi kereskedők, aztán egy sor felfedező – Willoughby, Barents, Liitke és Hudson – révén. Mind évszázadokkal azt megelőzően jöttek ide, hogy a szovjetek elcsatolták 1954-ben, átnevezték Novaja Zemlja kísérleti telepnek, és körzetekre tagolták – A) Csornaja Guba; B) Matocskin Sar és C) Szuhoj Nosz, ahol az ötven megatonnás Cár-bombát felrobbantották 1961-ben.
A Novaja Zemlján közel háromszáz atomrobbantást végeztek, az utolsót 1990-ben. Azóta sokaknak sok mindent jelent: kíváncsiságot, tragédiát, komor mementót... Bezárása után a pénzhiánnyal küszködő orosz kormány számára a sziget lerakóhellyé vált, ahol megszabadulhatnak a borzalmaktól.
Hogy is mondják az amerikaiak, gondolkodott el Adnan. Á, igen... Egyik ember szemete a másik ember kincse.

Cassiano látta, hogy az új vezeték érdekeli őket. Hol keresztezi az utakat, milyen magasan fut a földtől, hány tartópillér támasztja egy mérföldön... Érdekes kérés, és persze minden tőle telhetőt elkövet, hogy megszerezze az információkat.
A szerelvények is érdekelték őket, ami meglepte kissé. Igaz, hogy a szerelvények napi szinten jöttek-mentek, de a létesítménybe való belépésüket szigorúan korlátozták és ellenőrizték. Ha a létesítménybe jutás a céljuk, annak könnyebb módja is van. Lehet, hogy ez a válasz. A szerelvények nem mint bejutási eszköz érdeklik őket, hanem mint mérce. Mert a létesítmény termelését szigorúan titokban tartják, de ha valaki megfigyeli, hány szerelvény jön-megy, és ismeri a műszaki adatait, a termelést is meg lehet saccolni.
Nagyon okos, gondolta. Ez valóban összevágott azzal, amit megbízóiról tudott. A verseny egészséges dolog, mint mondták neki, és egy újonnan felfedezett olajmezővel szemben nincs mit tenni. Kontrollálni lehet azonban az árat és a termelési kapacitást, s gyanította, hogy ezt tervezi megbízója. Az OPEC-tagországok immár évtizedek óta a világ legnagyobb olajellátói voltak, és ha rajta múlik, hogy megtarthassák elsőbbségüket, hát, ő boldogan segít.

42

Visszatekintve, Jenkins rájött, számíthatott volna rá, hogy ez az „előléptetés” nem egyéb, mint első osztályú kitolás. A létesítmény egész sereg kormányügynökségtől és -hivataltól kapott rendszeresen látogatókat, a Környezetvédelmi Hivataltól és a belügytől kezdve a Földtani Felügyeleten át a Katonai Mérnöki Hadtestig, s valamennyit az Energiaügyi Hivatal szóvivője kezelte ez idáig. A létesítmény jövőjéről nemrég Washingtonban felmelegített csatározás azonban gyökeres változást hozott, s úgy tűnt, az összes politikus és bürokrata, aki eljuthat ide, alulfizetett tisztviselők által összeállított, szondázó kérdésekkel felfegyverkezve most pofavizitet vesz, égve a vágytól, hogy a legapróbb részletekbe menően megértse a létesítményt.
– Csak a függöny mögé akarnak pillantani, Steve – mondta neki a főnöke –, te pedig elég csiszolatlan van ahhoz, hogy azt higgyék, megkapják.
A kétélű bók ellenére Steve kénytelen volt elismerni, hogy valóban elölről-hátulról, kívül-belül ismeri a létesítményt, mivel alig három évvel az egyetem után itt kezdett dolgozni, s ittléte így tulajdonképpen felölelte a projekt teljes élettartamát: tizenkilenc évvel azután, hogy előzetesen, lehetséges jelöltként szerepelt a helyszín hat állam másik tíz helyszínével; tizenkét évvel azután, hogy kiválasztották intenzív „telephely-jellemzési” tanulmányok céljára; és tíz évvel azután, hogy elnyerte a szépségverseny győztesének járó koronát. Ebben a nem olyan kis tenyérnyi sivatagban dolgozott felnőtt kora nagy részében, és a jelenleg tizenegymilliárd dolláros árával ez volt a világ egyik legátfogóbban tanulmányozott földdarabja. S attól függően, ki nyeri a csatát Washingtonban, ez a tizenegymilliárd dollár akár költségként is leírható lesz. Vajon hogyan csinálják, töprengett. A szövetségi mérlegszámla melyik oszlopába kerül az ilyen összeg?
A projekt befejezése immár hiúsági kérdés volt a csapat mintegy kilencszáz tagja számára, s noha mind eltérően nyilatkoztak, akarnának-e mellette élni, óriási erőfeszítéseket tettek közösen a sikerért. Steve alig harminchét évesen a telephely régi bútordarabjának számított azzal a másik száz emberrel, akik a papírra vetett első elképzeléstől egészen a földlapátolási munkákig kivették a részüket a projekt megvalósításában. Sajnos senkinek sem szólhatott arról, mivel foglalkozik, de nem bánta a tiltást, míg össze nem ismerkedett Allisonnal. A lányt ugyanis élénken foglalkoztatta és őszintén érdekelte a munkája, hogy miként tölti a napjait, bár előző két barátnőjéből hiányzott e vonás. Micsoda mázlista! Hogy ilyen lányt találjon, aki ráadásul vonzódik hozzá... És a szex! Egek! Saját bevallása szerint is limitált tapasztalatokkal bírt, de amiket Allison művelt rajta, a kezével, a szájával... Valahányszor együtt voltak, mindig úgy érezte magát, mint aki egy Penthouse-fórum levelébe csöppent bele.
Merengését árulkodó porfelhő zavarta meg, mely a fő-alagút bejáratával szemben, a dombon tűnt fel, és járművek közeledését jelezte. Hatvan másodperccel később két fekete Chevy Suburban jelent meg az északi úton és gördült be a parkolóba. A délutáni munkát megszakították, az összes teherautó és targonca felsorakozott a telephely peremsávján. A Suburbanok lassan megálltak ötvenlábnyira, motorjuk üresben járt. Egyik ajtó sem nyílt ki, Steve gyanította, utasai rettegnek a gondolattól, hogy kilépjenek a légkondicionált belső térből. Pedig még nem is tombol a kánikula, gondolta, legalábbis nem úgy, mint nyáron szokott. Érdekes, mennyire megritkulnak az ilyen látogatások június, július, augusztusban.
Az ajtók végül kinyíltak, és tíz, kormányzók által menesztett tisztviselő mászott ki. Mind az öt szomszédos államból fejenként kettő. A csapat feltűrt ingujjal, meglazított nyakkendőben álldogált egy pillanatig, és bámészan pislogott, míg észre nem vették a nekik integető Steve-et. Egy emberként indultak meg felé és gyűltek köré félkörben.
– ’Napot, üdvözlöm önöket – kezdte Steve. – Steve Jenkinsnek hívnak, én vagyok az egyik, helyszínre kirendelt vezető mérnök. Igyekszem megtanulni a nevüket, mielőtt a végére érnénk, egyelőre azonban ki-ki válassza ki a maga látogatói kitűzőjét.
Kinyújtott egy cipősdobozt, és a küldöttek egyenként előreléptek, hogy megkeressék a kitűzőjüket.
– Gyorsan emlékeztetném önöket néhány dologra, aztán behúzódunk a melegből. Az ismertetőkön, melyeket kiosztok, minden megtalálható, ami ma délután szóba kerül, és amit elmondhatok.
Néhányan kuncogni kezdtek. Steve felengedett egy kicsit. Talán mégsem lesz olyan rossz.
– Ezek után kérem önöket, hogy se papírra, se PDA-ra ne jegyzeteljenek! Ugyanez vonatkozik a hangfelvevőkre és a kamerákra.
– Miért ne? – kérdezte az egyik küldött, egy szőke, kaliforniai típusú nő. – Rengeteg kép kering már az interneten.
– Igaz, de csak olyanok, amiket fel akartunk tenni – felelte Steve. – Higgye el, ha tudok válaszolni egy kérdésre, válaszolok. Az a célunk, hogy annyi információval lássuk el önöket, amennyivel csak lehetséges. Még egy utolsó dolog, mielőtt belépünk: ez a gépezet itt mellettem, ami félig úgy néz ki, mint egy gyorsító rakéta, félig trélerlakás, félig pedig olajcsővezeték, ez a mi alagútfúró masinánk, becenevén Jukka Koma. Azoknak, akik szeretik a tényeket és számokat, a Koma négyszázhatvan láb hosszú, huszonöt láb széles, hétszáz tonnát nyom, és akár tizennyolc láb tömör kőzetet is átvág egy óra alatt. Szemléltetésképpen, ez nagyjából megfelel a Suburban hosszának, amellyel érkeztek.
A delegáció elismerően hümmögött és kuncogott.
– Rendben, kérem, kövessenek az alagút bejáratához, és elkezdjük!

– Most az általunk Próbafúrások üzemének hívott helyiségben állunk – mondta Jenkins. – Patkó alakú, hozzávetőleg öt mérföld hosszú és huszonöt láb széles. Az üzem több szakaszán nyolc, pajta méretű fülkét építettünk, ezekben tároljuk a felszerelést és folytatjuk le a kísérleteket, s hat héttel ezelőtt kifúrtuk az első kísérleti tároló vágatot.
– És az mire jó? – kérdezte az egyik küldött.
– Alapvetően ezekben fogjuk tárolni a hulladékot, amikor és ha a telephely megkezdi a működést. Pár perc múlva látni fogják a vágat bejáratát.
– Nem megyünk be?
– Nem, attól tartok, nem. Még folynak a kísérletek, hogy biztosítsuk a stabilitását. – Ez természetesen szépítés volt a javából. A tároló vágat kiásása viszonylag rövid időbe telt. A tesztelés és kísérletezés viszont eltart még legalább kilenc hónaptól egy évig. – Beszéljünk egy kicsit a földrajzi adottságokról – folytatta Steve. – A fejünk felettünk húzódó hátat tizenhárom millió évvel ezelőtt hozta létre egy már kihűlt kaldera vulkán. Összesült tufa – vagyis ignimbrit nem összesült tufa és félig összesült tufa nevű váltakozó kőzetrétegekből áll.
Egy kéz a magasba lendült. – Jól halottam? „Vulkánt” mondott?
– Igen. De rég kihűlt.
– De földrengések voltak, ugye?
– Igen, kettő. Az egyik ötös, a másik 4,4-es fokozatú a Richter-skálán. Az első jelentéktelen kárt okozott a felszíni épületekben, idelent azonban egy repedést sem. Itt voltam, itt bent mindkettő idején. Alig éreztem.
Ami azt illeti, harminckilenc törésvonal és hét, különböző aktivitási fázisban lévő kisvulkán övezte a létesítményt a sivatagban. Ez is szerepelt a kiosztott ismertetőn, de senki sem vetette fel, ő meg magától nem fogja, az fix. Amikor az emberek meghallják, hogy vulkán meg törésvonal, az agyuk hajlamos visszakapcsolni ősember üzemmódba.
– Igazság szerint – folytatta Steve –, a földtan e bizonyos területét csaknem huszonöt éve tanulmányozzák, és egész halom bizonyíték támasztja alá, hogy e három anyag valóban megfelel a nukleáris hulladék tárolására.
– Pontosan mennyi hulladékról van szó?
– Nos, erre a kérdésre nem válaszolhatok.
– Kinek az utasítására?
– Kedvére választhat. A Belügyminisztérium, az FBI, az Energiaügyi Hivatal... Elég annyi, hogy ez a létesítmény lesz az ország elsődleges fáradt nukleárisüzemanyag-lerakóhelye.
A legjobb becslések szerint a létesítmény végső, maximum kapacitása eléri majd a 135.000 metrikus tonnát, azaz 150 millió kilogrammot, melynek egy része évtizedek múlva bomlik le „biztonságos” szintre, egy része pedig évmilliókig halálos veszélyt jelent majd. Steve tudta, hogy a nukleáris hulladékok reklámarca, az újságírók által leggyakrabban emlegetett plutónium 239-es, melynek felezési ideje körülbelül huszonötezer év, messze nem a leghosszabb életű. Az erőművekben és fegyverekben egyaránt használt urán 235-ös felezési ideje körülbelül 704.000.000 év volt.
– Miként oldják meg a hulladék szállítását? – kérdezte az egyik oregoni küldött.
– Vasúton és tartálykocsikon, mindkettő esetében a célnak kialakított kocsikban.
– Úgy értem, nyilván nem ötvenöt gallonos tartályokról beszélünk.
– Nem, uram. A szállítóeszközökről részletes információt talál az ismertetőn, amit adtam, de saját szememmel láttam őket, és láttam, milyen stressztesztnek teszik ki őket. Ennél elpusztíthatatlanabb már nem is lehetne.
– Ugyanezt állították a Titanicról.
– Biztos vagyok benne, hogy a gyártó ezt észben tartva alakította ki a tartályokat az elmúlt tíz-tizenkét évben.
Ez megtette hatását: ha a projektbe bevont vállalkozó egy egész évtizedet áldoz csupán a szállítótartály megépítésére, mennyi időt, gondoskodást és pénzt fordíthattak magára a létesítményre?
– És mi a helyzet a biztonsággal, Mr. Jenkins?
– Amint beüzemelésre kerül a létesítmény, az elsődleges védelmet az Energiaügyi Hivatal Nemzeti Atombiztonság Hivatalának Védelmi Erői fogják ellátni. Természetesen lesznek... készenlétben álló kisegítő erők, ha vészhelyzet támadna.
– Miféle kisegítő erők?
Steve elmosolyodott.
– Az a fajta, amit a rosszfiúk rémálmaikban látnak.
Még több nevetés.
– Rendben, akkor következzen, amiért mindannyian jöttek. Kérem, szálljanak fel a jobb kéz felől parkoló kis csillékre, és indulás!

Tizenöt perces volt az út, de a gyakori kérdések miatt többször megállt a konvoj. Végül lelassítottak a főalagút falába vájt egyik nyílás mellett. A küldöttek kiszálltak, és Steve köré gyűltek az alagút szájánál.
– Az itt látható, lefelé lejtő tárna hatszáz láb hosszú, és össze van kapcsolva a tároló vágattal, mely tulajdonképpen kisebb alagutak horizontális hálózata, az pedig elvezet a hulladéktároló helyekre.
– Hogyan jut le a hulladék a teherautóról vagy vonatról a tárolószintre? – kérdezte az egyik Utah-ból érkezett tisztviselő. – A szállítóeszközben marad?
– Elnézést, de ez megint csak szigorúan bizalmas információ. Azt elmondhatom, hogyan fogjuk tárolni a vágatban a hulladékot. Minden egyes „csomag” két, egymásba helyezett fémdobozba lesz bezárva, az egyik egy majdnem egy hüvelyk vastag, magasan korrózióálló fémből, úgynevezett 22-es ötvözetből, a másik egy két hüvelyk vastag 316NG-ből, alapvetően atomfokozatú rozsdamentes acélból készül. Az egymásba helyezett fémdobozok fölé titániumpajzs kerül, hogy védjen a szivárgástól és a lehulló kőzetdaraboktól.
– Ez aggasztja magát?
Steve elmosolyodott.
– A mérnökök sosem aggódnak. Mi tervezünk. Igyekszünk minden lehetséges forgatókönyvet modellezni. Ez a három alkotóelem: a két, egymásba helyezett fémdoboz és a titániumpajzs alkotja tehát a „mélyvédelmet”. A csomagok vízszintesen lesznek tárolva, és vegyesen kerülnek be a különböző fokozatú hulladékok, hogy az összes kamrában egységes legyen a hőmérséklet.
– Milyen nagyok ezek a csomagok?
– Körülbelül hat láb átmérőjűek, a hosszuk tizenkettőtől tizennyolc lábig terjed.
– Mi történik, ha egy csomag... elkeveredik? – kérdezte a másik kaliforniai küldött.
– Ez nem fordulhat elő. A csomagok mozgatásával járó számos lépés és az emberek miatt, akik jóváhagyják őket, ez gyakorlatilag lehetetlen. Gondoljon csak bele: mindannyian elvesztettük már egyszer a slusszkulcsunkat, ugye? Képzeljen maga elé egy nyolctagú családot. Valamennyi családtagnak dupla kulcskészlete van; naponta háromszor valamennyien aláírnak egy nyomtatványt, melyben kijelentik, hogy a kulcsok a birtokukban vagy a kijelölt kulcstartó helyen vannak; naponta háromszor valahányan ellenőrzik, hogy az adott kulcskészlet valóban nyitja a kocsit és indítja a motort; és végül, naponta háromszor valahányan felkeresik a többi családtagot, és meggyőződnek róla, hogy a többiek is elvégezték mindhárom fenti lépést. Kezdi már kapiskálni?
Mindenfelé bólogatás.
– Erre, sőt ennél is többre lehet számítani itt minden műszakban, az év minden napján. Ezt fogja továbbá egy számítógépes rendszer felügyelni. ígérem, ahogy holnap felkel a nap, úgy ebben a létesítményben sem fog semmi elkeveredni.
– Beszéljen nekünk a korrózióról, Mr. Jenkins!
– A korróziótesztelést a Livermore Hosszú távú Korróziótesztelő Intézményben végezzük.
– Vagyis a Lawrence Livermore Nemzeti Laboratóriumban?
Köszi a magas labdát, gondolta Jenkins, de hangosan nem mondta ki. A Lawrence Livermore neve mindenkinek ismerősen csengett, s noha a többségnek fogalma sem volt, mivel foglalkozik a laboratórium, mindazonáltal nagy megbecsülésnek örvendett. És ha egyszer a Lawrence Livermore beszállt a munkába, akkor meg minek aggodalmaskodni?
– Így van – felelte. – A tesztelés magában foglalja a „kupon”-nak nevezett fémminták koptatását és stresszhatásnak kitételét. Jelenleg tizennyolcezer kupon tesztelése folyik, ezek tizennégyezer különböző ötvözetet reprezentálnak a környékre jellemző oldatokban. Pillanatnyilag a kuponok átlagos korróziós rátája húsz nanométer évente. Az emberi hajszál ötezerszer vastagabb ennél. Ilyen érték mellett az egymásba illesztett fémdobozokhoz használt 22-es ötvözet százezer évig kitart.
– Lenyűgöző – mondta egy cowboykalapos férfi, bizonyára az egyik idahói küldött, gondolta Jenkins. – Mi lenne, ha most feltételeznénk a legrosszabbat! Mi van akkor, ha valami ereszt és szivárogni kezd a földbe?
– Annak az esélye...
– A kedvünkért!
– Először is, tudniuk kell, hogy a lábunk alatt a talajvízszint szokatlanul mélyen, átlagosan ezerötszáz lábnyira van, vagyis ezeregyszáz lábbal a tároló vágat alatt.
Steve tudta, hogy ez a másik pont, melyről felfokozott vita folyik. Bár igaz volt, amit az imént kijelentett a küldötteknek, a projekt néhány tudósa mélyebb tároló vágatokért lobbizott: akár háromszáz lábbal a jelenlegi alatt. Igazság szerint nem létezett határozott válasz a beszivárgás kérdésére. Hogy milyen gyorsan ivódnak be az egyes folyadékok a létesítmény alatti kőzeteken át, ismeretlen volt, ahogy egy földrengés hatása is. Ugyanakkor, emlékeztette magát, a legjobb becslések szerint egy tárolószintet megrongáló, katasztrofális földrengés esélye egy a hetvenmillióhoz.
Ha már az a kérdés, mi lehet a létesítmény elkerülhetetlen lélekharangja, akkor az a talajvízszint természete. Egészen tíz hónappal korábbig mindenki abban a hiszemben élt, hogy a létesítmény alatt úgynevezett zárt vízgyűjtő medence terül el, egy befelé lejtő képződmény, melynek nincs kivezetése sem óceánba, sem folyóba. Két kimerítő tanulmány most cáfolta ezt a hiedelmet. Ha pontosak a méréseik, a víztartó réteg akár a nyugati partokig és a Kaliforniai-öbölig is elérhet. Amíg azonban nem tisztázódik az ügy, Steve egyértelmű utasítást kapott: a zárt vízgyűjtő medence az aranyszabály.
Így szólt: – Ahhoz, hogy a hulladék szivárogni kezdjen a kőzetekbe, tucatnyi emberi és számítógépes rendszernek és alrendszernek kell meghibásodnia. Megint húzzunk párhuzamot: e létesítmény üzemelésének biztonsági protokolljához képest gyerekjáték belopakodni egy interkontinentális ballisztikusrakéta-silóba, és kilőni egy rakétát.
– Hasadóanyag is kerül a hulladékok közé?
– Úgy érti, felrobbanhat-e?
– Igen.
– Nos, a miértek megválaszolásához elkelne néhány doktori fokozat, de a válasz nem.
– Tételezzük fel, hogy valaki átsurran a biztonsági rendszeren, és lejut a tárolószintre egy bombával...
– Valakin nyilván Supermant vagy a hihetetlen Hulkot érti?
Hahota volt a válasz.
– Persze, miért ne? Tételezzük fel. Milyen kárt tehetnek?
Steve a fejét rázta.
– Sajnálom, hogy ünneprontó leszek, de már maga a logisztika teljesen lehetetlenné teszi. Először is, mint látja, ez az átlós alagút tíz láb széles. Ahhoz, hogy jelentős kár keletkezzen a tárolószinten, olyan irdatlan mennyiségű hagyományos robbanószerre lenne szükség, hogy nem férne fel egy kamionra.
– És nem hagyományos robbanószerrel? – kérdezte az idahói küldött.
Akkor, gondolta Steve, nyakig ülünk a szarban.

43

– Rendben, emberek, ideje változtatni a játékszabályokon – jelentette be Gerry Hendley a tárgyalóterembe lépve, és helyet foglalt.
Új nap kezdődött a Campuson, az asztalon gőzölgő kávéstermoszok, péksüteménnyel, fánkkal és bagellel megrakott tányérok sorakoztak. Jack töltött magának egy csésze kávét, felkapott egy teljes kiőrlésű bagelt krémsajt nélkül, és keresett magának egy üres helyet az asztalnál. Ott volt még Jerry Rounds, elemző/hírszerző főnök; Sam Granger, műveleti főnök; Clark és Chavez, valamint a Caruso fivérek.
– Ideje fókuszálnunk! Innentől kezdve az összes jelenlévő kizárólag egy dologra koncentrál, az Emírre és az Omajjádi Forradalmi Tanácsra, leszámítva természetesen engem, Samet és Jerryt. A mi feladatunk gondoskodni arról, hogy az ajtó mindig nyitva álljon, és a fánk friss legyen, a tiétek meg az, hogy átcsoportosítsátok a teendőiteket. Az Emírrel kelünk és fekszünk és lélegzünk a nap huszonnégy órájában, míg el nem kapjuk élve vagy halva.
– Tyűha! – kiáltott Brian Caruso, megnevettetve a többieket.
– Ezért illő nevet választottunk a csapatnak: Mesterfogás. Az Emír egyfajta mesternek képzeli magát, hát legyen. Mi meg elfogjuk. Mostantól kezdve ez lesz a munkahelyetek, és mindenki ajtaja tárva-nyitva áll, vagyis nyitva áll az enyém, nyitva áll Samé, és nyitva áll Jerryé.
Szent szar, gondolta Jack. Mi történhetett?
– De térjünk a lényegre. Dom és Brian felgöngyölítette a nyomot Svédországban – mondta Hendley, aztán ismertette, miként fedezte fel Jack a DHS/FBI üzenetét a Hlasek Légitársaságról. – Tovább bontogatjuk a szálat, de eddig semmi kirívót nem találtunk. Csak készpénzforgalmat egy kis transzponder-buherálásért, meg egy közel-keletiekkel megrakott magánrepülőt.
– Mesterfogás – folytatta Hendley. – Ha ötletetek támad, osszátok meg! Ha valami újat próbálnátok ki, szóljatok! Ha csak szimplán ötletbörzére vagy mi-lenne-ha játékra vágytok, üljetek le, és nosza! Csak az a kérdés vagy ötlet ostoba, amit nem dobtok fel. Szerves egységgé alakulunk, emberek! Felejtsétek el, mi volt régen, mostantól gondolkozzatok a megszokott kereteken kívül! Mert az fix, hogy az Emír így gondolkozik. Szóval, van kérdés?
– Aha – felelte Dominic Caruso. – Mi a váltás oka?
– Nemrégiben jó tanácsot kaptam valakitől.
Jack észrevette, hogy Hendley alig láthatóan John Clarkra sandít, így máris értelmet nyert az egész.
– Túl kicsi cég vagyunk ahhoz, hogy hivatali gépezetként működjünk – tette hozzá Jerry Rounds. – Mi hárman rendszeresen váltjuk itt egymást, hogy ne térjünk le a helyes útról, de a lényeg: az Emír rendkívüli ember, és ennek megfelelően kell a taktikánkon változtatnunk.
– Ez mit jelent műveleti szinten? – kérdezte Chavez.
Sam Granger válaszolt neki: – Több munkát, reméljük.
Innentől kezdve nem lehet feltételezésekkel igazolni az eredményeinket. Vagyis tűvé kell tennünk mindent, és követnünk kell a nyomokat. Sok lesz a piszlicsáré munka, de összeadódnak. Félre ne értsétek, valamennyien szeretnénk gyorsan lezavarni az egészet, de kár lenne arra várni, hogy beleseggelünk. Meg kell küzdenünk érte!
– Mikor kezdjük? – kérdezte Jack.
– Azon nyomban – felelte Hendley. – Első feladat felzárkóztatni mindenkit. Terítsük ki a lapjainkat, mondjuk el, mit tudunk, mit gyanítunk, és mit kell még kiderítenünk.
– Az órájára pillantott. – Most ebédszünetet tartunk, aztán itt találkozunk.

Jack bedugta a fejét Clark irodájába. – Akármit tettél is, John, az hétszentség, hogy felkeltetted Hendley figyelmét.
Clark a fejét ingatta.
– Csak arrafelé noszogattam egy kicsit, amerre amúgy is tartott. Vág az esze, mint a borotva. Egymaga is eljutott volna ide. Bújj be! Van egy perced?
– Persze! – Jack helyet foglalt az íróasztal túlsó felén.
– Hallom, be akarod piszkolni a kezed.
– Tessék? Ó, igen. Mondta, mi?
– Megkért, hogy képezzelek ki.
– Hát, nekem megfelel. Sőt!
– Miért akarod, Jack?
– Hendley nem mondta...?
– Tőled szeretném hallani.
Jack fészkelődött egyet a széken.
– John, nap mint nap itt ülök, olvasom a forgalmat, próbálok értelmet csiholni az információkból, amik vagy jelentenek valamit, vagy nem, és persze, tudom, hogy fontos, és muszáj elvégezni, de másra vágyom, érted?
Clark bólintott.
– Mint a MoHa-ügy.
– Igen, olyasmire.
– De ez nem mindig olyan tiszta munka.
– Tudom.
– Igen. Én átéltem, Jack, szemtől szemben, testközelből. Többnyire ronda, mocskos, és sosem felejted el. Az arcok elmosódhatnak, a helyszínek és a körülmények szintén, de a tett, maga a cselekedet rád ragad. Ha nem állsz készen, hogy megbirkózz vele, felemészthet.
Jack nagy lélegzetet vett, lesütötte a szemét. Vajon készen áll? Kiérezte Clark mondandójából az igazságot, pillanatnyilag azonban csak elméleti síkon. Tudta, hogy semmiben sem hasonlít a filmekhez vagy a regényekhez, de a tudat, hogy mihez nem hasonlítható, hasztalan, olyan, mint azt mondani a pirosra, hogy nem kék. Nincs viszonyítási alap, szinte, emlékeztette magát. Hisz ott volt MoHa.
Mintha a gondolataiban olvasott volna, Clark folytatta:
– És ne tévesszen meg a MoHa-ügy, Jack, az a rendellenes. Belebotlottál, nem volt időd gondolkodni, és biztosra vetted, hogy rosszfiú. De nem mindig alakul úgy, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Ami azt illeti, az a ritka. Meg kell szoknod a bizonytalanságot. Képes vagy rá?
– Az igazat megvallva, John, fogalmam sincs. Nem tudok válaszolni. Nyilván nem ez a helyes válasz, de...
– Valójában pontosan ez a helyes válasz.
– He?
– Amikor jelentkeztem a SEAL-hez, és részt vettem a kiképzőtanfolyamon, mindenkinek meg kellett jelennie a pszichológusnál. Ültem a váróban, amikor kilépett egy haverom. Kérdeztem tőle, milyen volt. Azt mondta, arról faggatta az orvos, meg tudna-e ölni egy embert. A haverom, hogy megmutassa, milyen kemény legény, rávágta: „Már hogy az istenbe ne?!” Aztán rám került a sor, és az orvos nekem is feltette ugyanazt a kérdést, én meg azt feleltem, azt hiszem, de nem vagyok száz százalékig biztos. Egyikünknek sikerült, a másiknak nem.
Menten lehidalok, gondolta Jack. Nem egykönnyen képzelte maga elé John Clarkot zöldfülű újoncként az istenekhez hasonlatos titkosügynök helyett. De hát mindenki indul valahonnan.
Clark folytatta: – Ha rávágod egy ilyen kérdésre, hogy „Már hogy az istenbe ne?!”, azt mondom, elmebeteg vagy hazug vagy, vagy nem gondoltad végig. Tudod, mit, interjúvold meg egyszer Dinget! Amikor először kellett likvidálnia valakit, semmi garancia nem volt rá, hogy megteszi, végül mégis meghúzta a ravaszt. Tudta, hogy képes rá, és kilencvenkilenc százalékig biztos volt benne, hogy megcsinálja, de amíg le nem puffantotta, ott suttogott a fülébe egy kis hang.
– Nálad is?
– Dettó.
– Nehéz elhinni – felelte Jack.
– Pedig elhiheted!
– Szóval, akkor mi legyen? Ne tágítsak a billentyűzet és a monitor mellől?
– Rajtad áll, hogy döntesz. Csak nem akarom, hogy téveszméid legyenek, különben veszélyt jelentesz önmagadra és mindenki másra is.
– Értem.
– Még valami: szeretném, ha fontolóra vennéd, hogy szólsz róla édesapádnak.
– Jesszusom, most ugratsz...
– Eszemben sincs. Én megőrzöm a titkot, Jack, mert felnőtt vagy, és tiéd a döntés, de talán ideje lenne már kilépned az árnyékából, és ez lehetetlen, amíg félsz elé állni. Addig nem vagy a magad ura.
– Te aztán nem kíméled az embert, ugye?
Clark elmosolyodott.
– Nem te vagy az első, aki ezt mondja. – Az órájára pillantott. – Mindjárt ideje visszamenni. Aludj rá egyet, mindkét dologra. Ha ezek után is szeretnél terepre menni, megtanítalak arra, amit tudok.

Mary Pat kapcsolata Legóországban – Nagy-Britanniában a titkosszolgálat Temze partján fekvő, Vauxhall Cross-i központját köznyelven Legóországnak vagy Babilonnak hívták darabos, négyszögletes tömbökből összerakott épülete miatt – érdeklődésére csupán egyetlen névvel szolgált. Mint mondta, Nigel Embling nyugállományba vonult régi motoros a Szovjetunió utódállamaiban, és többet felejtett, mint amennyit mások valaha tudtak a régióról. Mary Pat feltételezte, hogy a briteknek vannak aktív erőik terepen, de hogy Embling közéjük tartozik-e, vagy sem, nem tudhatta biztosan. Valószínűleg nem. Titkos érdeklődése bizonyára nyilvánvalóvá tette kapcsolata számára, hogy letérhetett a hivatalos útról, s a titkosszolgálat gőgös nagykutyái feltehetően nem néznék jó szemmel, ha igazi ügynököt kínálna fel neki.
Persze kapcsolattal felszerelkezni még csak fél siker volt. Embling idősebb, jócskán túl a terepmunkás napjain, ami azt jelenti, kénytelenek lesznek odavezényelni valakit, hogy elvégezze az utánajárást. Ezen nem kellett hosszasan töprengenie. Azonnal beugrott neki két név, és ha igaz a szóbeszéd, ezeket a bizonyos személyeket érdekelheti egy kis szerződéses munka. A Terrorelhárító Központnak volt szabad felhasználású kerete, és mindketten egyetértettek Ben Margolinnal, hogy ezt megérné fizetni belőle.
Csupán két telefonhívásba került, hogy ellenőrizzék a szóbeszédet, és még kettőbe, hogy megszerezzék az új telefonszámot.

Clark mobilja megcsörrent egyszer, majd még egyszer az íróasztal felső fiókjában, ahova suvasztotta. A harmadik csörrenésre felkapta. – Halló?
– John, itt Mary Pat Foley.
– Helló, Mary Pat, szerepelsz az intéznivalóim listáján.
– Valóban?
– A minap szereltünk le Dinggel a Szivárványból. Fel akartunk hívni, hogy köszönjünk.
– Mi lenne, ha élőben köszönnél? Van itt valami számodra.
Clark belső radarja jelezni kezdett.
– Persze. Hol és mikor?
– Amint lehet.
Clark az órájára pillantott.
– Elszabadulhatok most ebédidőben.
– Jó. Ismered a Huck’sot Gainesville-ben?
– Aha, a Linton Hall út mellett.
– Igen. Ott találkozunk!
Clark kikapcsolta a számítógépét, és belépett Sam Granger irodájába, hogy beszámoljon a telefonhívásról a Campus műveleti főnökének.
– Gyanítom, nem baráti ebéd lesz – jegyezte meg Granger.
– Én is kétlem. Kihallottam a hangjából a vadászszenvedélyt.
– Tudja, hogy kifelé áll a szekered rúdja az Ügynökségről?
– Mary Pat figyelme nem sok minden felett siklik el.
Granger eltöprengett.
– Rendben, nézz be, ha visszaértél!

Clark sokszor elhajtott már a Huck’s előtt, de még sosem tért be. Pedig mondták neki, hogy itt a legjobb a pite Virginiában. Nem mintha látszana kívülről, gondolta, miközben beparkolt elé a rézsútos parkolósávba. Két nagy, kifakult, piros-fehér vászonernyős ablak szegélyezte az egyszárnyas ajtót. Az ablakban neon hirdette: „Hu”. Talán rossz ómen, tűnődött Clark. Valószínűleg nem.
Igazság szerint csupa szép emlék élt benne Gainesville-ről, számtalan órát töltött itt az utcákat róva és CIA-s hálózatépítő ügynököknek felderítő/kémelhárító technikákat oktatva. Camp Perry tantermeiben alig tanítottak valamit. Gainesville és egy tucat más marylandi és virginiai város kiváló lakosainak legcsekélyebb tudta nélkül járták a kémek az utcát a nap bármely órájában, és játszottak az életben maradásra, mielőtt kikerültek a való világba.
Belökte az ajtót. Mary Pat a pultnál ült egy bárszéken. Megölelték egymást, aztán letelepedett. Egy köpcös, gyérülő vörös hajú, lisztes kezű férfi indult feléjük. – Hozhatok valamit?
– Almásat – vágta rá Mary Pat tétovázás nélkül. – Elvitelre.
Clark vállat vont, és ugyanazt rendelte.
– Hogy van Ed?
– Jól. Kissé eluralkodott rajta a bezártság érzése, azt hiszem. Könyvet ír.
– Jó neki.
Amikor megérkezett a pite, Mary Pat megkérdezte: – Nincs kedved járni egyet?
– Dehogynem.
Odakint a járdán sétáltak és cseverésztek, míg egy zöld gyeppel borított, csinos kockasövényekkel szegélyezett, egyholdas parkhoz nem értek. Ott kerestek maguknak egy padot és leültek.
– Van egy kis gondom, John – kezdte Mary Pat, miután mindketten haraptak pár falatot a pitéből. – Arra gondoltam, talán te és Ding segíthetnétek.
– Ha tudunk. De előbb a lényeg: tudod, hogy...
– Igen, hallottam. Sajnálom. Ismerem a nagybecsű Charles Sumner Aldent. Mekkora egy seggfej!
– Úgy tűnt, így mennek a dolgok manapság Langleyben.
– Sajnos, igen. Mintha újra beköszöntött volna náluk a sötét középkor. Mondd csak, mennyire lenne ínyedre Pakisztán?
– Szép hely... – mosolygott Clark.
Mary Pat felnevetett.
– Elég egyszerű akció, úgy öt-hat nap. Van ott pár dolog, amit le kéne nyomozni, de senki sincs terepen, legalábbis olyan nincs, akit használhatnánk. Az új kormányzat annyira igyekszik szabadulni a műveleti igazgatóságtól, mintha leprásak lennének. Van egy fickó, egy angol, aki ismeri a környéket, de kissé eljárt már felette az idő.
– Pontosan mit értesz azon, hogy „le kéne nyomozni”?
– Színtiszta hírszerzés. Utánajárás.
– Gondolom, olyasmiről beszélgetünk, ami érintőlegesen a nagy halhoz vezet. – Mary Pat bólintott. – És már próbáltál forrást szerezni rá Langleyben. – Újabb bólintás. Clark nagy lélegzetet vett és felsóhajtott. – Vásárra viszed a bőrödet.
– Csak így kaparható ki a gesztenye.
– Milyen határidővel kell?
– Minél előbb, annál jobb.
– Adj egy délutánt!

Egy óra múlva ismét a Campuson volt. Grangert Hendley irodájában találta. Bekopogott az ajtófélfán, Hendley intett, hogy lépjen be. Helyet foglalt.
– Sam mesélte – mondta Hendley. – Kóstoltad a pitét?
– Almásat. Nem biztos, hogy a legjobb, de átkozottul közel van hozzá. Mary Pat szerzett nekem egy megbízást. Pakisztánban. – Vázolta a beszélgetésüket.
– Nahát – mondta Granger. – A Terrorelhárító Központban dolgozik, nem nehéz kitalálni, mi van a radarjukon. Mit feleltél neki?
– Hogy később visszahívom a válasszal. Nem agymunka, tényleg, de van itt egy bökkenő: ha elvállalom, nem vagyok hajlandó a sötétben hagyni.
– A Campusról? – kérdezte Granger. – Szerintem nem...
– Sajnálom – mondta Clark. – Mary Pat és én régóta ismerjük egymást, és most sokat kockáztat. Nem fogom átverni. Nézzétek, ti, srácok ismeritek a hírnevét, tudjátok, miként vélekedik róla Jack Ryan. Ha ez nem elég jó ajánlólevél, akkor nem tudom, mi az.
Hendley rágódott egy sort, aztán bólintott.
– Rendben. De légy óvatos. Mikor kellesz neki?
– Tegnap, szerintem – felelte Clark.

44

– Korlátozott a tudásunk az Emírről és az OFT-ről – jelentette ki Jerry Rounds újra megnyitva az értekezletet.
– Beszéljük meg, mi az, amiben nagyjából biztosak vagyunk!
– Nem sokkal ezelőttig az OFT nagyban támaszkodott az internetre, ha kommunikálni akartak, de képtelenség egyetlen levelezőfiókra leszűkíteni őket, mert állandóan változtatják, mi meg az NSA-ra vagyunk utalva, hogy visszanyomozzák a titkosítás módjából, és még akkor sem sikerül azonosítani. Csak annyit tudunk, hogy egyik országból a másikba ugrálnak.
Dominic felvette a szálat.
– Hacsak nem szalajtunk el egy nagy adag e-forgalmat, aminek a lehetősége mindig fennáll, szinte fix, hogy a fontos anyagot fizikailag juttatják el egyik helyről a másikra, vagyis futárokkal. Lehet, hogy CD-ken vagy más, laptopon olvasható, hordozható médián szállítják, vagy olyan csapattagnak adják át, akinek telefonra, illetve vezetékes vonalra van kapcsolva a gépe. Vagy wifi hozzáférése van.
– A wifi nem biztonságos – szólt közbe Brian.
– Nem biztos, hogy számít – ellenkezett Chavez. – Az egyik felvetés szerint egyszer használatos kulcsokkal dolgoznak, nem?
– De – felelte Rounds.
– Azokkal azt mondasz, amit csak akarsz. Aki meg elcsípi, véletlenszerű számokat, betűket és szavakat lát.
– Ebből következik a kérdés – mondta Jack –, vajon a futárok csak üzenetet vagy egyszer használatos kulcsot is szállítanak, ha ezzel dolgoznak...
Rounds félbeszakította.
– Jack, számolj be a többieknek erről a fazonról...
– Shasif Hadi – kezdte Jack. – Rajta volt az elfogott e-mail terjesztési listáján. Az ő e-mail-fiókja nem olyan jól védett, mint a többieké. Azon vagyunk, hogy felgöngyölítsük a pénzügyeit. Hogy ez eredményez-e valamit azon kívül, melyik közértben vásárol, dunsztom sincs.
– Ami a futárokat illeti – mondta Chavez. – Nem szokta figyelni az FBI, kik repülnek gyakran? Hogy felfedezhető-e benne valamilyen minta? Meg kéne nézni, van-e összefüggés az OFT e-mail-forgalma és az utazási szokásaik között!
Dominic válaszolt.
– Van fogalmad róla, hány ember szeli át rendszeresen az óceánt? Ezrek, és az FBI az összeset figyeli. Már az is egy csomó idő, hogy a negyedét ellenőrizd. Olyan, mintha telefonkönyvet olvasnál napi nyolc órában. Eközben meg lehet, hogy az a seggfej futárszolgálattal, sőt sima levélben küldözgeti a CD-it. A postaláda a legjobb hely, ha el akarsz valamit rejteni.
Jerry Rounds laptopja pityegni kezdett. A képernyőre pillantott. Kerek egy percre elmerült az olvasásban, majd megszólalt:
– Ez bizony bonyolítja a helyzetet.
– Micsoda? – kérdezte Jack.
– A tripoli nagykövetség elleni támadás révén információhoz jutottunk. Ding véletlenül begyűjtött egy pendrive-ot az egyik célszemélytől, amire rengeteg JPEG fájlt töltöttek.
– Képeket az Emír búvóhelyéről? – kérdezte Brian.
– Nincs akkora mázlink. A rosszfiúk nehezítik a játékot. Bevetették a szteganográfiát.
– Tessék?
– Szteganográfiát. Röviden sztegót. Egyfajta kódolást, a lényege, hogy képben rejtik el az üzenetet.
– Mint valami láthatatlan tinta.
– Többé-kevésbé, csak ez még annál is régibb. Az ókori Görögországban leborotváltak a szolga fején egy foltnyi helyet, a koponyájára tetoválták az üzenetet, aztán vártak, amíg visszanő a haja, úgy küldték át az ellenséges vonalakon. Itt digitális képekről van szó, de az elképzelés ugyanaz. Látjátok, a digitális kép nem más, mint egy halom színes pont.
– Pixelek – jegyezte meg Chavez.
– Úgy van. Minden egyes pixelhez egy számot rendelnek – vörös, kék és zöld értéket, általában nullától kettő ötvenötig, az intenzitástól függően. Ezután mindet eltárolják nyolc bitben, kezdve az egy huszonnyolctól, egészen le az egyig, mindig felezve az értéket, tehát az egy huszonnyolcat hatvannégyre, azt harminckettőre és így tovább. Ha egynek, kettőnek vagy akár négynek megváltoztatod az RGB színkódját, az láthatatlan az emberi szem számára...
– Ez egyre magasabb nekem – mondta Brian. – Térj a lényegre!
– Alapvetően betűket rejtesz el a digitális fotóban úgy, hogy kissé megváltoztatod a pixeleket.
– Mennyi információ fér bele?
– Mondjuk, egy hat-negyvenszer négy-nyolcvanas képbe... hozzávetőleg félmillió betű. Egy méretesebb regény.
– A francba! – motyogta Chavez.
– De pont ez a pláne! – mondta Jack. – Ha sztegót használnak, elég okosak ahhoz, hogy rövidre fogják az üzeneteket. Kábé tucatnyi módosított pixelről beszélünk, miközben egy kép több millióból áll össze. Ez a közmondásos tű a szénakazalban.
– Szóval, milyen nehéz dekódolni? – kérdezte Chavez. – Kinyomozhatjuk így?
– Nem valószínű. Tonnaszám vannak forgalomban olyan megosztóprogramok és ingyenes programok, melyek képesek rá. Némelyik jobb, némelyik kevésbé jó, de nem valami különleges dolog. Nem kell annak lennie, amikor csak a feladó és a címzett birtokában van a kódfejtő kulcs.
– És ha kiszednénk az üzenetet? Megvalósítható? Mivel járna?
Rounds válaszolt:
– Tulajdonképpen vissza kell bontani, szét kell szedni minden egyes képet, ki kell találni, melyik pixeleket változtatták meg, és milyen mértékben, aztán lehet kiszedni az üzenetet.
– Mintha egyenesen az NSA-ra szabták volna – vetette közbe Brian. – Rá tudunk...
– Nem – felelte Round. – Szeretnénk, hidd el, de egy dolog elfogni a forgalmukat, és megint más meghackelni a rendszerüket. Na, mindegy, talán nem lesz szükség ilyen drasztikus lépésre. Jack, van ilyen program kereskedelmi forgalomban?
– Igen, de hogy megvan-e bennük a szükséges lóerő, azt nem tudom. Majd szétnézek. Legrosszabb esetben összeütjük a saját programunkat. Beszélek Gavinnel.
– Szóval ez a tripoli ügy – kérdezte Dominic. – Gondolom, az OFT akciójának tartjuk?
– így van. Valamennyi célszemély OFT-barát csoportból származik, a felük a bengázi sejtből, a másik fele vegyes felvágott.
– Mindent bele játék – mondta Jack. – Abból, amit olvastam, ez egyáltalán nem vall OFT-akcióra. Általában kényesen ügyelnek a sejtintegritásra. Ez jelent valamit.
– Egyetértek – helyeselt Rounds. – Induljunk ki ebből, s meglátjuk, hova vezet. Miért szakítottak a hagyományokkal?
– És hol van a többi bengázi tag? – tette hozzá Brian.
– Rendben. Jó, vissza a sztegóra. Feltéve, hogy nem egyedi esetről van szó, muszáj valószínűsítenünk, hogy bevett OFT-gyakorlat, és régóta alkalmazzák, úgyhogy még nehezebb a dolgunk. Az OFT által valaha és jelenleg is használt minden üzenőfal és weboldal lehetséges forrássá válik. Át kell fésülnünk őket, és képfájlokat: JPEG-eket, GIF-eket, bittérképeket és PNG-ket keressünk. Bármit.
– Videókat is? – kérdezte Chavez.
– Igen, kivitelezhető, bár nehezebb. A tömörítés összekuszálhatja a kép pixeleit. Jobb, ha egyelőre állóképekre és monitorképekre koncentrálunk. Szóval leszedünk mindent, amit tudunk, és elkezdjük szétkapni, hogy megtaláljuk a beágyazott üzenetet.
– Arra figyeljünk, hogy megfelelő IP-bázisunk legyen, hátha valaki nyomon követi a mozgásokat – javasolta Jack.
– Nem fordítanád le érthető nyelvre? – kérdezte Brian. – Ismersz, milyen melák, ostoba tengerészgyalogos vagyok.
– Az IP az internetprotokoll, azaz egyedi hálózati azonosító, tudod, az a számsor, amit az otthoni hálózatodon látsz... például 67.165.216.132.
– Igen.
– Ha ugyanarról az IP-címről bombázzuk ezeket az oldalakat, és valaki figyel, tudni fogja, hogy teszteljük őket. Megkérem Gavint, állítson minket véletlenszerű váltakozásra, hogy csak gyakori látogatóknak tűnjünk. Akár más iszlám weboldalak nevében is megjelenhetünk.
– Remek – mondta Rounds. – Oké, akkor folytassuk. Mi van még? Elő a farbával!
– Ellenőrizhetjük, mikor tették fel a képeket a weboldalra? – kérdezte Dominic.
– Talán – mondta Jack. – Miért?
– Összevethetnénk a kép felrakásának időpontját az e-mailekkel, az ismert akciókkal és ilyesmikkel. Lehet, hogy egy feltett kép e-mailt eredményez, vagy fordítva. Lehet, hogy olyan mintára akadunk, amire építhetünk.
Jack jegyzetelt.
– Jó ötlet.
– Beszéljünk a feltevéseinkről! – javasolta Chavez. – Feltételezzük, hogy az Emír még mindig valahol Pakisztánban vagy Afganisztánban bujkál. Ezt mikor erősítették meg utoljára?
– Egy éve – válaszolt Jack. – Volt már szó róla, hogy esetleg áttette a székhelyét, sőt megváltoztatta a külsejét, de nincs rá bizonyítékunk.
– Feltételezzük, hogy van. Miért cihelődne?
– Műveleti okokból, vagy azért, mert egyre közelebb kerülünk a búvóhelyéhez, s így már nem annyira kényelmes – magyarázta Rounds.
– Hova menne?
– Én Nyugat-Európára szavazok – mondta Dominic.
– Miért?
– Egyrészt a határok miatt. Sokkal könnyebb mozogni.
Jack tudta, hogy a schengeni egyezménynek köszönhetően az EU-államok többsége között szabványosították a határellenőrzést és a belépéseket, így szinte ugyanolyan könnyűvé vált az utazás, mint Észak-Amerikában az államok között.
– Ne feledd a valutát-tette hozzá Brian. – Az eurót szinte mindenhol elfogadják. így sokkal egyszerűbb pénzt mozgatni és letelepedni.
– Feltéve, hogy nem változtatta meg a külsejét, sokkal könnyebben elvegyülne valahol délen, a mediterrán országokban: Cipruson, Görögországban, Olaszországban, Portugáliában, Spanyolországban...
– Hatalmas terület – vélekedett Brian.
– Szóval, hogyan nyomozzuk le? – kérdezte Rounds.
– Kövesd a pénz szagát – tanácsolta Dominic.
– Már egy éve ezt tesszük, akárcsak Langley – felelte Jack. – Az OFT pénzügyi felépítése mellett a knosszoszi labirintus gyerekjátéknak tűnik.
– Találó kis hasonlat, kuzin – vigyorgott Brian.
– Elnézést, a katolikus neveltetés. A lényeg, ha nem sikerül fogást találnunk rajtuk, szerintem a pénzügyi vonalon nem lehet elindulni. Legalábbis egyedül azon nem.
– Modellezte már valaki? – kérdezte Chavez. – Vegyünk mindent, amit tudunk a pénzhasználati módszereikről, kössük az e-mail-forgalmukhoz és a weboldalas bejelentéseikhez, aztán vessük össze őket az eseményekkel!
– Jó ötlet – felelte Rounds.
– Nagyon meg lennék lepve, ha a Terrorelhárító Központ és/vagy Langley nem próbálkozott volna még ezzel.
Ha egy kis szerencsével jártak volna, már bezsákolják a fickót.
– Meglehet – mondta Rounds –, de mi még nem próbáltuk.
– Ha a Campus még nem csinált valamit, akkor azt nem is lehet megcsinálni? – kérdezte Brian.
– Pontosan! Tegyük fel, nem próbálkoztak vele. Vagy tegyük fel, megpróbálták, de rosszul. Mi kell ahhoz, hogy jól csináljuk?
– Személyre szabott szoftveralkalmazás – felelte Jack.
– Van hozzá pénzünk és emberünk. Járjunk utána!
– Gavin gyűlölni fog minket – mosolygott Dominic.
– Vegyél neki egy láda Cheetost meg Mountain Dew-t – vágott vissza Brian –, és ellesz.
– Mi lenne, ha leugranánk Tripoliba? – kérdezte Dominic témát váltva. – Ez a támadás a nagykövetség ellen nem a semmiből pottyant oda. Ruccanjunk le és lendüljünk akcióba! Esetleg Bengáziba is!
Rounds elgondolkozott.
– Majd továbbítom Samnek és Gerrynek.
Még egy órát passzolgatták egymásnak a labdát, mire Rounds véget vetett az értekezletnek.
– Most oszoljunk és lássunk munkához! Holnap reggel ismét itt találkozunk!
Mindenki szétszéledt Jacket kivéve, aki úgy fordult székével, hogy kilásson az ablakon.
– Látom, kattognak a fejedben a fogaskerekek – szólt vissza Chavez az ajtóból.
– Tessék... mi az?
– Akárcsak apád, amikor turbóra kapcsol az agya.
– Csak még mindig a mi-lenne-ha játékot játszom.
Ding kihúzott egy széket és letelepedett.
– Na, lökjed!
– A miértre nem kérdeztünk rá. Ha ismeretlen helyre távozott az Emír Pakisztánból vagy Afganisztánból, miért tette? És miért most? Amennyire tudjuk, négy éve ki sem mozdult a környékről. Talán túl közel kerültünk hozzá, vagy valami más az oka?
– Például?
– Fogalmam sincs. Csak próbálok úgy gondolkozni, mint ő. Ha én forralnék valamit, valami igazán nagy durranást, lehet, hogy én is szedném a sátorfámat, és keresnék egy másik búvóhelyet, nehogy elcsípjenek és mindent kiszedjenek belőlem egy vallatáson.
– Kockázatos húzás.
– Talán, de mégsem annyira, mint egy helyben rostokolni, miközben tudod, hogy lassan utolér a végzet. Ha odébbállsz, és máshol ütsz tábort, nemcsak szabad maradsz, de tovább sütögetheted a pecsenyédet.
Chavez hallgatott egy sort.
– Vág az eszed, Jack.
– Kösz, de remélem, most tévedek. Mert ha nem, akkor valami nagy dolog van készülőben.

Sikerült élve átvészelniük a vihart, de túl kevésen múlt ahhoz, hogy kényelemben érezzék magukat, a hajót csaknem összeroppantották a tomboló hullámok. Négy órával azt követően, hogy beléptek a viharba, áttörtek a nyugati határán, és újból kék égboltú, csendes vizeken találták magukat. Vitalij és Ványa a partot érés után kárfelméréssel töltötték a nap hátralévő részét és az este első felét, de semmire sem akadtak, ami miatt vissza kellett volna térniük a kikötőbe. Vitalij különben sem tartotta valószínűnek, hogy Fred engedélyezné. Egyenesen sokkolta, ahogy Fred feláldozta az emberét – nem kifejezetten a döntés, hanem az, hogy teljességgel hiányoztak belőle az érzelmek. Ők aztán komoly, nagyon komoly emberek.
A világítótorony volt a céljuk, bár továbbra sem sejtette, miért akarna bárki odamenni. A Bajdarackaja-öbölben, a Morrasale-fok csúcsán állt, nem volt különösebben fontos navigációs segédeszköz, legalábbis már nem. Egykor település volt itt, valószínűleg ellenőrző állomásként szolgált, hogy felügyeljék a Novaja Zemlján végzett atomrobbantásokat. Néhány kereskedelmi halász is próbálta megvetni itt a lábát, de alig húztak le négy évszakot, mielőtt emberek és hajók egyaránt nyugatra, jobb tájakra költöztek. A kijelző szerint tíz-tizenkét öl mély volt a víz, nem fenyegetett veszély, hogy zátonyra futnak, mellesleg a hajók többségét nyugati GPS navigációs rendszer segítette, hogy biztonságos vizeken maradjanak.
Utasai hátul ellenőrizték a teherautójukat, a motort és a darut próbálgatták. Akár meg is sértődhetett volna azon, amit terveztek, de sem ő, sem ismerősei nem szoktak itt halászni.
Épp megpillantotta a fényeket, ahogy nyolc másodpercenként villogtak, pont úgy, ahogy a kijelző mutatta. Ha elérik a partot, ahol úti céljuk van, a világítótorony már csak kevesebb mint egy kilométerre lesz, fent a hegycsúcson, ahova dimbes-dombos, kanyargó út vezet. Tudta, hogy az lesz az út legnehezebb része. Az alig három méter széles úton éppen csak el fog férni a GAZ.
Minek mennek oda, töprengett. A tenger már magában elég ijesztő volt, de teherautóval átkelni ezen a sivár pusztaságon nem nyúlszívű, ingatag embernek való. Ugyan Fred alig tíz perc alatt a világítótoronyhoz ér az embereivel, neki azt mondta, egész nap, sőt lehet, hogy éjszaka is távol lesznek. Mit csinálhatnak, ami ilyen sokáig tart? Lerázta a kérdést; nem tiszte ezen rágódni. A hajót kell vezetnie.
A tenger tükörsimának tűnt, alig hallatszottak a jármű acéloldalát csapkodó parti hullámok. Utasai a magukkal hozott kis gázégőn főzték a kávét a fedélzeten.
Vitalij hátramenetbe tette a dízelmotorokat, melyek rekedtes morajlással engedelmeskedtek, majd növelte a sebességet, ahogy eltávolodtak a kavicsos tengerparttól. Száz méterrel később eltekerte a kormánykereket, hogy megint fordítson a hajón, aztán a tájolóra pillantott, mielőtt ismét elfordult, ez alkalommal nulla-három-öt felé véve az irányt.
Felemelte a látcsövet, és végigpásztázott a horizonton. Semmit sem lehetett látni, amit ne maga isten helyezett volna ide, egy-két bóját leszámítva. A téli jégpáncél gyakran sodorta el vagy passzírozta péppé őket, hogy a tengerfenéken végezzék, a haditengerészet pedig – bár feladatuk lett volna – nem bajlódott a cseréjükkel, mert a madár sem járt erre mély merülésű hajóval. Újabb jele annak, milyen messze bemerészkedtek a vad pusztaságba.

Négy órával később kinyitotta az oldalsó ablakot és kikiáltott:
– Figyelem! Öt perc múlva partraszállás! – Az órájára bökött, és feltartotta öt ujját. Válaszul Fred intett egyet. A társaság két tagja a teherautóhoz vonult, hogy beindítsa a motort, közben két másik elkezdte feldobálni a vászonzsákos felszerelést.
Kilesett az ablakon, s kiszemelt egy helyet, ahova beirányozhatja a hajót, majd megcélozta öt csomóval, mely elegendő volt ahhoz, hogy a part közvetlen közelébe érjen, de az orr-rész mégse ütközzön keményen a köveknek.
Ötven méter után a csapódást várva ösztönösen megkapaszkodott, és leállította a propellert. Felesleges volt aggódnia. A T-4-es nem ért túl keményen feneket, és ahogy a fém finoman megcsikordulta murván, gyorsan megtorpant.
– Lehorgonyozzak? – kérdezte Ványa. Méretes vasmacska hevert a farban, ezzel tartották távol a hajót a mágnesként vonzó partoktól.
– Ne! Apály van, nem? – kérdezte Vitalij.
Üresbe tették a dízelmotorokat, a rámpafelvonó karhoz léptek, és leeresztették a hidraulikát. A rámpa lecsapódott a saját súlya alatt, és a tengerpartnak ütődött. Úgy tűnt, elég meredek a part. Alig csobbant a víz, amikor a rámpa földet ért. Az egyik férfi felmászott a GAZ kabinjába, előregurult, fel-felvillanó féklámpákkal átkormányzott a rámpán, s kigördült a murvára, a daru végén úgy lengett a lánc, mint a cirkuszi elefánt ormánya. A teherautó lefékezett. Fred és a többi embere levonult a rámpán, ki a partra, egyet kivéve, aki – mint Vitalij felfedezte – megállt a rámpa tetején.
Vitalij kilépett a kormányházból és odasietett. – Őt nem viszitek? – szólt Fred után.
– Ő itt marad, hogy segítsen, ha kell.
– Nem kell. Elboldogulunk.
Válaszul Fred mosolygott, és intett egyet.
– Majd jövünk.

45

Clark a feje fölött eljáró időnek tudta be, hogy egyre kevésbé szenvedheti a légi utazást. A zsúfolt hely, a rossz étel, a zaj... Valamelyest elviselhetővé csupán zajkirekesztő fülhallgatója és karácsonyra kapott, patkó alakú nyakpárnája, valamint az néhány szem nyugtató tette, melyet Sandy adott neki az útra. Ami Chavezt illeti, ő az ablak mellett ült, és szemét behunyva hallgatta iPod Nanóját. De legalább a köztük lévő ülés üres maradt, így mindkettejüknek kicsit több férőhely jutott könyöktájékon.
Miután beszélt Hendleyvel és Grangerrel, megkereste Dinget, beavatta a fejleményekbe, aztán felhívta Mary Patet a mobilján, és találkozót egyeztetett vele aznap késő délutánra nála. A nő buzdítására korán érkezett, de egy órát kaszinózott Eddel, mire Mary Pat befutott. Ed ekkor nekilátott vacsorát készíteni, ők pedig néhány sörrel felpakolva behúzódtak a hátsó szobába.
Hendley „mintha tojásokon járnál” figyelmeztetését sutba vágva, nyílt kártyákkal játszott. Túl régóta ismerték egymást ahhoz, hogy kevesebbre vetemedjen. Mary Patnek a szeme sem rebbent.
– Szóval Jack megcsinálta, mi? Mindig érdekelt, végigviszi-e. Jól tette! Na, persze, nem sokat vacakoltak, ripsz-ropsz beszerveztek titeket. Ki csapott le rátok?
– Jimmy Hardesty, úgy tíz perccel azután, hogy Alden lapátra tett minket. Az a helyzet, Mary Pat, szerintem ugyanazon a feladványon dolgozunk. Persze, ha nem helyesled, hogy megosszuk az előásott infót...
– Miért ne helyeselném?
– Először is, legalább három szövetségi törvényt megsértünk. És Alden haragját kockáztatnád Langleyben.
– Ha elkapjuk ezt a tetűládát, vagy akár kicsit is közelebb jutunk hozzá, nem érdekel. – Mary Pat belekortyolt a sörbe, majd Clarkra sandított. – Ez azt jelenti, Hendley állja a cechet?
Clark derült egyet.
– Tekintsd a jóindulat jelének. Szóval, mi legyen? Egyszeri üzlet, vagy csodás barátság kezdete?
– Igazságosan osztozunk – felelte Mary Pat. – A bürokrácia meg tehet egy szívességet. Ha össze kell dugnunk a fejünket, hogy elkapjuk az emberünket, hát, legyen! Természetesen – tette hozzá mosolyogva –, mi aratjuk le a babérokat, hisz, ti, srácok, nem léteztek meg minden.

Egy fél szem nyugtató és egy sör segített, hogy Clark a repülés elmúlt öt óráját mély, nyugodt álomban töltse. Amikor a gép kerekei nekiütköztek az aszfaltnak, és végiggurultak a Peshawari repülőtéren, felpattant a szeme, és szétnézett. Chavez épp az iPodját meg egy regényt gyömöszölt a hátizsákba mellette.
– Munkára fel, főnök!
– Úgy ám! Egyiküket sem lepte meg különösebben, hogy lassan, de incidens nélkül keltek át a repülőtéri vámellenőrzésen. Egy órával a belépés után jutottak ki a terminálból. Clark épp felemelte a kezét, hogy leintsen egy taxit, amikor idegenszerű kiejtéssel utánuk szólt egy hang: – Én nem tanácsolnám, uraim!
Clark és Chavez megfordult. Hórihorgas, ősz hajú férfit találtak maguk mögött kobaltkék nyári öltönyben és fehér ültetvényeskalapban.
– Halálos csapda errefelé a taxi.
– Ön nyilván Mr. Embling – mondta Clark.
– Valóban.
Clark csupán a keresztnevekre szorítkozva bemutatta magát és Chavezt.
– Honnan...
– Egy barátom elküldte e-mailben a járatuk adatait. Azután már csak egyszerűen keresnem kellett két megfelelő fellépésű fickót. Megjegyzem, nincs önökben semmi kirívó, de kifejlesztettem valami... radarfélét, azt hiszem, így hívnák. Mehetünk?
Embling egy padka mellett parkoló, elsötétített ablakú, zöld Range Roverhez vezette őket. Clark beszállt az anyósülésre, Chavez hátra. Kisvártatva elindultak és besoroltak a forgalomba.
Clark megszólalt: – Bocsásson meg, de az akcentusa...
– Holland. Maradvány a szolgálati napjaimból. Hollandiában jelentős muzulmán közösség él, tudja, és elég jól bánnak velük. Sokkal könnyebb barátokra szert tenni és életben maradni hollandként. Önfenntartás kérdése az egész. És a maguk álcája?
– Kanadai szabadúszó író és fotós. Hátha sikerül elsóznunk valamit a National Geographicnak.
– Azt hiszem, rövid távon megteszi. Az elvegyülés titka, hogy úgy nézz ki, mintha itt tartózkodnál már egy ideje.
– És azt hogyan kell? – kérdezte Chavez.
– Tűnjön rémültnek és csüggedtnek, fiam. Manapság ez Pakisztánban a nemzeti passzió.

– Szeretnének futó látogatást tenni a célpontoknál? – kérdezte Embling néhány perccel később. Nyugat felé tartottak a Jamrud Fort úton, a város szívébe. – Egy kis ki kicsoda Peshawarban erejéig?
– Naná – felelte Clark.
Tíz perc múlva letértek a Jarmudról, és délnek vették az irányt a Bacha Khanon.
– Ez a Hajatabad, az önök délközép Los Angelesének Peshawari mása. Sűrűn lakott, elszegényedett negyed, gyér rendőri jelenlét, drog, utcai bűnözés...
– És fittyet hányás a közlekedési szabályokra – jegyezte meg Chavez fejével a szélvédőn át a gépjárművek, teherautók, ember húzta kocsik és mopedek cikcakkos folyama felé intve. A dudák szinte folyamatos szimfóniában tülköltek.
– Törvénynek semmi jele, attól tartok. A cserbenhagyásos gázolásból már-már sportot űznek. Megjegyzem, a város próbált erőfeszítéseket tenni a múltban, hogy felemelje a környéket, de nem jártak sikerrel.
– Nem jó jel, ha a rendőrség egyszer csak nem száll ki többet – vélekedett Clark.
– Ó, kiszállnak ők. Két-három kocsi halad át naponta kétszer, de ha nem lesznek éppen gyilkosságnak szemtanúi, ritkán állnak meg. Épp a múlt héten veszítették el az egyik kocsijukat és két biztosukat. És amikor azt mondom, „elveszítették”, úgy értem, eltűntek.
– Jesszus Mária! – mondta Chavez.
– Nem errefelé – motyogta Embling.
A következő húsz perc során egyre mélyebbre hatoltak a Hajatabadban. Az utcák elkeskenyedtek, az épületek egyre jobban düledeztek, végül hullámlemezből és szurokkal kent kartonból tákolt nyomortanyákhoz értek. A sötét kapualjakból sivár tekintetek lesték Embling Rangé Roverét. A sarkokon férfiak füstöltek csoportokba verődve, Clark gyanította, hogy nem dohányt szívnak. A járdát ellepte a szemét, melyet kavargó portölcsérek hordtak szét.
– Sokkal jobban érezném magam felfegyverezve – motyogta Chavez.
– Ne aggódjon, fiam! Véletlenségből a hadsereg különleges erői is szeretik az elsötétített ablakú Range Rovereket. Ami azt illeti, ha most hátranéz, láthatja, ahogy egy fickó átsprintel az utcán.
Chavez megfordult. – Igen.
– Mire a másik utcába érünk, csapódnak az ajtók.
John Clark elmosolyodott.
– Mr. Embling, látom már, a megfelelő emberhez jöttünk.
– Köszönöm. Mellesleg Nigel vagyok.

Ismét befordultak. Egy salakbeton üzletektől és többszintes, nyerstéglából és fából emelt lakóházaktól szegélyezett utcában találták magukat, koromtól feketéllő, golyó lyuggatta homlokzatok között.
– Isten hozta önöket a szélsőségek mennyországában – jelentette ki Embling. Ahogy végighajtott, épületekre bökött, s terrorszervezetek neveit sorolta – Lashkar-e-Omar, Tehreek-e-Jarafia Pakisztán, Sipah-e-Muhammad Pakisztán, Nadeem Kommandó, Népfront a fegyveres ellenállásért, Harkat-ul-Muhahideen Alami –, majd ismét befordult, és a lista folytatódott. – Természetesen nem ezek a hivatalos főhadiszállások – mondta –, inkább klubhoz vagy szövetséghez hasonlatosak. Néhanapján megjelenik a rendőrség vagy a hadsereg, és rajtuk üt. Néha a célszervezet egy az egyben szedi a sátorfáját. Néha már másnap visszatérnek.
– Hányan vannak összesen? – kérdezte Clark.
– Hivatalosan... csaknem negyvenen, és ez még nem az összes. Az a baj, hogy az ISI végzi a számlálást – felelte a hírszerző ügynökség főigazgatóságára, a CIA pakisztáni megfelelőjére utalva. – Meg részben a katonai hírszerzés. Ez a közmondásos kecskére a káposztát forgatókönyv. E szervezetek többsége támogatást, anyagi eszközöket vagy füleseket kap az ISI-től. Annyira szövevényes az egész, kétlem, hogy az ISI tovább strigulázza őket.
– Az a pusztítás – szólt Chavez – a rendőri rajtaütésekből maradt?
– Nem, nem. Az az Omajjádi Forradalmi Tanács munkája. Kétségtelenül ők a legnagyobb kutya a környéken. Valahányszor zavarosban halásznak a kishalak, befut az OFT, és bekebelezi őket, és a hivatalos szervek munkájával ellentétben, az ilyen szervezeteknek végleg befellegzett.
– Ez sokat elárul – felelte Clark.
– Valóban.
A szélvédőn keresztül látták, hogy pár mérfölddel arrább füstfelhő gomolygott az ég felé. Néhány másodperccel később a gyomrukban érezték a robbanás erejét.
– Autóba rejtett pokolgép – közölte Embling könnyedén. – Itt napi három az átlag, meg egy-két aknavető a nyomaték kedvéért. Az est leszálltával kezd igazán izgalmassá válni az élet. Remélem, tudnak fegyverropogásban aludni, ugye?
– Eddig tudtunk – felelte Clark. – Meg kell mondanom, Mr. Embling, nem fest túl rózsás képet Peshawarról.
– Akkor sikerült pontosan vázolnom a helyzetet. Idestova négy évtizede élek itt, és becslésem szerint Pakisztán a bukás szélén áll. Még egy év, és kiderül az igazság, bár semmivel nincs közelebb az összeomláshoz, mint az elmúlt húsz évben.
– Az összeomláshoz atomfegyverrel – tette hozzá Clark.
– Így van.
– Miért marad? – kérdezte Chavez.
– Ez az otthonom.

Néhány perccel később Chavez folytatta: – Visszatérve a Hajatabadra... Kíváncsi vagyok, ki az, aki nem él ott.
– Jó kérdés – mondta Embling. – Bár szubjektív mérce, de a három főszereplő (az OFT, a Lashkar-e-Taiba és a Sipah-e-Sahaba, vagy régi nevén Anjuman) itt többnyire az óváros, vagyis a Peshawar-negyed és a Saddar-bazár köré csoportosul. Minél közelebb vannak a negyedhez, annál dominánsabbak. Pillanatnyilagaz OFT bitorolja a címet.
– Mit ad isten, elsődlegesen az a környék érdekel minket is – mondta Clark.
– Képzelem – mosolygott Embling. – A házam közvetlenül a negyed határában van, a Balahisar-erőd közelében. Harapunk valamit ebédre, és megbeszéljük a részleteket.

Embling háziszolgája – mely fogalom megemésztése Clarknak igen nehezére esett, noha tudta, milyen elterjedt errefelé Mahmud raitát, joghurtot és zöldségsalátát szolgált fel nekik lencseraguval és kheer nevű rizspudinggal, mely igen ínyére volt Chaveznek.
– Mi történt a sráccal? – kérdezte Clark.
– Megölték a családját a Bhutto elleni merénylet után. Jövőre a middlesexi Harrow-ba megy.
– Nagyon szép magától, Nigel – mondta Chavez. – Nincs...
– Nincs. – Hangzott a kurta válasz.
– Elnézést. Nem akartam beleütni az orrom a dolgaiba.
– Felesleges bocsánatot kérni. ’79-ben vesztettem el a feleségemet, amikor betörtek a szovjetek. Rossz helyen volt, rossz időben. Ki kér teát? – Miután mindenkinek töltött, folytatta: – Akkor hát, mi legyen, uraim? Ember, hely vagy tárgy? Úgy értem, mit keresnek?
– Kezdetnek helyet. Ami azt illeti, helyeket, többes számban – válaszolta Clark. Előhúzta táskájából a Baedeker térkép digitálisan feljavított másolatát, félretolta a csészéket és csészealjakat, és kiteregette az asztalon. – Ha vet egy pillantást közelebbről...
– Rejtekhelyek – szakította félbe Embling. Clark és Chavez döbbent arckifejezése láttán elmosolyodott. – Hajdan, a kémkedés hőskorában, uraim, a rejtekhelyek voltak a megélhetésünk. Három pont a lerakóhely, négy a felvevő?
– Fordítva.
– Milyen friss a térkép?
– Dunsztom sincs.
– Szóval nem tudjuk, aktívak-e a rejtekhelyek. Honnan...
– A hegyekből – mondta Chavez.
– Gondolom, egy sötét, nyirkos zugból. Az előző tulajdonosok... jelen voltak?
Clark bólintott.
– És minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy elpusztítsák.
– Ez a javunkra szolgál. Ha nem tévedek nagyot, a három pont nem annyira felvevőhely, mint inkább felvevő jel.
– Mi is így gondoljuk – felelte Clark.
– Az érdekli önöket, mit raknak le és vesznek fel, vagy az, ki teszi, vagy mindkettő?
– Az, hogy ki.
– És ismerik a jelet?
– Nem.
– Hát, minden valószínűség szerint ez a legkisebb gond.
– Hogyhogy? – kérdezte Chavez.
– Nem azt akarjuk tudni, mi a helyes jel, hanem azt akarjuk azonosítani, kit érdekel. Ez esetben gondosan kell megválasztanunk a helyszínt. – Embling elhallgatott, csettintett a nyelvével, és a térképet bámulta. – Javaslom, szánjuk a délutánt egy kis szemlére...
– Tessék? – értetlenkedett Chavez.
– Felderítésre.
– Biztosan hiányzott odaát.
– Herefordban időztünk egy darabig – magyarázta Clark Emblingnek.
– Zord képű egy banda – felelte Embling. – Szerencse, hogy még mindig tudnak mosolyogni. Rendben, akkor megismertetjük önökkel, uraim, a terepet, aztán holnap elkezdjük kivetni a csalit. Attól tartok, különben kifutunk ma a világos órákból.

Noha a rejtekhelyek zöme a negyeden kívül esett, úgy döntöttek, arra a négyre koncentrálnak, melyek az óvárosban találhatók. Először körbehajtottak a helyszínen, többé-kevésbé követték a negyedet az ’50-es évekig körülzáró falat.
– Tizenhat kapu sorakozott egykor végig a fal mentén, lőtornyokkal meg bástyákkal az íjászoknak – mesélte Embling az utasoldali ablakon át mutatva. – Peshawar tulajdonképpen „magas erődöt” jelent perzsául.
Clarknak tetszett Embling, részben azért, mert szivárványos kalandja során jobban ráérzett az angolok gondolatmenetére, részben azért, mert hiteles egyéniség volt, hangsúly a hitelesen. Embling annyira fényezte Peshawart, hogy kénytelen volt eltűnődni, nem született-e száz évvel később a kelleténél. Nigel Embling tökéletesen otthon lett volna az országban a brit uralom idején.
Embling leparkolt a Lady Reading Kórház tőszomszédságában, kiszálltak, és nyugat felé véve az irányt, az óvárosba sétáltak. Az utcákon nyüzsögtek az emberek: könyökkel utat vágó testek cikáztak vászonponyvák alatt, sikátorokba ki-be, kiugró erkélyeken gyerekek kandikáltak ki kíváncsian kovácsoltvas rácsok közül. Sült hús és erős dohány illata töltötte be a levegőt, s urdut, pandzsábit és pastut beszélő hangok zsivajával keveredett.
Néhány percnyi séta után tágas térre értek ki.
– A Chowk Yadgar – jelentette ki Embling. – Valamennyi rejtekhely a tér fél mérföldes körzetében található.
– Biztosan a tömeg miatt választották – vélekedett Chavez. – Nehéz észrevenni, könnyű kámforrá válni.
– Újabb okos megállapítás, ifjú Domingo – mondta Embling.
– Jó napom van.
Clark megszólalt:
– Váljunk szét, és vegyük szemügyre őket! Itt találkozunk egy óra múlva.
Kiosztották, ki melyiket ellenőrzi, majd szétszéledtek.

Amikor ismét találkoztak, összevetették jegyzeteiket. Két helyen – egy kis udvarban az ékszerbazár és a Mahabbat Khan mecset között, valamint egy Kohati Kapu közeli sikátorban – alig kivehető krétavonás látszott, a felvevőhely jelölésének a hidegháború óta bevett gyakorlata szerint. A kréta jól tűri az időjárást, és könnyen összetéveszthető a gyerekfirkával. Clark elővette a térképét, Embling pedig bejelölte a két helyet. – A Kohati Kapu – mondta. – Ezt a legkönnyebb figyelni, és itt van a legközelebb kijárat a negyedből.
– Rendben – mondta Clark.
– Még korán van – folytatta Embling. – Mit szólnának, uraim, egy kriketthez?

46

Mivel nem szerették volna kockáztatni, hogy észrevegyék őket, amint éppen elhelyezik a jelet, Clark és Chavez másnap reggel jóval napkelte előtt ébredt. Embling már fenn volt, kávét főzött, és elemózsiát pakolt aznapra egy hűtőtáskába. így felfegyverkezve indultak a negyedbe ez alkalommal Embling másik kocsiján, egy ócska, kék, 2002-es Honda Cityn. Negyedórával később begördültek a Chowk Yadgarra, ahol szétváltak a pirkadati derengésben. Clark és Chavez sétált egyet, hogy újraismerkedjen a környékkel, és kipróbálja az új füles/mikrofon/walkie-talkie hordozható rádiót, mellyel Gavin Biery szerelte fel őket. Embling eközben feltérképezte a Kohati Kapu környékét, és elhelyezte a jelet. Negyven perc múlva ismét találkoztak a Chowk Yadgarnál.
– Ne feledjék – mondta Embling –, a téren átvágva, pár száz méternyire van egy rendőrőrs. Ha megállítják önöket – elhallgatott és elnevette magát. – Figyelik, hogy locsogok? Gondolom, volt már részük hasonlóban.
– Egyszer-kétszer – felelte Clark. Vagy százszor. A működő rejtekhelyek figyelésére egyáltalán nem volt szokványos feladat, de az általános érvényű felderítő/kémelhárító módszerek továbbra is álltak rá. Ahogy várták a prédát, ahelyett, hogy már a sarkában járnának, az unalom jelentette rájuk nézve a legfenyegetőbb veszélyt. Und el magad, hagyd lankadni a figyelmed, és lemaradsz valamiről! Clark agyának hátsó zugában ott ketyegett az óra; vajon mennyi ideig maradnak Peshawarban arra várva, hogy ellenőrizze valaki a rejtekhelyeket, mielőtt arra jutnak, hogy a hálózat nem él.
– Akkor jó – mondta Nigel. – A Kohati Kapuhoz közelebb teszem le a kocsit. A környéken leszek, nálam van a mobil.

Lassan megérkeztek a nap első árusai, felhúzták vászonernyőiket, és kirakodtak standjaikra, kocsijaikra, miközben Chavez elsőként foglalta el helyét a megfigyeléshez.
– Pozícióban – szólt a rádióba.
– Vettem – felelte Clark a gallérba épített mikrofonba. – Jelezd, ha látod, hogy Nigel elhalad.
Tíz perccel később.
– Megvan. Az imént hajtott el a Kohati Kapu mellett. Épp leparkol.
Akkor most várunk, gondolta Clark.

Miközben életre kelt az óváros, s turisták és helybeliek kezdték elözönleni a placcot, Clark, Chavez és Embling könnyedén körözött a Kohati Kapu környékén. Futó pillantást sem vetve egymásra adták át a felderítést a másiknak, aki tőle telhetően igyekezett feltűnés nélkül lézengeni: meg-megállta közeli standnál, hogy gyöngy nyakláncról vagy fából faragott tevéről alkudozzon az árussal, épületeket fotózott, és elcsevegett egy-két idevalósival, akik kíváncsiak voltak, honnan jött, és mi szél hozta Peshawarba, s mindeközben fél szemmel a krétával jelölt agyagtéglát figyelte a kapuval szemközti sikátor falán.

11.15-kor Clark, aki éppen lesben állt, érezte, hogy megkocogtatják a vállát. Megfordult, és egy rendőrrel találta magát szembe.
– Amerikai? – kérdezte Clarktól tört angolsággal.
Clark lefegyverző mosolyt villantott rá.
– Nem, kanadai.
– Útlevelet! – Clark átnyújtotta. A rendőr fél percig tanulmányozta, aztán összecsapta és visszaadta. Clark digitális fényképezőgépe felé bólintott. – Milyen képek?
– Tessék?
– Maga fényképez. Mit?
Clark karjával a környező épületek felé intett.
– Az építészetet. A National Geographicnál dolgozom. Peshawarról írunk cikket.
– Van engedély?
– Nem tudtam, hogy szükség van rá.
– Engedélyt!
Clarknak leesett. Baksist! A muzulmán világban e szó jelenthetett alamizsnát a koldusoknak, borravalót vagy vérlázító megvesztegetést, ez esetben ez utóbbit.
– Mennyibe kerül az engedély?
A zsaru végigmérte Clarkot, hogy felbecsülje, mennyit kóstál.
– Ezerötszáz rúpia.
Körülbelül húsz dollár. Clark előhúzott egy köteg gyűrött bankót a zsebéből, és leszámolt három ötszáz rúpiás bankjegyet.
– Csak egy nap itt?
– Lehet, hogy holnap visszajövök – mosolygott Clark barátságosan. – Kifizethetem az engedélyt előre?
Ajánlata mosolyt csalt a rendőr eddig merev ábrázatára.
– Természetesen.
– Van kedvezmény az előrefizetésért? – A pakisztániak többségének a vérében volt a kufárkodás, és kisebbfajta sértésként fogták fel, ha a palimadaruk nem alkudozott.
– Ezernégyszáz rúpia.
– Ezerkettőszáz.
És ekkor, előre látható módon: – Ezerháromszáz. – Clark átadta a pénzt, mire a rendőr bólintott és továbbállt.
– Mit akart, főnök? – kérdezte Chavez a rádión egy láthatatlan szegletből.
– Lerázni. Minden rendben.
Embling hangja: – Kapásunk van, John.
Clark a szeméhez emelte fényképezőgépét, lassan elfordult, mint jó beállítást kereső turista, míg képbe nem került a sikátor és a Kohati Kapu. Egy hét-nyolc éves fiú szutykos fehér vászonnadrágban és kék pepsis pólóban lehajolt a krétás téglához. Egy pillanattal később a tenyerébe köpött, és élénken tisztára dörzsölte a téglát.
– Ráharapott – jelentett Clark – Megy kifelé a kapun. Fehér nadrág, kék pepsis póló.
– Indulok – mondta Chavez.
– Hozom a kocsit – jelentette Embling. – Találkozunk odakint.
Chavez Clarkhoz ért, aki kevesebb mint egy perc alatt kilépett a kapu elé.
– Az utcán megy. A mi térfelünkön, most halad el a kék Opel mellett.
– Látom.
Embling begurult a Hondával, bemásztak. A brit nekilódult, a kormányt félrerántva kikerülte a kapuhoz közeledő teherautót, öt másodperc alatt felgyorsított, aztán visszalassult a sebességhatárig, amikor egy vonalba kerültek és lehagyták a fiút. Ekkor a következő sarkon jobbra fordult, egy mellékutcában hajtott harminc métert, gyors U kanyart tett, és visszaszáguldott az útkereszteződéshez, csak pár méterrel előtte fékezett. A szélvédőn át látszott, hogy a fiú befordul balra egy mellékutcába, és átlósan átvág az utcán, egy trafikba.
– Megyek – mondta Chavez a hátsó ülésről, és a kilincsért nyúlt.
– Várjon! – motyogta Embling a trafikot szuggerálva.
– Miért?
– Bárkinek dolgozik is, jó pár fiú áll a rendelkezésére. Itt bevett szokás kis lótifutikra bízni az apró-cseprő ügyeket.
Hatvan másodperccel később a fiú újra felbukkant az utcán. Szétnézett, aztán odakiáltott egy két házzal lejjebb, a padon üldögélő férfinak. A férfi mondott neki valamit, majd egyenesen Embling Hondájára mutatott.
– Csüggesztő fordulat – vélekedett Embling.
Clark higgadtan felelt: – Nem, ha egyenesen erre tart. Ha lebuktunk, ellenkező irányba indul.
De nem tette. Sprintre kapcsolt, és a tülkölő-kormányt félrerántó gépjárműfolyamban cikázva átkelt az úton, és elszaladt mellettük. Chavez hátulról közvetített: – Egy ház-tömbnyivel feljebb. Kelet felé fordult.
Nigel sebességbe tette a kocsit, beállt a stoptáblához, és várta, hogy kitisztuljon a forgalom. Amikor rés támadt, jobbra kanyarodott. – így párhuzamosan haladunk vele kétsaroknyit. – A következő stoptáblánál jobbra, majd balra fordult, és megállt egy grund mellett.
– Megvan – mondta Clark a külső visszapillantó tükröt bámulva.
A fiú betért egy vörös vászonernyős kapualjba, hogy pillanatokkal később előbukkanjon egy tizenegy-két éves, göndör fekete hajú, bőrdzsekit viselő fiúval. Hevesen gesztikulálva előadott neki valamit, mire a tinédzser a közeli lámpaoszlophoz vonult, és kioldotta a hozzáerősített citromsárga moped láncát.
– Okos húzás, Nigel – mondta Clark.
– Majd meglátjuk. A mopedes srácok azt képzelik itt, száguldozhatnak, mintha övék lenne a világ.

Hamar rájöttek, hogy ez a tinédzser sem kivétel. Bár csúcssebessége sosem haladta meg a negyven kilométer per órát, a tini látszólag olyan rapszodikusan kígyózott át a forgalmon, hogy Clarknak egy viharos napon eregetett papírsárkány jutott róla eszébe. Nigel a maga részéről nem követte minden sávváltását, inkább egyenesen haladt, egy percre sem veszítette szem elől a mopedet, s csak akkor váltott sávot, amikor muszáj volt.
A tini délkeleti irányban távolodott a negyedtől, először a Bara úton, aztán északnyugatnak vette az irányt a körgyűrűn. Az urdu nyelven feliratozott táblák érthetetlenek voltak Clark és Chavez számára, Embling azonban színes beszámolóval szórakoztatta őket az útvonalról.
– Most kelünk át a Kabul-csatornán – jelentette ki.
Chavez megkérdezte: – Közeledünk a Hajatabadhoz, ugye?
– Helyes észrevétel. Igen, közeledünk. Még két mérföld. Most jön a Gul Mohar.
A moped az utolsó pillanatban átvágott két sávon és lekanyarodott. Embling, aki már a jobb szélső sávban autózott, egyszerűen indexelni kezdett és követte.

A következő húsz percben a tinédzser mintha városnéző körútra vitte volna őket – és meglehetősen tisztességes munkát végzett, ismerte el Clark. Elhaladtak a Peshawar Egyetem, az idegenforgalmi minisztérium és a brit temető mellett, végül a srác északra indult a Pajjagi úton, elhúzott a Peshawari Golfklub mellett, és ismét átkelt a Kabul-csatornán. Hamarosan a peremkerületekben találták magukat. Öntözött mezők zöld táblái bukkantak fel jobbról-balról. Embling lemaradt, míg a mopedből már csak apró, rikító sárga pötty maradt.
Hatvan mérfölddel később a moped nyugatnak fordult, végigrobogott egy kanyargó, fákkal szegélyezett úton, és behajtott egy keskeny feljáróra. Néhány száz méterrel lejjebb Embling lefékezett, tett egy U kanyart, és leállította a motort. Vártak. Peshawar városától ilyen távol nem tülköltek dudák, és nem bőgtek motorok. Teltek-múltak a percek, tovaszállt fél óra.
Az úton pöfékelés hallatszott. Embling ráadta a gyújtást, a negyed mérföldre eső szomszédos feljáróig ment, felhajtott rá, aztán legurult a lejtős földsávon, míg alig látszott már a főút a hátsó ablakból. Régi, félig beomlott tetejű pajta magasodott előttük. Chavez hátrafordult az ülésen. Egy perccel később elhajtott mellettük a fiú feje búbja.
– Mi legyen, John?
– Hagyjuk, hadd menjen. Szerintem megtaláltuk, amit keresünk. Ha a fiú ellenőrzi a felvevőhelyet, rövidesen megint itt lesz.
És valóban, negyven perccel később elhúzott a feljárójuk előtt. Pillanatokkal később a moped elnémult.
– Amondó vagyok, megtalálták a prédát – mondta Embling.
Clark bólintott.
– Autózzunk el mellette, és lássuk, amit látnunk kell!

Egy órával később már Emblingnél voltak, Clark és Chavez teát szürcsölve üldögélt, miközben házigazdájuk gyors egymásutánban három telefonhívást intézett urdu nyelven. Letette és megszólalt: – Egy magán biztonsági cég.
– Kíváncsi lennék, kitől fél.
Amikor elhaladtak a feljáró előtt, fehér-vörös feliratú fehér furgont találtak a földúton a fordulóban, egy kétszintes fehér tanyaház mellett.
– Fogalmam sincs, a kliens nevét sem sikerült kideríteni. A biztonsági cég azonban nemrég kapta a megbízást. Tulajdonképpen múlt héten. Váltásonként két ember, napi huszonnégy órás fedésben.
Clark az órájára pillantott. Még öt óra volt esteledésig. Chavezre pillantott, aki már kitalálta a gondolatait. – Gyerünk, kapjuk el!
– Nigel, nem hinném, hogy tartana bármiféle mordályt...
– De tartok. Ami azt illeti, félelmetes választékkal szolgálhatok.

47

Két órával napnyugta után Clark bekanyarodott Embling Hondájával az elhagyatott pajta feljárójára. Üresbe tette a kocsit, leállította a motort, és hagyta, hadd vigye őket a lendület le a lejtőn, a pajta fala mentén sötétlő árnyékba. Amikor megállt az autó, parkolóállásba kapcsolt, Chavez leoltotta a belső világítást, és kimásztak.
Nigel nem túlzott, amikor fegyverarzenáljának méreteiről beszélt, melyet a gardróbban rejtett el egy régi hajókofferban. Egy pár hangtompítós SIG Sauer P226-os kilenc milliméteres pisztolyt választottak. A brit SAS szabványfelszerelésének lőfegyverét. Mindketten számtalan órát töltöttek a lőtéren a P226-ossal. Embling biztatására felkaptak egy-egy viperát. – Sosem lehet tudni, mikor szállja meg az embert a könyörület – mondta mosolyogva.
Chavez most odasúgta: – Mi a terv?
– Az egyik őr valószínűleg kint lesz, vagy egy helyben strázsál vagy köröz, a másik bent. Először kiiktatjuk az elsőt, aztán, ha eljön az ideje, foglalkozunk a másikkal. Ding, teszteld előbb a viperát! Minél kevesebb hulla marad utánunk, annál jobb.
– Nekem nyolc.

Szétváltak, Clark nyugat fele vette az irányt a pajta mögötti fákon át, Chavez a főutat szegélyező elvezető árkot követte. – Pozícióban – hallotta Clark a fülesében.
Ez gyorsan ment, gondolta. Ó, bárcsak újra fiatal lehetnék. – Várj készenlétben!
Időbe telt, mire átvágott a cserjésen az árulkodó aljnövényzetet és a szemnek túl sötét, lehajló ágakat fürkészve. Negyed mérfölddel beljebb a fák ritkulni kezdtek, s hamarosan a forduló északi végén találta magát, harminc méterrel szemben a felhajtó bejáratával.
– Pozícióban – suttogta. – Hol vagy?
– Az elvezető árok végén, a felhajtópadkánál.
– Egy őrszemet látok. Kempingszéken ül a furgon első lökhárítójánál.
– Tessék?
– Kempingszéken ül, bagózik, és felém bámészkodik. – Akárki bérelte fel őket, nem azt kapta a pénzéért, ami járt volna. – Egy 56-os támaszkodik a lökhárítónak tőle jobbra. – Az 56-os az AK-47-es kínai utánzata volt. Nem ugyanaz a minőség, de ahhoz határozottan elég, hogy aggódjon miatta az ember.
Chavez megszólalt: – Az alsó szinten, az én oldalamon ég egy lámpa.
– Itt sötét van. Nincs mozgás. Rajta, ha készen állsz!
– Vettem.
Tudta ugyan, hogy Ding megindult, de észre sem vette, míg egy méterre nem járt a furgon hátsó lökhárítójától. A nindzsáké az éjszaka, ez volt Chavez régi egységének mottója. Clark tudta, hogy Chaveznek még mindig az.
Chavez a lökhárítóhoz ért, kilesett a furgon fenekénél, aztán guggolásba vágta magát és várt.
– Még mindig semmi – suttogta Clark egy perc múltán.
Két kattintás vettemet kapott válaszul.
Chavez visszaaraszolt, megkerülte a furgont, és eltűnt szem elől. Tíz másodperccel később árny bukkant fel az ücsörgő őrszem mögött. Chavez karja hátra–, majd előrelendült. Az őrszem orra bukott, és oldalával nekizuhant a furgon hűtőrácsának. Chavez visszahúzta ülő helyzetbe, és eltaposta a lehullott cigarettát.
– Kiiktatva.
– Vettem. Indulok.
A ház déli falának árnyékában találkoztak. A tornác és a bejárati ajtó tőlük balra esett. Clark vezetésével végigosontak, míg szemük elé nem került a bejárat. A belső ajtó tárva-nyitva állt, de a szúnyoghálóajtó csukva volt. Felléptek a tornácra, és várakozón lecövekeltek az ajtó két oldalán. A ház belsejéből televízió elmosódott hangja szűrődött ki. Clark, aki a biztonsági lánc felől állt, benyúlt és tett egy próbát. Zárva. Hátsó zsebébe mélyesztette ujjait, kipattintotta kését, finoman, óvatosan beillesztette a hegyét a hálóba, és a pengével végigszántva hathüvelykes nyílást vágott. Összecsukta a kést, visszacsúsztatta a zsebébe, aztán átdugta a kezét, és kitapogatta, amit keresett. Halk kattanás hallatszott. Kihúzta a kezét, és egy teljes percig mozdulatlanságba dermedt.
Aztán bólintott Chaveznek, aki visszabólintott, majd rák módjára elhaladt az ajtó előtt, és mögé csusszant, ő pedig felemelte kezét, és lenyomta a kilincset. Arasznyira kinyitotta az ajtót, megtorpant, aztán óvatosan egyre szélesebbre tárta. A szúnyoghálóajtók ugyanis kortól és állapottól függetlenül nyikorogni szoktak. Talán az elemeknek való kiszolgáltatottság miatt.
Ez az ajtó sem okozott csalódást. A zsanér félúton megnyikordult. Clark megdermedt. Chavez előrevágtatott, hogy Clark kinyújtott karja alatt belásson a házba. Aztán visszahúzódott és jelezte, hogy tiszta. Clark ekkor centiről centire haladva kitárta az ajtót. Fegyverét maga elé emelte, és belépett. Chavezre maradt az ajtó, ő óvatosan követve visszaengedte, alig hallatszott több fémes nyikordulásnál.
A konyhában találták magukat. Fapultok, szekrények, bal kéz felől mosogató, középen kerek étkezőasztal. A jobb falon boltíves átjáró vezetett egy másik helyiségbe. Chavez ellenőrizte, majd hüvelykujját feltartva jelezte, hogy rendben. Átlopakodtak az egyértelműen nappaliként szolgáló szobába. Jobbra tőlük lépcső vezetett a felső szintre. Előttük rövidke előszoba húzódott. Innen hallatszott ki a televízió hangja. Mindketten egy-egy falnak lapulva átosontak az előszobán, egy lépés előre, várakozás, egy lépés előre, várakozás, míg három méterre meg nem közelítettek egy nyitott ajtót. Clark látta, hogy odabent televízió kék-szürke fényei verődnek vissza a falakról.
Megtette a hátralévő távolságot, és hadállást vett fel az ajtófélfa mellett. Bólintott Dingnek, aki felzárkózott a jobb oldali fal mellett, és ferdén keresztüllátott a szobán. Néhány lépést visszahátrált, és kezével jelezte: két férfi ül a széken. Az ajtóhoz közelebbi felfegyverkezve. Clark visszaintett: Ő az enyém, te söpörj át!
Chavez bólintott.
Clark a baljába vette a fegyvert, és előhúzta övéből a viperát. Kurtán bólintott, majd behajolt a sarkon, kiválasztotta célpontját, és csuklóból nagyot suhintott a viperával a férfi halántékára, mire az eldőlt, mint a krumpliszsák. Chavez fegyverét előreszegezve ekkor már behatolt a szobába. Megtorpant. Szemöldöke ráncba szaladt. Ujjával hívta Clarkot, aki belépett az ajtón.
Az emberük az igazak álmát aludta.

Clark finoman megkocogtatta az orrnyergét a pisztolycsővel, hogy felébressze. Mikor az rebegve kinyitotta a szemét, Chavez megkérdezte:
– Angol?
A férfi hátrahúzódott a széken, amennyire csak lehetett.
– Angol? – ismételte Chavez.
– Igen, beszélek angolul.
Clark megszólalt:
– Nézd meg, hogy ez és Mr. Kempingszék tényleg ártalmatlan-e! Ezzel majd én foglalkozom. – Chavez a padlóra lökte a biztonsági őrt, csuklón ragadta, és végigvonszolta az előszobán át a nappaliba, majd kifelé vette az irányt.
– Mi a neved? – kérdezte Clark a házigazdát.
Semmi válasz.
– Ha a nevedet sem árulod el, hosszú, csúnya éjszaka vár ránk. Kezdjük a keresztneveddel. Az nem árthat.
– Abbas.
Clark odahúzta az őr mostanra megürült székét, körbependerítette, és lezuttyant, szinte egymást érte a térdük.
A szúnyoghálóajtó kinyílt, majd becsapódott. Chavez visszatért az első őrrel, tűzoltófogásban cipelve a vállán. Teketória nélkül ledobta a társa mellé. – Találtam szigszalagot a furgonban – mondta Clarknak, és munkához látott. A kötözés végeztével csatlakozott Clarkhoz.
– Akkor fussunk neki újra – mondta Clark Abbasnak. – Érted, mit jelent ez?
– Igen.
– Szerintem nem Abbas a neved. Most megkérem a barátomat, hogy kutassa át a házat, és keressen valami névvel ellátott iratot. Ha nem Abbas áll rajta, készülj a kínzásra!
– Obaid a nevem. Obaid Maszúd.
– Rendben. – Clark bólintott Dingnek, aki otthagyta őket, és nekilátott feltúrni a házat. – Nem akarod helyesbíteni a válaszodat, amíg lehetőséged van rá?
– Obaid Maszúd a nevem. Maga kicsoda?
– Az attól függ, mit válaszolsz a kérdéseimre. Ha együttműködsz, barátok vagyunk. Ha nem... Mesélj nekem a biztonsági osztagról. Mi szükséged van rá?
Maszúd vállat vont.
– Ide hallgass, ha a rendőrség vagy a katonaság miatt aggódsz, ők már tiszteletüket tehették volna, úgyhogy szerintem inkább rossz társaságba keveredtél. Talán valaki miatt, akinek dolgoztál?
Chavez újra megjelent. Bólintott: igazat mond.
– Valaki miatt, akinek dolgoztál? – ismételte Clark.
– Esetleg.
– Az Omajjádi Forradalmi Tanács miatt?
– Nem.
– Szoktál baseballt nézni?
Maszúd összevonta a szemöldökét.
– Igen, szoktam.
– A „nem”-edet második dobásnak tekintjük – közölte Clark. – Még egy ilyen, és lábon lőlek! Elgondolkoztál már azon, hogyan találtunk rád?
– A rejtekhelyek révén?
– Úgy van. És mit tippelsz, azokat honnan kaptuk?
– Értem.
– Szerintem meg nem érted. Mi megtaláltunk. Ők is megtalálnak.
– Maguk amerikaiak.
– Igaz. El kell döntened, jobban utálsz-e minket, mint amennyire tőlük félsz. Mert ha nem kezded el megválaszolni a kérdéseinket, beviszünk a Hajatabadba, és kilökünk a kocsiból.
Ez felkeltette Maszúd figyelmét.
– Ne tegye!
– Győzz meg!
– Valaha a pakisztáni hírszerző ügynökségnek dolgoztam. Embereket... mozgattam. Áthelyeztem őket.
– Mintegy feketéző utazási ügynök? – kérdezte Chavez.
– Igen, azt hiszem. Nyolc hónappal ezelőtt megkerestek.
– Kik?
– Nem ismertem, azóta sem láttam újra.
– Az OFT, ugye?
– Csak később tudtam meg. Rengeteg pénzt kínált, hogy helyezzek át valakit.
– Mennyit?
– Kétszázezret, amerikai dollárban.
– Találkoztál személyesen az illetővel?
– Nem.
– Pontosan mit tettél nekik?
– Útlevelet, iratokat, magánrepülőket intéztem. Gondoskodtam a megfelelő határőrök megkenéséről. Öt hónapba telt, mire mindennek a végére értem. Aprólékos gonddal kidolgozott követelésekkel álltak elő, kénytelen voltam kétszer-háromszor ellenőrizni minden részletet.
– Mikor bocsátottál mindent a rendelkezésükre?
– Két hónapja.
Chavez közbekérdezett:
– Mindent átadtál?
– Hogy érti?
– Őriztél meg másolatot?
– Fénymásolatot?
Clark megacélozta a hangját.
– Bármiféle másolatot, Obaid!
– Van egy merevlemez.
– Itt?
Maszúd bólintott.
– A konyhában a mosogató aljára ragasztva műanyag tasakban.
Chavez kirontott az ajtón. Egy perccel később egy simítózáras tasakkal tért vissza. A tasakban kártyapakli méretű meghajtó lapult.
– Nyolcgigás – mondta Chavez.
– Angolul, Ding.
– Rengeteg tárhely. – Feltartotta a tasakot Maszúdnak. – Minden itt van, amit csináltál nekik?
– Igen. A digitális beolvasások, e-mailek... minden. Ki tudnak vinni innen? Az országból?
– Beletelhet egy kis időbe – mondta Clark –, de elintézzük. Addig eltüntetünk szem elől. Állj fel!
Maszúd felállt. Clark vállon veregette.
– Isten hozott a jófiúk csapatában. – Az ajtó felé noszogatta Maszúdot. Ding elkapta Clark könyökét. – Csak egy percre!
– Indulj, Obaid! Várj meg minket ott bent!
Chavez belevágott: – Nigelnél akarod elsuvasztani?
– Igen.
– Fele-fele az esély rá, hogy valaki a nyomára akad. És ha így lenne, akkor Nigelnek meg a kissrácnak annyi.
– Van jobb ötleted?
Chavez eltöprengett.
– Nálunk van a merevlemez. Mentsük, ami menthető, és... – Chavez félrebillentette a fejét, és átnézett Clark válla fölött. – A pokolba!
Léptek dobbantak a szomszéd szobában.
– Meghallott! Az istenit!
Chavez kiviharzott az ajtón, át a nappalin a konyhába épp, amikor becsapódott a szúnyoghálóajtó. – Bassza meg! – Félúton járt, amikor egy reccsenés megállította. Guggolva visszaosont a nappaliba. Clark már ott volt, az ablakpárkány fölött leselkedett. A felhajtón fényszórópár vetett fénysávot a földútra. Az egyik kévében hevert Maszúd. Pisztolyos alak sétált hozzá, letérdelt, és a fejébe eresztett két golyót, aztán felállt, és visszalépett a fényszóróba. Az ajtó becsapódott, kerékropogás követte a murván.
Néma csend.
– Mi a fene történt? – suttogta Chavez.
– Meglátogatta az, akitől tartott.
– És mi?
– Nyilván azt hitték, előlük menekül. Na, húzzunk innen, mielőtt meggondolják magukat!

48

Jack hallotta, hogy számítógépe pityegve jelzi, új e-mailt kapott. Átfutotta egyszer, aztán még egyszer.
Felvette a telefont, tárcsázta Rick Bellt, beszámolt neki, mit kapott, és hamarosan már konferenciahívást folytattak Sam Grangerrel.
– Mondjad, Jack! – sürgette Bell.
– Emlékszel a fickóra, akiről feltételezzük, hogy OFT-futár lehet?
– Hadira?
– Úgy van. Elcsíptem valamit a pénzügyeiről, egy hitelkártyát. Éppen úton van. Az Alitalia 747-esén repül a római Da Vinciről a Toronto melletti Pearsonra.
– És onnan?
– Chicagóba, onnan viszont egyelőre nincs más a hitelkártyáján.
– Akkor vagy úti cél, vagy lerázóhely – vélte Bell a régi CIA-s kifejezést használva a megfigyelés-felderítő útra. – Chicago elosztóhely, onnan bárhova mehet, ismét ki-be ugrálhat az országba.
– Mennyi időnk van? – kérdezte Granger.
– Négy óra – felelte Jack.
Granger folytatta: – Rick, mennyire tuti, amit tudunk erről a fickóról?
– Hetven-harminc. Rajta van az OFT ismert terjesztési listáján, rengeteget ingázik ide, Európába, Dél-Amerikába. A jelek szerint teljes értékű futár vagy logisztikát intéző külsős. Akárhogy is, szerintem megér egy próbát. Repülőn ül, ismerjük az úti célját és az érkezési idejét. Ennél jobb nem lesz.
Granger hallgatott egy darabig, aztán: – Rendben, trombitáld össze a Mesterfogást a tárgyalóterembe! Lejövök.

– Szóval, mi a pálya? – kérdezte Dominic Caruso a tárgyalóba sétálva. Clark és Chavez kivételével már összesereglettek a többiek: Brian, Rick Bell, Jerry Rounds.
Jack dióhéjban összefoglalta.
– Szent szar!
– Pontosan!
– Mikor száll le a gép?
– Három húszkor a menetrend szerint – felelte Jack.
Sam Granger belépett, és helyet foglalt az asztalfőn.
– Rendben, itt nyolc negyven van, számoljunk hetven-hetvenöt percet Torontóig. Nincs sok időnk másra. Legalábbis hivatalos segítség nélkül. Mikor érkezik Clark és Chavez?
Rick Bell a karórájára pillantott.
– Úgy negyven perc múlva.
– Lássuk, be tudjuk-e vonni őket. Jack, megvan Hadi múltja?
– Igen.
Kiosztotta a dokumentumokat, amit egy perc csend követett, amíg mindenki átlapozta az oldalakat. Brian kérdéssel rukkolt elő: – Van fénykép a fickóról?
– Nincs – mondta Jack. – Nincs semmiféle leírás.
– Rómából Torontóba, onnan Chicagóba, aztán... nincs több információ, igaz?
– Pontosan – hagyta rá Jack egy bólintással.
– Ha ez FBI-akció lenne – kezdte Dominic –, felvennénk a kapcsolatot a kanadai királyi lovas rendőrséggel, elárasztanánk titkosrendőrökkel a repülőteret, és igyekeznénk azonosítani a fickót, aztán követnénk, bárhova megy. De ez nem jön össze, ugye?
– Repüljünk Torontóba – javasolta Jack. – Pécézzük ki mi magunk, és reméljük a legjobbakat. Tegyük fel, azonosítjuk a fickót. És aztán?
– Titkos megfigyelés – vágta rá Dominic. – Próbáljuk követni, bárhova megy. Nem lesz könnyű. Ha sikerül is, nem tartóztathatjuk le, nem hallgathatjuk ki, nem nagyon tehetünk semmit, hacsak nem kapunk zöld lámpát, hogy kivonjuk a forgalomból.
– Az kizárt – jelentette ki Granger. – Ő az első és egyetlen esélyünk eddig az OFT-nél, akinek a nyomába eredhetünk. Vagy követjük, vagy lecsapunk rá, ebben a sorrendben.
– Információt gyűjtünk – mondta Bell. – Akármit tudunk is meg, több lesz, mint amit most tudunk. Kis lépésekben, srácok!
– Menjünk, látogassuk meg a főnököt!

– Van egy pacákunk a levegőben – számolt be Jack Hendleynek pár perccel később. – Hadi az alany neve, és éppen Torontóba tart. Keleti idő szerint három után landol a gépe.
– Szemügyre akarjátok venni a fickót? – kérdezte Hendley.
– Tálcán kínált potenciális meglepetés – mondta Rounds. – Az alanyról rendelkezésre álló adatok azonban elég hiányosak – ismerte el kelletlenül.
– Mit tudunk pontosan? – kérdezte Hendley. Jack átnyújtotta neki kinyomtatva, mire Hendley a laptopjára fektetve olvasni kezdte. – Jó fogás – mondta felpillantva. – Rendben. Küldjünk mindenkit...
– Clark és Chavez már majdnem földet ért. Megnézzük, el tudjuk-e csípni őket.
– Helyes. Jack, Dom, Brian, vételezzetek hitelkártyát és mobiltelefont a második emeleten!

Mindannyian kimentek a BWI repülőtérre Brian Mercedes C limuzinján. A menetrend szerint hetvenöt perc múlva indul egy 737-es Kanadába, közölte telefonon Rounds. Várják őket a jegyek. Átvették a jegyüket a terminálban, megkeresték Clark és Chavez járatát a kijelzőn, aztán kifelé irányozták magukat.
– Milyenek a kanadai zsaruk? – kérdezte Brian Dominic-tól.
– Brit hagyományok meg pár saját. A szövetségi rendőrség, a lovasok nagy múlttal rendelkeznek, és klasszak nyomozásban, de még sosem dolgoztam velük.
– Élénkvörös kabát – mondta Brian. – Könnyű célponttá válnak benne, különösen lóháton.
– Ők is jófiúk – emlékeztette Dominic a fivérét.
Brian jót nevetett.
– Csak hirtelen jött megállapítás.

Clark és Chavez átkelt a hídon, meglátta Jacket és a többieket, és odament hozzájuk. – Háztól házig szállítás? – kérdezte Clark.
– Valami készülődik. Készen álltok, srácok, egy kis fogócskára?
– Ha előbb kerestek nekem egy Starbucksot – felelte Chavez.

Jack vázolta a helyzetet, miközben átkeltek az ellenőrző ponton, és visszatértek a jegypulthoz Clark és Chavez beszállókártyájáért.
– Szóval, hogy csináljuk? – kérdezte Jack Clarktól, amint visszamentek az ellenőrző ponton.
– Olyan alakot keresünk, aki láthatóan nem illik a képbe. Egyfajta képzett kém. Feltehetően tudja, hogyan legyen láthatatlan. Azt keressük! Nem fog nézelődni, mint a turisták szoktak, nem tesz semmit, amivel magára vonná a figyelmet, valószínűleg azonban nem lesz túl ismerős a környéken. Úgyhogy amolyan üzletembertípus, aki nem jártas a terepen. Amikor körülnéz, óvatosan teszi. Valószínűleg óvatos lesz, felderítőket keres. Neked is megtanították, hogyan kell. Olyan embert keress, aki azt csinálja, amire tanítottak. Ez inkább művészet, mint tudomány.
– Szóval, hogy a fenébe csináljuk? – értetlenkedett Brian.
– Tűnj amerikai turistának. Kapcsolj ki mindent, az egész képzést. Légy átlagos suttyó. Azokra senki sem figyel. Hacsak nem a vörösöknél vagy, például a régi Szovjetunióban. Ott aztán sose mosolyogj! Az oroszok szinte sosem mosolyognak, ez nagyon furcsa a kultúrájukban. Nem könnyű, tudom. De lassan harminc éve csinálom. Kicsit könnyebb észben tartani, ha a segged forog kockán – fejezte be mosolyogva.
– Hányszor?
– Oroszország? Nem egyszer, és mindannyiszor tele volt a gatyám. Csupaszon lépsz be, nincs fegyvered, nincs hova menekülnöd, csak „háttered” van, némi megelőző fedőtörténet, ha mázlid van.
– Megelőző.
– Olyan háttér, ami még elbírja, ha felületesen megkapargatják. A szálloda, ahol az utolsó városban laktál, a munkáltató telefonszáma... Ilyesmi.
– Már akartam kérdezni – mondta Dominic. – Mi a helyzet ezekkel, az ellenség jelen osztályával?
Clark eltöprengett.
– Egyik felem azt súgja, egy kutya. Más a motiváció, más a külső, meg minden, de ugyanazt a szart kavarják. A másik felem viszont nem ennyire biztos benne. Ez a brancs legalább hisz Istenben, ugyanakkor áthágják saját vallásuk törvényeit. Szociopata személyiségek? Hát, dunsztom sincs. Ők is sajátosan látják a világot, mi is, és e kettő sosem keresztezi egymást.

Az utolsó felhíváskor együtt szálltak fel a járatra. Öt hely egymás mellett, csak a folyosó választotta el őket, mind turista osztályon ültek. Chavez a rövid alvázával nem bánta, Clark annál inkább. Minél jobban eljárt felette az idő, annál macskásabb lett a lába. A szokásos biztonsági bemutató. Clark becsatolta az övet, és elhelyezkedett. Megtanulta az évek folyamán, hogy bármilyen megjelenési formát ölt, a biztonsági szabályokra sose legyintsen. A 737-400-as olyan rutinosan futott végig és rugaszkodott el a kifutópályáról, mintha autót vezetett volna a pilóta. Clark felemelte a járaton kínált magazint, és átnézte a tartalomjegyzéket. Egy szerszámosláda-hirdetésnél megtorpant.
– Szóval, hogyan csináljuk ezt pontosan? – kérdezte Jack Clarktól.
– Majd elválik – felelte Clark, és máris újra a magazint bújta.

A landolás csaknem olyan simán ment, mint a felszállás, majd odagördültek a terminálhoz, és kiszálltak. A terminál éppoly jellegtelen volt, mint bármely másik a világon. Balra fordultak, és átvágtak a széles, jeltelen csarnokon. Táblák irányították őket a nemzetközi érkezési szintre, ennyi séta elég is volt, hogy ismét áramolni kezdjen a vér a lábukban. A kivetítő monitorokon látták, hogy az Alitalia járata csak kilencven perc múlva esedékes. A terep gyors felmérése során kiderült, hogy könnyen megfigyelés alatt tartható. Ami még jobb, közvetlen rálátás nyílt a megszokott műanyag székekkel körülvett műanyag asztalos étkezőre.
– Rendben, srácok, úgy két óránk lehet, ha figyelembe vesszük, hogy a krapekunknak át kell haladnia a vámon – gondolkodott fennhangon Clark.
– Ez minden? – tűnődött Jack.
– Lehet, hogy végigsétáltatnak egy kutyát a poggyászok mellett, hogy kiszagolja a drogokat, de semmi több. A kanadaiak nem olyan elővigyázatosak. A rosszfiúk átutaznak Kanadán. Nem maradnak komiszkodni. így spórolhatnak a biztonsági kiadásokon.
– Ha mindennaposak errefelé a rosszfiúk, egész könnyedén bezsákolhatnának néhányat, hogy feltegyék őket egy Buffalóba tartó hajóra.
– Aztán – szőtte tovább Dominic – olyan ellenséget szereznének maguknak, akire nincs szükségük. Ez üzlet.
– Jó meglátás – mondta Chavez. – Az üzlet az üzlet, békén hagyod az alvó oroszlánt, míg beléd nem mar. Kíváncsi lennék, mikor fog beléjük marni.
– Az a rosszfiúkon múlik, de nem tesz jót az üzletnek, ha feleslegesen szerzel ellenségeket. Ne feledd, a terrorista üzletember, akinek a profilja mások gyilkolása. Lehet, hogy ideológiákban gondolkoznak, de az üzlet attól még üzlet.
– Te hányat gyűjtöttél be? – faggatta Dominic Clarkot.
– Néhányat, valamennyit Európában. Nem voltak valami képzettek. Éberek, és ravaszak, mint a róka, de az nem egyenlő a képzéssel. Szóval, ha körültekintő vagy, likvidálhatók. Segít, ha hátba puffanthatod őket. Úgy nehéz visszalőni.
Dominic összevonta a szemöldökét. – Hú!
– Nem kell sportszerűnek lenned. Ez nem az olimpia!
– Gondolom.
Dominic elmélázott ezen, aztán vállat vont.
– Nem ismerem a természetüket, de az agyuk más rugóra jár.
Clark komoran elmosolyodott.
– Isten hozott a tükör másik oldalán. – Az órájára pillantott. Hamarosan landol a járat.

Hadinak szöget ütött a fejében, mennyire hasonló a repülő alatt elterülő táj, mégis mennyire más. Távoli, mégis hívogató, ahogy leereszkedsz. Mint Amerikában, ahogy az összes út és jármű kibontakozik a szemed előtt. Azzal becsülte meg a magasságot, kivehetők-e külön-külön az autók és teherautók. Minitévéjén a „légi adatok” beállítás szerint 4910 láb magasan voltak, és süllyedtek, föld feletti sebességük 295-re csökkent, tehát jóval alatta a repülési magasságnak és tenger feletti sebességnek. Hamarosan leszállnak. Tíz perc múlva, a számítógép szerint. Ideje kiverni az álmot a szeméből. A légikisasszony elvette a kávéscsészéjét. A savas olasz kávé rendkívül hasonlított arra, ami távoli fiatalságából élt benne, s az igazat megvallva, roppantul élvezte az olasz ételeket, noha túlságosan gyakran kínáltak disznóhúst, mert jóllehet bort fogyasztott, a disznóhúsnál meghúzta a határt. Most leszáll, átsasszézik a vámon, megkeresi azt, aki kijött elé, átveszi tőle a jegyet Chicagóba, és elfuvaroztatja magát a United Airlines 1108-as csatlakozó járatához, aztán elszív egy cigarettát, de a diskurálást nem viszi túlzásba.
Ébernek kell lennie a vámon áthaladva. Természetesen nincs elvámolnivalója, még egy palack olasz bor sem. Utazó üzletembert kell játszania, akinek mindennapos az ilyen út. Ékszerkereskedő, ez az álcája. Eleget tud, hogy kurta beszélgetést folytasson a témáról. Annyit persze nem, hogy lenyűgözzön másokat, vagy átverjen egy igazi zsidó gyémántkereskedőt, de ismeri a módját, hogyan terelje másra a szót, sőt akcentust is imitál. De hát a maga nemében tényleg üzletember, és az efféle út rutin számára, bár Kanadába most látogat életében először. Még egy gyaur ország egyszerű, kedves szabályokkal az átutazóknak, örülni fognak, hogy távozik, észre sem fogják venni, hacsak nincs nála lőfegyver, és nem követ el bűncselekményt.
A földet érés kissé hepehupásra sikerült. Talán kimerült a légiszemélyzet. Milyen szörnyű az életük, gondolta Hadi. Egész nap csak ülnek, nem járkálhatnak, állandóan más helyekhez és időzónákhoz kell igazítaniuk a belső órájukat. De mindenkinek megvan a helye a világban, és őket jól megfizetik, igaz, kellemetlen foglalkozást űznek, még hitetlen létükhöz képest is. Saját foglalkozása és álcája arra ösztökélte, jó kedéllyel viszonyuljon mindenkihez. És ez a rendszeresen disznóhúst fogyasztó, hitetlen kutyákra is érvényes volt. Nem volt könnyű, de megkövetelte a helye az életben. Az utasszállító megállt, és a másik százötvenhárom emberrel a fedélzeten felkelt, magához vette kézipoggyászát, és az ajtóhoz araszolt.
Már messziről fel lehetett ismerni a kanadai tisztviselőket tengerészkék ellenzős sapkájukról, üres arckifejezésükről, kutakodó szemükről. Úgy fogadták a leszállókat, hogy közben fütyültek rá, kit üdvözölnek istentelen országukban. Bizonyára található mecset egy-két mérföldön belül, de feléjük sem szagolhat. Megeshet, hogy az önkormányzat engedélyezi a muzulmánoknak, hogy saját templomaikban imádják Allahot, de biztosan megfigyelik őket, és fényképet készítenek az odalátogatókról. Neki viszont az a feladata, hogy láthatatlan maradjon.

– Földet ért – mondta Clark a pár méterre függő monitort bámulva.
– Csak azt tudjuk, hogy állva brunyál – emlékeztetett mindenkit Dominic.
Hol a legközelebbi slozi, töprengett Clark. Sokan leszállás után rögtön megrohamozzák a mosdót, mert túl idegesek, hogy a repülőn használják. Nem is lenne rossz ötlet ilyen eshetőségre felkészülve letáborozni. A kém nem robot. Mindenkinek megvan a maga heppje, mely – ha kiderül – támadhatóvá teszi. Hirtelen belényilallt a felismerés, hogy sosem játszott még kémelhárítót. Eddig azon dolgozott, hogy megakadályozza a kémek azonosítását... de talán pont ezáltal állnak rendelkezésére az eszközök, hogy elvégezze a munkát. Majd elválik. Egy arabot keresnek, feltehetően a harmincas évei végén, negyvenes évei közepén, férfi. Súly, magasság, hajszín és szemszín ismeretlen. Képzett kém. Valószínűleg profiként is fog viselkedni.
Nos, várni fogják. Ehhez nem fér kétség. Valaki át fogja adni neki a jegyet a csatlakozó járathoz. Aki talán nem ilyen képzett. Talán külsős. Aki előléptetést remél a szervezettől, amelynek a tagja. Aki okos, de nem annyira tapasztalt. Aki látásból ismeri az érkezőt? Talán igen, talán nem. Valószínűleg sofőr. Kutat a szemével, hogy felvegye utasát. Táblát tart? Igen, talán AZ EMÍR KÜLDÖTT, gondolta Clark horkantva. Látott már egy-két ostoba húzást a maga idejében, de ilyen ostobát még egyet sem. Akár pisztolyt is lenyomhatna a torkán a terminál előtt a kamerák figyelő tekintetétől követve. Lehet, hogy ezek a fickók nem hivatásosak abban az értelemben, ahogy ő gondolja, de ettől még nem idióták. Valaki kiképezte őket, vagy utasította a szervezetüket, hogyan tanítsa ki őket terepmunkára. Nem olyan nagy ördöngösség. Az árnyalatok tapasztalatból fakadnak, de az alapokra egy félig-meddig értelmes pacák is rájön magától. Ők meg itt ácsorognak négyen egymás mellett. Nem túl okos dolog. Dominichoz lépett.
– Rendeződjünk párokba a korlát két oldalán. Dominic, te Briannel. Jack, te Dinggel és velem.
Dominic és Brian lement a mozgólépcsőn és eltávolodott, majd visszafordult, hogy Clarkkal és Chavezzel szemben helyezkedjen el. John megkocogtatta az orrát, mire az ikrek megismételték a jelet.
– Mit gondolsz, Domingo? – kérdezte John.
– Kiről, róluk? Jók az ösztöneik, kicsit érdesek, de ez természetes. Ha zűr támad, szerintem jól fogják kezelni.
– Elfogadom egy nindzsától – felelte Clark.
– Miénk az éjszaka, baby. – Ez már jó ideje a múlt volt, mégis szerves részét alkotta Domingónak. Valóban nehéz volt észrevenni. Mivel alacsonyra nőtt, gyakran elsiklottak felette. A szeme ugyan elárulta, de csak akkor, ha rászántad az időt, és megnézted az arcát. Tényleg nem volt elég magas, hogy cidrizzenek miatta a kemény legények, de mihelyt felpattant a hátadra, törhetted a fejed, hogyan került oda. SEAL-es napjai óta azonban már más szelek fújtak. A különleges egységben akadt pár John Wayne-típus, de az újak inkább tűntek maratonfutónak, alacsonyak és inasak voltak. És tovább éltek, mivel nehezebb volt őket eltalálni. De a szemük, az más volt, sugárzott belőlük a veszély. Már ha elég okos voltál, hogy észrevedd.
– Kicsit ideges vagyok – vallotta be Jack.
– Csak lazán – felelte Clark. – Ne légy túl görcsös! És sose nézz egyenesen az alany szemébe, hacsak azért nem, hogy ellenőrizd, hogyan néz szét, de akkor is csupán futólag és óvatosan.
Ki vagy, Hadi, kérdezte magában Clark. Miért vagy itt? Hova mész? Kivel akarsz találkozni? Egyik kérdést sem tehette fel vagy kaphatott választ. De elméje megállás nélkül zakatolt, annál is inkább, mert meglehetősen értelmes és aktív elmével bírt.

49

Hadi állhatott volna a sor elején is, de hamisan késlekedést színlelt, hogy elkerülje ennek lehetőségét. Nem kellett megjátszania, hogy fáradt. A marseille-i csatlakozással és a milánói pihenővel tizenöt órát utazott a levegőben, és a csökkentett légnyomás elgyötörte testét. Egy okkal több, hogy a légiszemélyzeten és szánalmas munkájukon töprengjen.
– Helló, Mr. Klein – köszöntötte a vámtiszt láthatóan mosolyogva.
– Jó napot! – felelte Hadi újfent emlékeztetve magát hamis személyazonosságára. Szerencsére senki sem próbált szóba elegyedni vele az úton a légiutas-kísérőt leszámítva, aki folyamatosan gondot viselt a borospoharára. És az étel is tűrhető volt, micsoda kellemes meglepetés.
– A látogatás célja? – kérdezte a tisztviselő Hadi arcát tanulmányozva.
– Üzlet. – Még igaz is.
– Meddig marad?
– Még nem tudom, de úgy négy-öt napot. Fontos?
– Csak önnek, uram. – A vámtiszt beszkennelte az útlevelet, kíváncsian áthúzta a vonalkód-leolvasó alatt, vajon felgyullad-e a vörös lámpa. Szinte sosem gyulladt fel, most sem. – Van elvámolnivalója?
– Semmi az égvilágon – vágta rá Hadi.
– Üdvözöljük Kanadában. Arrafelé van a kijárat – mutatta a vámtiszt.
– Köszönöm. – Hadi elvette az útlevelet, és a többosztatú ajtó felé igyekezett. A nyugati országok hihetetlenül önpusztítóan üdvözlik ellenségeiket, állapította meg ismét. Feltételezte, hogy csak meg akarják szedni magukat a turistákból. Hogy is lakozhatna ilyen vendégszeretet gyaur szívükben?

– Figyelem! – szólt John. Az első két ember, aki átjött az ajtón, nő volt, úgyhogy Hadi nem lehetett az... hacsak nem informáltak minket félre, gondolta Clark. Nemegyszer megesett vele.
Rendben, mit keresünk? Férfit, aki harmincöt-negyvenöt éves, átlagosan magas, talán egy kicsit alatta, amerikai mércével mérve. Sötét szemű, nem nézelődik sokat, nyugalmat erőltet magára, de azért csak szétpillant. Kíváncsiság, de a kontrollált fajtából. Kimerült lesz az úttól. A repülés általában kifárasztja az embert. Kifacsart lesz a sok italtól, amit feltehetően elfogyasztott... de azért szundított is egy keveset.
Barna teveszőr kabátot pillantottak meg, combközépig ért. Olasznak tűnt. Hadinak állítólag Olaszországban van a bázisa, Rómában, nem igaz? Körülbelül százhetvenkét centi magas, közepes testalkatú, kissé inas. Sötét szem. Pokoli sötét, szinte fekete, gondolta John. Gondosan előreszegezte a tekintetét, nem nézett se jobbra, se balra, egy nagy és egy kis bőröndöt tolt maga előtt a kofferkulin. Nem tűntek olyan nehéznek, ráadásul a nagynak saját kereke volt-lusta vagy fáradt? A haja éppúgy feketéllett, mint a szeme, frizurája jellegtelen volt. Arcát simára borotválta. Szakálla nem volt, talán – valószínűleg? – szándékosan. Két másik ember lépett ki mögüle, világos bőrük és vörös hajuk arról árulkodott, kanadaiak. Egyikük intett valakinek Clark jobbján. Integetés vége. Vissza a teveszőr kabáthoz. Jobbra-balra mozog a szeme, de a feje mozdulatlan. Szép terepmunka, ugrott be Johnnak azonnal. Ekkor megakadt valamin a férfi szeme: Clark odafordult, s fekete öltönyös, bár sapka nélküli sofőrfélét pillantott meg, kezében fehér kartontáblával, melyre filctollal írták: KLEIN.
– Bingó – súgta magában. Szólt Chaveznek: – Csatlakozz a többiekhez, és figyelj az oldalszárnyra! Én járok egyet. Jack, te velem jössz!
Átvágtak a csarnokon.
– Látsz valamit, amit én nem? – kérdezte Jack.
– Nem Kleinnek hívják. A fejemet tenném rá.
Clark látta, hogy nem látogat el a slozira. Ennyit az ötletéről. Negyven méterről követték. Az alany, mint tapasztalták, láthatóan nem váltott szót a sofőrrel, aki kijött érte. Túl fegyelmezett, vagy ismerik egymást?
– Van fényképezőgéped? – kérdezte John.
– Igen, digitális. Üzemkészen. Lehet, hogy van egy képem a barátunkról, de még nem ellenőriztem.
– Ha beszáll a kocsiba, gondoskodj róla, hogy biztosan legyen...
– Jó. Lefotózom, formázom és címkézem. Hogyan csináljuk?
– Kétlem, hogy látott minket, az fix, hogy felénk sem pislantott, egyik oldalon sem. Vagy nagyon hidegvérű a pasas, vagy tiszta, mint a frissen hullott hó. Ahogy tetszik.
– Zsidónak tűnik – állapította meg Jack.
– Van egy vicc Izraelben. Ha zsidónak tűnik, és zsidó kenyeret árul, akkor arab. Nem mindig igaz, de viccnek elmegy.
– A haját leszámítva látom magam előtt fekete kalapban és hosszú, fekete kabátban, ahogy gyémántokkal babrál New Yorkban a Negyvenhetedik utcán. Nem rossz álca. De kábé annyira zsidó, mint én.
Elhaladtak az újságosstand, a söröspult, a fémdetektor szomszédságában nyíló egyirányú kijárat mellett, ki a fő-csarnokba. Nem mentek le a mozgólépcsőn a csomagfelvételhez, persze, hisz azt már megejtette. Aztán az üvegfalba épített főkapu felé, ki a kanadai ősz hűvösébe. El az utasokra várakozó taxik mellett, át az utcán a parkolóhoz. Bárki jött is ki érte, csak néhány órára tette le az autót, nem a hosszú távú parkolóba állt be. Rendben, hisz ismerték a menetrendet. És nem a repülő telefonjáról hívták.
Be a parkolóba. Clark itt kénytelen volt visszavenni követési tempójából... és jobbra, egy parkoló autóba.
– Fotót! – szólt élesen, remélve, hogy Jack tudja, hogyan vakuzzon titokban.
Ami azt illeti, egész ügyesen sikerült neki, a lencsék kicsusszantak a 2-3-szoros zoomhoz. Új, fekete Ford Crown Victoria modell volt, az olcsó gépjárműkölcsönzőkben szerezhető fajtából. Minden klappol a jellemrajzzal, gondolta Clark, miközben kezdték lefaragni a távolságot.

– Itt a jegye – mondta a sofőr, és átcsúsztatta a jegyet tartalmazó mappát az osztatlan ülésen.
Hadi kinyitotta, és tanulmányozni kezdte a jegyet. Meglepve látta úti célját. Az órájára pillantott. Csaknem tökéletes időzítés. Persze nem kis segítség, hogy az első osztály utasai hamarabb átjutnak a vámon.
– Milyen messze van a másik terminál?
– Alig néhány percre – felelte a sofőr.
– Helyes. – Ezzel Hadi rágyújtott.

Az autó kiállt. Clark észrevette, de haladt tovább, míg el nem távolodott száz méterre. Ekkor visszarohant az érkezési csarnokhoz, és leintett egy taxit.
– Hova? – kérdezte a taxis.
– Rögtön megmondom. Jack, látod?
– Megvan – biztosította Jack. A Crown Vic besorolt egy sávba, hogy kifizesse a parkolási díjat. Jack ezalatt készített még néhány képet, hogy lekapja a már eszébe vésett rendszámot. Biztos, ami biztos, le is körmölte a mindig a kabátzsebében hordott füzetbe.
– Rendben – mondta Clark a taxisnak. – Látja azt a fekete Fordot ott?
– Igen, uram.
– Kövesse.
– Filmet forgat? – kérdezte a taxis könnyedén.
– Igen, és én vagyok a főszereplő.
– Tudja, én is forgattam valamikor. Igazi filmet. Szépen csengetnek sofőrködésért.
Clark vette a lapot, előhalászta a pénztárcáját, és két húszast csúsztatott a taxisnak. – Megfelel?
– Igen, uram. Fogadok, hogy a 3-as terminálhoz tartanak.
– Meglátjuk – felelte Clark. Szemét a Crown Vicre szegezte, mely épp a reptereken bevett sávváltásokkal volt elfoglalva, melyek úthálózatát kétségtelenül ugyanaz a lelketlen idióta tervezte, aki a terminálépületet. Elég repülőtéren járt már ahhoz, hogy biztosra vegye, az összes építész ugyanazt az iskolát végezte.
A taxisnak igaza volt. A Crown Vic megállt a UNITED AIRLINES táblánál, és a padka mellé tolatott. A sofőr kinyitotta az ajtót, kiszállt, és az utasoldali ajtóhoz lépett.
– Frankó tipp. Mi a neve? – kérdezte Clark.
– Tony.
– Köszönöm, Tony. Szép napot. – Clark és Jack kipattant. Jack kezében ott lapult a fényképezőgép tettre készen.
– Dohányzik – állapította meg Clark. Ráadásul remekül pózol. Néha neked dolgozik a szerencse. – Rendben, kapj le – mondta pózba vágva magát. Jack készséggel lefényképezte. Clark odament hozzá, hogy tegyen valami ártalmatlan megjegyzést, majd megkérdezte: – Megvan?
– Telibe kaptam. És most?
– Most megpróbálok jegyet szerezni Chicagóba. Te követed a kapuhoz, és hívsz, mihelyt azonosítottad a járatát.
– Gondolod, tudsz ilyen gyorsan jegyet venni?
– Hát, ha nem, akkor sem állunk rosszabbul, mint most.
– Talált – ismerte el Jack. – Megvan a számod. – Ezzel nekilátott a feladatának, s lecövekelt Hadi barátjuktól ötven méterre, aki cigarettája minden szippantását kiélvezte, mielőtt sarkon fordult, hogy bekutyagoljon a terminálépületbe. Jól sikerült, konstatálta Jack, ahogy ellenőrizte a képet a gép kijelzőjén.

Clark a United pultjához sietett, ahol legnagyobb örömére nem kellett átkönyökölnie magát hosszan kígyózó soron.
Hadi elszívta a cigarettáját, a padkára pöckölte a csikket, mélyet lélegzett, és bement. Jack diszkrét távolságból követte, biztonságos mobilja a baljában. Hadi egyenesen a megfelelő csarnok felé irányozta magát, a monitoron nézte meg a helyes kaput. Éppúgy sétált ki, hogy elérje a járatát, mint akárki más. Alig tíz percbe telt, s már ott is volt a D-28-asnál. Jack telefonált.
– Clark – szólt a hang a vonal másik végén.
– Itt Jack. D-28-as kapu, egy-egy-nulla-nyolcas járat.
– Oké. Zsúfolt?
– Nem, de már a híd elé állították a madarat, és a kijelző szerint huszonöt perc múlva indul. Jobb, ha iparkodsz.
– Megyek. – John a pulthoz lépett, várnia kellett, míg egy baromarcú menedzser megvette a jegyét, aztán az ügyintézőre mosolygott. – Az egy-egy-nulla-nyolcas járatra Chicagóba, legyen szíves. Első osztályon, ha lehetséges, de a turistaosztályt is elfogadom. – Átadta arany MasterCardját.
– Igen, uram – felelte az ügyintéző udvariasan. Csodás hatékonysággal dolgozott, a nyomtató alig három perc múlva már köpte is ki a kemény lapos jegyet.
– Köszönöm, hölgyem.
– Jobbra – mutatta a nő, hátha Clark nem tudja, merre van a jobbra. Clark higgadt léptekkel távozott. Húsz perce maradt indulásig. Semmi gond. Az csak a fémdetektoroknál érte. Legnagyobb meglepetésére csipogni kezdett. Egy egyenruhás biztonsági őr végighúzta rajta a varázspálcáját, mire az jelezni kezdett a kabátzsebénél. Benyúlt, ekkor látta, hogy a U.S. marsall-jelvényére indult be. Jól beélesítették a fémdetektort.
– Ó, minden rendben, uram.
– Még csak hivatalos úton sem vagyok – mosolygott Clark szégyenlősen. – Ennyi?
– Igen, uram. Köszönöm.
– Rendben. – Legközelebb kidobja a futószalagra, gondolta John, hadd higgye az egész világ, hogy zsaru. Ugyanakkor nem jelzett a zsebében lapuló tollra. Hát nem érdekes, vagy nem lenne az, ha nála lenne a varázstoll? De nincs. Nagy kár!
Egy Boeing-737-es volt. Jó sokat eladhatott belőlük Seattle, gondolta, miközben szétnézett a kényelmetlen várócsarnokban. Ugyanaz az építész, ugyanazok az ócska székek. Vajon ugyanaz a társaság, amelyek a repülőgépek üléseit gyártják?, tűnődött. Vagy ütköznének az érdekek?
Ott volt Hadi, a nemdohányzó váróban ült. Igyekszik nem felhívni magára a figyelmet? Ha igen, szép terepmunka. Csak ült ott, és felszínesen böngészte a Newsweeket. Tíz perccel később bemondták az utolsó figyelmeztetést. Clarknak szerencséje volt, első osztályon utazhatott, a 4C helyen. Az átjárónál, ami felettébb hasznos. Eszébe jutott egy kereskedelmi járat a közelmúltból, de akkor pisztoly volt nála, persze a British Airways légiszemélyzetének tudta nélkül, hisz éppúgy a frászt hozta volna rájuk, mint a kézipoggyászba rejtett dinamitrúd. Hát, a légiutas-kísérők többnyire csinos kislányok, nem lenne szép dolog borsot törni az orruk alá. Keményen megdolgoznak szerény bérükért. Látta, hogy Hadi három emberrel előtte lép a fedélzetre, és az 1A ülésen köt ki, a legelső ablaknál baloldalt, úgy öt méterrel balra előtte. Három lépés, és kettéroppant-hatná a nyakát, mint egy faágat. Rég nem tett ilyet, pontosan Vietnam óta nem, ahol a férfiaknak gyakran cingár kis nyakuk volt. De annak már jó ideje, és még akkor is majdnem elszúrta. Régmúlt napok emlékei. De a lényeg, öt méterrel előtte. Minél idősebb lesz, annál inkább számon kell tartania az ilyesmit.
A szokásos biztonsági előadás. Pont olyan a biztonsági öv, mint a kocsidban, sügér, és ha még ezek után is szükséged van rá, jön anyuci, és becsatolja neked – de piát nem kapsz! Van mosdó elöl és hátul, és piktogram jelöli, ha túl tökfilkó vagy az olvasáshoz. Kanadában is folyt a társadalom lebutítása. Milyen kár, gondolta John. Hacsak nem kizárólag amerikai állampolgárokat reptet a United.
Jobbára szokványos út volt zökkenő nélkül, s alig egy óra múlva már landoltak is az O’Hare-en, melyet egy haditengerészetnél szolgáló aviátor után neveztek el, akit Becsület Érdemrenddel tüntettek ki, mielőtt leszedte a tenger felett a valószínűleg baráti tűz, mely éppoly halálos, mint a többi. Clark azon töprengett, milyen üggyel-bajjal találhatja a pilóta a megfelelő harmonikahidat, de hát valószínűleg nem először vezeti ezt a járatot, hanem vagy századszor. Akkor most jön a neheze, hasított belé. Hova tart Hadi, tud szerezni helyet ugyanarra a járatra? Kár, hogy nem kérdezheti meg szimplán a tetűládától. Át kell haladnia a bevándorlásiakon, mert Amerika megszigorította az országba belépők ellenőrzését. Valójában ezzel komoly kihívás elé állítja a rosszfiúkat, hogy kénytelenek egy egész percet gondolkodással tölteni, mielőtt beslisszolhatnak, de talán ennek is megvan az az eredménye, hogy eltántorítja a valóban ostobákat. Csakhogy a valóban ostobák nem jelentenek túl nagy fenyegetést, nem igaz?
Ez azonban jóval túlmutatott a fizetési besorolásán, és e döntések hozói ritkán konzultáltak a dolgozó méhekkel, akik ott élnek, ahol a segged forog kockán. Ez már Vietnamban leesett Clarknak, amikor még Kellynek hívták. Szóval lehet, hogy vannak dolgok, amik sosem változnak. Ami ugyebár ijesztő, ám az ijesztő dolgok együtt jártak azzal a területtel, melyre több mint harminc évvel ezelőtt feliratkozott. A beléptetési procedúra hanyagnak sem volt nevezhető. Útlevelét a legnagyobb meglepetésére le sem pecsételték. Változtattak az ellenőrzésen? Nehogy pacás legyen talán a hivatalnok keze a tintától?

– Rendben, mi folyik? – kérdezte Granger biztonságos vonalon.
– Clark elrepült azzal a járattal, amelyikkel a barátunk – felelte Jack. – Van róla néhány fotónk. Egy kis szerencsével követni tudja, hova megy.
Kicsi rá az esély, gondolta a műveleti főnök a vonal másik végén. Nincs elég katona, nincs elég forrás. Nos, egy magáncégnél nem ugrálhatsz, így lehet a költségeket leszorítani.
– Rendben, tarts naprakészen. Mikor értek vissza, srácok?
– Foglaltunk helyet egy Washington D.C. nemzetin landoló járatra, harminc perc múlva indul. Öt harminc-hat körül valószínűleg már az épületben leszünk. – Ami felér egy teljes elvesztegetett nappal, hacsak nem vesszük sikernek azt a pár fotót, gondolta Jack. Igaz, még ez is több az eddigieknél.

50

Clark átkelt a föld alatti átjárón a terminál egyik épületéből a másikba, főként a futószalagszerűen hosszúnak tűnő mozgójárdákon. Figyelte, ahogy Hadi kilép a szabadba, és megint elszív egy cigarettát, mielőtt visszatér. Átsietett a fémérzékelőkön – csodák csodája, marsall-jelvénye itt nem jelzett – a hosszú alagútba, majd fel a mozgólépcsőn a külső terminálba, ahol ideje volt munkához látni. Felérve, Hadi balra fordult. A kapukiosztást egy kijelző monitorról olvasta le anélkül, hogy ellenőrizte volna jegyén a járat számát. Vajon ettől már képzett kém vagy csak jó memóriájú fickó, vagy a túlcsorduló önbizalom jele lenne? tanakodott Clark. A fene se tudja. Odafönt Hadi balra fordult az F csarnokba. Szaporán lépdelt. Lehet, hogy siet, vélte Clark. Ha igen, az nem jó hír neki. Ahogy várható volt, az alany megnézte a kijelzőt, beirányozta magát, és balra kanyarodott az F-5-ös kapuhoz, ahol letelepedett, mintha pihenésre lenne szüksége. Az F-5-ösről... Las Vegasba indul a járat? A McCarran nemzetközi hatalmas repülőtér, rengeteg csatlakozás van csak Isten a megmondhatója, hány további úti cél felé. Csupán biztonsági kitérő Hadinak? Ennyire elővigyázatos? töprengett Clark. Hmm. Ki képezte ki ezt a jómadarat? Egy volt KGB-s, vagy egy belsős a szervezetéből? Bármi legyen is a válasz, a járat tizenöt perc múlva indul, így nem marad elég ideje visszaérni az l-es terminálhoz, hogy jegyet vásároljon és kövesse. A követésnek ezen a ponton vége szakad. A pokolba! Ráadásul szemügyre sem veheti a fickót túl nyilvánvalóan, hogy alaposan megvizsgálja. Lehet, hogy Hadi körülnézett, s felismerné az arcát. Lehet, hogy profi kém képezte ki, lehet, hogy hozzá hasonlóan ő is birtokában van az arcmemória képességének, mely hol fel–, hol eltűnik az élet folyamán. A terepen dolgozó kém számára különösen fontos túlélő képesség ez. Clark egy ajándékbolthoz baktatott, vett egy szelet csokit és egy diétás kólát, hogy körbesandíthasson a csarnokban. Hadi üldögélt, véletlenül sem keresett dohányzásra kijelölt helyet, ahol bárki üvegfal mögött hódolhat a rossz szokásnak. Lehet, hogy képes uralkodni a szenvedélyén, gondolta Clark. Az ilyenek veszélyesek. Aztán bemondták a járatot, elsőként az első osztályon utazókat hívták, így Hadi felemelkedett, a híd kapujához vonult, és bemutatta a jegyét. Még egy mosolyt is megeresztett a jegyét ellenőrző férfi ügyintéző felé, aki egy intéssel felterelte az öregecske DC-9-es fedélzetére a vegasi úthoz járó széles bőrüléshez és ingyenes italhoz, ahol bárki szíve szerint hódolhat mindenféle rossz szokásnak. John bekebelezte a csokiszeletet, és visszabaktatott az alagút bejáratához. Mint korábban, a lefelé tartó mozgólépcső mintha félúton a pokolba vitt volna, s áldotta az építészt, aki szabványosította a mozgójárdákat. Elég idős volt ahhoz, hogy értékelje. Nem felejtette el figyelmeztetni magát, hogy ne ráncolja rosszallóan a homlokát a kútba esett küldetés gondolatára. Legalábbis részben kútba esett. Elvégre olyasmiket tudtak meg az alanyról, amiket eddig nem tudtak, ráadásul lefényképezték. Szeret zsidó álca alatt utazni, nagyon okos, de kissé nyilvánvaló. Hiszen a zsidók és az arabok genetikai unokatestvérek, vallásos hitük sem tér el olyan gyökeresen egymástól, még ha – mi sem természetesebb – dühödten elutasítják is e felvetést. Keresztények, mindannyian a Könyv népe, magyarázták szaúdi barátai egykor. Csakhogy a vallásos emberek általában nem követnek el gyilkosságot. Lehet, hogy Isten nem ért vele egyet. Mindegy, momentán az a feladata, hogy visszarepüljön a Campusra. Megvárta, hogy lezárják a híd kapuját, és nézte, ahogy az ikermotoros utasszállító kitolat a termináltól, majd lendületből megfordul, hogy végigszáguldhasson a felszállópályán. Három óra Vegasig? Talán kicsit kevesebb Iowán, Nebraskán és Wyomingon át a bűnt ünneplő városba. És onnan hova tovább? tűnődött. Bárhova is, már nem tudja meg elég hamar. Hát, ez az egész akció kezdettől fogva kétes kimenetelű volt, nincs oka csalódottságra, amiért nem jött össze. És azért készült néhány fénykép a fazonról. Keresett egy pultot, ahol olyan jegyet kínáltak neki, mely kilencven percen belül visszarepíti a BWI-re. Biztos, ami biztos, odaszólt előre telefonon, hogy mindenképpen várjon rá kocsi.

Hadi járatának 1D helyén a menüt tanulmányozva kortyolgatta az ajándék fehérbort – Olaszországban finomabb, de ebben nincs semmi meglepő –, és pirongatta magát, amiért orra egyáltalán nem helyénvaló módon diszkriminálja a borokat. Alattuk a táj csaknem lapos volt, elvétve pettyezték az amerikai gazdák által a prériállamokban használt rotációs öntözési rendszert jelző furcsán zöld buckák. Egykor a Nagy amerikai sivatagnak keresztelték a felfedezők. Ma a világ kenyereskosara, bár a hegyeken túl más sivatagok, igaziak terülnek el. Ilyen terebélyes furcsa ország ez tele idegenekkel, többségükben hitetlenekkel. De nem árt vigyázni ezekkel az emberekkel, minden percben ügyelnie kell magára, a viselkedésére, még jobban, mint Olaszországban. Nem könnyű, ha sosem engedheted el magad, ha állandóan résen kell lenned. Egy kis szerencsével lazíthat, ha találkozik majd barátjával, útjának következő állomásától függően. Milyen különös, hogy sosem tudja, hol él az Emír. Pedig sok-sok éven át barátok voltak. Együtt tanultak lovagolni, ugyanott és ugyanakkor, nagyon fiatalon, ugyanabba az iskolába jártak, együtt játszottak, együtt szaladgáltak. De a bor hatni kezdett, és hosszú napon volt túl. Szemhéja elnehezült, s álomba szenderült, ahogy az éjszaka beburkolta a repülőt.

Clark felszállt egy másik utasszállítóra, elfoglalta helyét az első osztályon, és lehunyta a szemét, nem azért, hogy aludjon, hanem hogy végiggondolja a nap eseményeit. Mit tett? Mit tett rosszul? Mi tett helyesen, és az miért nem számít?
A rövid változat az emberi erőről szólt. A Caruso fiúk láthatóan értik a dolgukat, Jack is bevált, nem mintha meglepte volna. Jók a srác ösztönei. Talán örökölte. Összességében nem rossz akció, tekintve, milyen sebtében csapták össze. Tudták, hogy a fickó Chicagóba tart. Jobb lett volna párokra szakadni, és elektronikusan továbbítani a képet, hogy könnyebb legyen folytatni? Meg lehetett volna csinálni? Technikailag talán igen, de csak azért, mert lehetséges, nem biztos, hogy működik. Ilyen helyzetben többszintű támogatás szükséges, nem múlhat azon a váratlan esély, hogy csak elcseszni lehet. De gondosan eltervezett akción sem múlhat, még akkor sem, ha bőségesen állnak rendelkezésre képzett hivatásosok. Az ellenségnek nem muszáj hivatásosokat alkalmaznia a véletlenszerű eseményekhez, hogy elcsesszék a legjobban kidolgozott tervet. Talán nem ártana, gondolta, átvenni az ikrekkel az európai akciókat, csak hogy kiderüljön, milyen hatékony a túlélőtechnikájuk. Külsőre jól festenek, de a jó külső egy modellnek is elég. Az egész a képzésen és a tapasztalaton múlik. Főként a tapasztalaton. Terepen az ember kinövi a képzést, a tapasztalat az, amelyet oly nagy igyekezettel próbált átadni lent a Tanyán az újonc CIA-ügynököknek Virginia tengerpartján. Sosem tudta meg, mekkora sikerrel járt. Akadtak, akik visszatértek, és döntötték magukba a sört vele meg Chavezzel. De mi van azokkal a kölykökkel, akik nem tértek vissza? Miféle tanulságot kéne levonni ebből? Azokat a történeteket ritkán hallani, mert ha egyszer nem tértek vissza, soha többé nem tértek vissza, aranycsillagok kerültek a CIA átriumának jobb falára, és kihagyott helyek a könyvbe.
Kezdetnek fejleszteni kell a csapaton belüli kommunikációt, gondolta. Ha nem képesek egymás gondolatait olvasni, legalább megbízható kommunikációs protokolljuk legyen. Az sem lenne baj, ha növelhetnék a katonák létszámát, de ez nem fog megtörténni. A Campusnak elvileg kis létszámú, fifikás cégként kell működnie. Talán megvan hozzá a tudás, de kétségtelenül vannak helyzetek, amikor több ember több problémával megbirkózhatna. De ez sem fog megtörténni,

Clark repülője finoman földet ért a Baltimore-Washington nemzetközi repülőtéren. Öt percbe telt, mire a D-3-as kapuhoz gurultak. Clark szaporán lement, betért a mosdóba, majd végigmasírozott a csarnokon remélve, hogy várnak rá. Mint kiderült, Jack kijött érte, integetve fogadta.
– Tudom, hogy nézel ki – köszöntötte Clark. – Nem kell közölnöd másokkal, hogy ismersz.
– Hé, úgy értem...
– Tudom, hogy érted. De a terepmunka nem ér véget, míg haza nem érsz, és le nem hajtod az első sörödet, kölyök. Ezt sose feledd!
– Eszembe vésem. Mit tudtál meg?
– Vegasba repült tovább, most valószínűleg ott időzik. De főként azt tudtam meg, hogy nincs elég emberünk, hogy bármi fontosat végezzünk a Campusnál – fejezte be mérgesen.
– Na, igen, de nem tehetnénk azt, amit teszünk, kormányzati felügyelet mellett, ugye?
– Nyilván nem, ettől függetlenül vannak előnyei, ha nagyobb szervezet része vagy, tudod?
– Aha. Biztosan élősködünk az államon.
– Gondolom. Történt kísérlet a fazon lenyomozására, hogy hova ment?
Jack a fejét ingatta, ahogy kisétáltak a csarnokból. – Nem.
– Fogadok, hogy továbbállt, talán még két-három kitérő erejéig, de lehetetlen megmondani.
– Miért?
– Hogy minél bonyolultabb legyen. Nehezítsd meg az ellenséged dolgát, amennyire lehetséges. Ez az alapelv az életben.

A McCarran nemzetközi reptér előtt pont ezt mondta Hadi Táriknak, aki így felelt: – Hosszan megvitattuk ezt. Nincs tudomásunk veszélyről. A kommunikációnk a lehető legbiztonságosabb, senki sem hatolt be hozzánk, különben nem lennénk itt, nem igaz?
– Mi van Uda bin Salival és a többiekkel? – faggatta Hadi.
– Szívrohamban halt meg. Átnéztük a hivatalos boncolási jegyzőkönyvet.
– És a többiek?
– Nap mint nap halnak bele emberek szívrendellenességekbe, még Allah kiválasztottjai is – mutatott rá Tárik. – Lehet, hogy a zsidók végeztek vele, a római orvosok azonban leszögezték, hogy szívrohamban halt meg.
– Lehet, hogy van rá mód, talán droggal, hogy annak tüntessék fel.
– Lehet. – Tárik balra kanyarodott, be a városba. – Ez esetben viszont itt nem kell tartanunk az izraeliektől.
– Talán – adta meg magát Hadi. Nagyon kifárasztotta a hosszú út ahhoz, hogy komolyan ellenkezzen. A túl sok levegőben töltött időtől, a túl sok bortól, és a túl kevés tisztességes alvástól képtelen volt mozgósítani intellektuális energiáit. – Tiszta a kocsid?
– Mi magunk mossuk háromnaponta. Ilyenkor átkutatjuk, nincs-e lehallgatókészülék rajta.
– Szóval, hogy van?
– Néhány perc múlva a saját szemeddel győződhetsz meg róla. Meglátod, egészséges, és nagyon jól van, mármint fizikailag. De nehezen fogsz ráismerni. A svájci sebészek csodát műveltek a külsejével. Ha úgy tartaná kedve, akár az utcán sétálhatna, s nem kéne rettegnie, hogy felismerik.
Hadi megragadta a lehetőséget, és kipillantott az ablakon.
– Miért itt? – kérdezte fáradtan.
– Soha senki nem vallja be, hogy itt él, csak a szálloda- és kaszinótulajdonos tolvajok. Hírhedten korrupt város, olyan, mint régen Bejrút, legalábbis apám így mesélte. Rengeteg szerencsejáték, őfelsége azonban nem játszik pénzben.
– Tudom, csak az életével. Az sokkal veszélyesebb, de mindenki meghal egyszer, nem igaz?
– A helyi hitetlenek úgy tesznek, mintha semmi félnivalójuk nem lenne. Furcsa, hány keresztény templom áll itt. Szeretnek itt házasodni, fogalmam sincs, miért, de ez a helyzet. A névtelenség miatt választotta ezt a várost az Emír. Szerintem bölcs döntés. Annyian járnak ide szerencsejátékokat űzni és Allah ellen vétkezni! A sok efféle bűncselekmény leköti a helyi rendőrséget.
Tárik egy utolsó jobb kanyarral célba vette az Emír vidéki otthonát, ahogy Tárik nevezte magában. A maga és a személyzet többi tagjának legnagyobb örömére ez sokkal kényelmesebb volt, mint Nyugat-Pakisztánban a barlangok, Allahnak legyen hála. Lassított és indexelni kezdett a balra forduláshoz. Kollégáival a legutolsó törvényt is betartották, amit Amerikában ismertek.
– Ez az?
– Igen – vágta rá Tárik.
Jól választott, gondolta Hadi, de hangosan nem mondta ki. Persze dönthetett volna védettebb hajlék mellett, de az felkelthette volna a szomszédok érdeklődését, márpedig az nem lett volna célravezető ebben a helikopterektől és bombával megrakott repülőktől hemzsegő korban. Las Vegashoz közeledve a pilóta felhívta figyelmüket a nagy amerikai katonai bázisra – első pillantásra tehát nem valami jó ötlet, de pont ezért briliáns. Teljesült a vágya, hogy a hitetlen Nyugaton éljen, gondolta Hadi csodálattal telve. Mióta tervezhette? Hogyan intézte el? Na, igen, ezért vált ő a szervezet vezetőjévé: képes meglátni azt, amit mások nem. Kivívta magának a helyet e Földön, s e helyen a képességet – jogot –, hogy uralma alá hajtson férfiakat... és nőket, a volán mögött ülő ember szerint. Mindenkinek vannak szükségletei és gyengeségei, mondta magában Hadi. Ami nem kifejezetten hátrány. Ami őt illette, Rómában ő is kivette a részét az élvezetekből. Olyan sűrűn, hogy bűntudat sem furdalta miatta. Szóval így van ezzel a barátja is. Nem meglepő.
Az autó beállt a garázsba. Egy hely üresen maradt, jegyezte meg. Szóval van más szolgája is? Kiszállt a kocsiból, kivette táskáját a csomagtartóból, és megindult az ajtóhoz.
– Hadi! – mennydörögte egy hang a ház bejáratánál.
– Effendi! – kiáltotta Hadi viszonzásul. A két férfi megölelte, megcsókolta egymást a kultúrájukban szokásos módon.
– Milyen volt az utad?
– Rendben ment mind a négy, de fárasztó volt. – Hadi ráérősen tanulmányozta az arcát. A hangja alapján inkább ráismert. Az arca alapján nem. Szaif Rahman Yasin átalakult. Az orra, a haja, sőt egy kicsit a szeme is, vajon tényleg, tűnődött magában. Csupán a szeméből sugárzó érzelem nem változott. Lerítt róla, milyen örömmel fogadja gyermekkori cimboráját, és annyira más ez az öröm, mint amit a tévében és az újságokban közölt arcképe mutat. – jól vagy, barátom – állapította meg Hadi.
– Kényelmes, puha életet élek itt – magyarázta az Emír, ritka mosolyát rávillantva. – Allahnak hála, nem kell hegyet mászni. Micsoda boldogság, az ő szavaikkal élve, az orruk előtt élni.
– Amikor megtudtam, azt hittem, megőrültél, de most látom, milyen bölcs vagy.
– Köszönöm. – Az Emír betessékelte a házba. – Te választottad, hogy zsidóként utazol, nem? Az is bölcs döntés. Sok zsidó él itt.
– Tényleg olyan korrupt a város, mint mondják?
– Sokkal inkább. Az emberek jönnek-mennek. Itt senki sem ismer senkit, kivéve talán legközelebbi barátaikat; amilyen Libanon volt valaha.
– Vagy amilyen Bahrein még mindig?
– Az túl közel van hozzánk. – Nem kellett magyarázkodnia. Sok szaúdi átruccant oda a sofőr vezette autóján, hogy hús-vér gyönyörökből vegye ki a részét, de hangjáról túl sokan ráismertek volna, ha arcról nem is. A szaúdi királyi család az amerikaiakhoz hasonlóan a halálát kívánta. Olyannyira, hogy Rijádban a Chop Chop téren figyelőstandokat állítottak fel a hitetleneknek, hadd lássák az utolsó perceit a minikamerájukon vagy más felvevőkészüléken. Számos vérdíjat tűztek a fejére... És az amerikaiaké messze nem volt a legmagasabb. – Gyere, keresünk neked tisztességes ágyat!
Hadi követte a konyhán át a házba, s onnan balra, a hálószárny felé.
– Itt biztonságban vagy? – kérdezte.
– Igen, de pillanatok alatt köddé válhatok. Nem tökéletes, viszont a legjobb, amire momentán szert tehetek.
– Szoktad tesztelni a menekülési útvonalat?
– Hetente.
– Akárcsak én Olaszországban.
– Most pihenj! – mondta az Emír, és kitárta a hálószoba ajtaját. – Kérsz valamit?
Hadi a fejét rázta.
– Tudnék enni, de aludnom kell: Viszlát, holnap reggel.
– Jó éjt, barátom! – Egy vállrándítás, és az Emír becsukta az ajtót. Majdnem hatezer mérföldet repült. Érthető, ha kimerült.

51

Bell és Granger Hendley irodájában várakozott, amikor Jack és Clark bevonult.
– Elvesztettem Chicagóban – mesélte Clark egy forgószékbe zuhanva. – Las Vegasba repült. Onnan meg, ki tudja? A McCarranról mindenfelé mehetsz. Talán L. A.-be, San Franciscóba, sőt akár vissza a keleti partra.
– Milyen néven utazott? – kérdezte Bell.
– Joel Klein. Zsidó, hitted volna? Persze logikus. Nyilván rákereshetnénk a számítógépen, foglalt-e helyet onnan, de ki tudja, nincs-e egy csomó más személyazonossága.
– Már rákerestem – biztosította Granger. – Eddig nincs találat. Kifogytam az ötletekből.
– Ha fogadnom kéne, azt mondanám, eltölti valahol az éjszakát, talán holnapra időzítette az út folytatását. Nincs elég emberünk, Rick. Több emberre, több szemre van szükség ehhez.
– Azzal kell beérni, ami van – jelentette ki Bell.
– Aha.
– Létezik másik lehetőség is – jegyezte meg Jack. – Mi van, ha Las Vegas volt az úti célja? Akkor mi van?
– Átkozottul hátborzongató ötlet – felelte Granger. – Az azt jelenti, hogy itt működik egy OFT-sejt.

– Mesélj Peshawarról – szólt Hendley percekkel később.
Clark a kézipoggyászába túrt, és kitette Maszúd merevlemezét az asztalra. Előadta az út Reader’s Digest-szerű rövidített változatát.
– Hogy miért nem robbantották fel a házat, nem tudom – mondta. – Maszúd állította, hogy mindent lemásolt, amit az OFT-nek csinált. Kénytelen vagyok feltételezni, hogy a fickó, akinek segített odébbállni, az Emír volt.
– Egyelőre feltételezhetjük. – Hendley bólintott Bellnek.
– Rick, levinnéd ezt Gavinnek? Küldje fel a tartalmát, amilyen gyorsan lehet. – Majd Clarkhoz fordult: – Fel akarod hívni Mary Patet?
– Már felhívtam. Útban van.
Hendley felvette a telefont, és leszólt a portára: – Ernie, itt Gerry. Látogatót kapunk. Mary Pat Foleyt. Igen, köszönöm.

Negyven perccel később Mary Pat megjelent Hendley ajtajában.
– Szép kuckó – köszönt. – Úgy látszik, rossz csapatban játszom. – Átvágott a szőnyegen, és kezet fogott Hendleyvel.
– Örülök, hogy újra találkozunk, Gerry.
– Én is, Mary Pat. Bemutatom Rick Bellt és Sam Grangert. Szerintem Jack Ryant már ismered. – Még több kézfogás, és meglepett ábrázat Mary Pattől. – Viszed tovább a családi örökséget? – kérdezte Jacktől.
– Korai lenne még kijelenteni, asszonyom.
– Mary Pat.
Hendley folytatta: – Foglalj helyet. Mary Pat letelepedett Clark mellé.
– Fáradtnak tűnsz, John.
– Örökké annak tűnök. A lámpák miatt.
– Zárkóztasd fel! – mondta Hendley.
Clark elismételte Mary Patnek a beszámolóját. Amikor a végére ért, Mary Pat halkan füttyentett.
– Egy mozgató! Ez már valami! Semmi szükséged a Maszúd-félékre, ha nem akarsz elpályázni a környékről.
– Hamarosan megismerjük a merevlemez tartalmát – szólt közbe Granger.
– Valószínűleg nem lesz rajta, hova lépett le – jósolta
Mary Pat. – Ahhoz túl nehéz fogást találni az Emíren. Valószínűleg több mozgatóval dolgozott. Ugródeszkának használta őket oda, ahol eltűnhet a radarról. Legjobb esetben is csak a közelébe férkőzhetünk.
– Az is jobb a jelenleginél – állapította meg Rick Bell.

Miközben Biery és okostojásai Maszúd lemezén kutakodtak, s Clark meg Chavez a pihenő kanapéján szunyókált, Jack figyelme a pendrive-ra terelődött, melyet Ding orozott el az egyik túszejtőtől Tripoliban. Miután eldöntötték, hogy sztego-kódolt képeket tartalmaz, elhatározták Bieryvel, hogy egy algoritmust alkalmazva, nyers erővel feltörik, s aki elsőként jár sikerrel, annak ingyen steakvacsora lesz a jutalma. Noha lekötötte Maszúd lemeze, Jack biztos volt kezdeti előnyében.
Kétórányi csócsálás után az egyik algoritmus megütötte a főnyereményt, és egy kép kezdett körvonalazódni a képernyőn. Nagy fájl volt, majdnem hat megabájt, eltartott hát pár percig a dekódolás. Felvette a telefont, és hívta Grangert. Két perccel később nyolcfős közönség hajolt át a vállán, és nézte, ahogy kibontakozik a kép.
– Mi a fene az? – kérdezte Brian közelebb hajolva.
Elmosódott kép volt, hiányzott a telítettség a színekből. Jack áttette Photoshopba, átmosta a fájlt egy-két szűrőn, és addig babrált a kontraszttal és a fényerővel, míg ki nem tisztult a kép.
Pár másodpercre néma csend telepedett rájuk.
A 8xl0-es kép az 1940-es években divatos szexbomba stílusban készült: sötét hajú nő fehér vászon parasztszoknyában ült egy szalmabálán, lábát álszemérmesen keresztbe vetette. Deréktól felfelé meztelen volt, hihetetlenül dús melle a combjára csüngött.
– Mellek – mondta Sam Granger. – Istenem, Jack, melleket fedeztél fel!
– Ó, a francba – motyogta Jack.
Mindannyiukból kitört a hahota.
– Jack, te kis perverz... Dunsztom sem volt – vetette oda Dominic.
– Szóval, Jack, pontosan mennyit photoshopolsz a szabadidődben? – tett rá egy lapáttal Brian.
Még harsányabb hahota.
– Nagyon vicces – nyögte Jack.
Amikor elült a nevetés, Hendley megszólalt:
– Rendben, széledjünk szét, hagyjuk Mr. Hefnert, hadd folytassa. Szép munka, Jack.

Négy órakor Jack felkeltette Clarkot és Chavezt.
– Kezdődik a műsor, srácok! A tárgyalóban, öt perc múlva.

Négy perc múlva berobogtak extra nagy csésze kávéval felfegyverkezve. A többiek már ott ültek: Hendley, Granger, Bell, Rounds, Dominic és Mary Pat. Helyet foglaltak. Rounds nyitotta meg az értekezletet. Felnézett az összefoglalóból, amit Biery percekkel korábban felküldött.
– Rengeteg itt a gyakorlati rész, ezek előrevihetnek minket az úton. Három összképelem van. – Felvette a távirányítót, és a negyvenkét hüvelykes tévéképernyőre irányozta. A képernyőn egy útlevél címlapja jelent meg. – így nézett ki a barátunk valamikor az elmúlt hat-kilenc hónapban.
Az asztal körül csend honolt.
– Hasonlít néhány birtokunkban lévő fotóra – jegyezte meg Bell.
Rounds folytatta:
– Hamis francia útlevél. Príma minőségű munka. A bélyegzők, a hátlap, a fűzés, mind tökéletes. Maszúd merevlemeze szerint az Emír ezt három hónapja használta. Peshawarról a tádzsikisztáni Dusanbéba, onnan Ashabádba, Volgográdba, majd Szentpétervárra. Aztán semmi.
– Eddig vitte Maszúd – tette hozzá Dominic.
– Az nem lehet az úti célja – felelte Jack. – Talán átvette egy másik mozgató.
Clark megszólalt: – Ha átlagoljuk az ugrásait, általánosságban véve északnyugatra tartott. Hosszabbítsuk meg egy kicsit, és máris Finnországban vagy Svédországban vagyunk.
– Svédország – ízlelgette Mary Pat. – Plasztikai műtétre?
– Talán – mondta Granger.
– A Hlasek Légitársaság-ügy? – gondolkozott Chavez fennhangon.
– Igen, talán az is. Ha Maszúd Szentpétervárig vitte, akkor egy új miatt szabadul meg a régi útlevelétől. Ha az újjal ment Svédországba vagy Finnországba, azután nem szállhat le sehol, legalábbis legálisan nem.
– Ez magyarázd el! – mondta Hendley.
– A régi arcát nem használhatta az új útlevélben, és kizárt, hogy újat kapott a feje búbjáig bekötözve, úgyhogy meglapul, amíg lelohad az összes duzzanat, és elmúlnak a kék-zöld véraláfutások, csak aztán kap útlevelet.
– Térjünk vissza egy pillanatra! – mondta Jack. – Ki volt a mozgató, aki átvette Szentpéterváron? Muszáj feltennünk ezt a kérdést.
– Tű a szénakazalban – mondta Bell.
– Lehet, hogy mégsem – ellenkezett Mary Pat. – Maszúd exügynök volt. Azért esett rá az OFT választása, mert profi volt. Oroszországban ugyanez az elvárásuk. Talán egy ex-SVR-est vagy ex-KGB-st kell keresnünk!
– Vagy GRU-st – tette hozzá Rounds. – Katonai titkosszolgálatost.
– Igen.
– Van rá mód, hogy leszűkítsük a listát, Mary Pat? – kérdezte Clark.
– Talán. Elég speciális készség. Talán olyasvalaki, aki az illegálisokat kezelte. Sajnos akadnak még jó páran.
– De hányan halhattak meg? – kérdezte Jack. – Szentpéterváron. Az elmúlt négy hónapban? Valószínűleg már sokkal korábban elintézték volna Maszúdot, ha nem rejtőzik el. Ő volt az elvarratlan szál. Akárcsak az orosz mozgató.
– Jó a logika, Jack – jegyezte meg Hendley. – Szerinted mész ezzel valamire? – kérdezte Mary Pattől.
– Adjatok néhány órát!

Két óra múlva már vissza is ért a Terrorelhárító Központból.
– Nem volt olyan nehéz. Jack, rátapintottál! Múlt hónapban Szentpéterváron az ex-KGB-s Jurij Beketov az Illegálisoknak dolgozott az Első Főcsoportfőnökségen. Lelőtték egy csecsen étteremben. A szentpétervári zsaruk feltették az Interpolra. Ráállt néhány ember, hogy minél több részletet megtudjunk, de Beketovra ráillik.
– Akkor játsszunk el ezzel addig – javasolta Hendley. – Mondjuk, elmegy Svájcba, Svédországba vagy Finnországba műtétre.
– Én Svédországra szavazok – mondta Rounds. – Nyilván dúsgazdagoknak szánt, exkluzív magánklinikát akar válogatott páciensekkel. Svédországban sokkal több ilyen van, mint Finnországban. Kezdjük itt!
– Guglizzunk rá! – mondta Jack.

Este kilencre járt, mire megtalálták, amit kerestek. Jack eltolta magától a laptopot, és a hajába túrt.
– Hát, elismerem. Következetesek. Könyörtelenek és következetesek.
– Világosíts fel minket – mondta Clark.
– Három hete az Orrhogen Klinika Sundsvallban. Porig égett ügyvezető igazgatóstul. És még valami: Sundsvall csupán hetvenöt mérföldre esik Söderhamntól északra. Ha Brian és Dominic nem bukkan fel, fogadok, hogy Rolf, a szerelő mostanra hulla lenne.
– Rendben, tehát az Emír megműttette magát, néhány napig gyógyulgat, aztán továbbáll – összegezte Granger. – Nagy eséllyel nincs útlevele. Szüksége van egy magángépre, egy magánrepülőre, és a pilóta nem bánja, ha kissé piszkos ügybe keveredik. – Hendley elgondolkozott. – Pontosan hogyan csinálja?
– Rolf megadta erre a választ – felelte Dominic. – Megkettőzi a transzponderkódot.
– Úgy van – vágta rá Jack. – Hlasek kikapcsolja az első transzpondert, eltűnik a radarról, bekapcsolja a másik transzpondert, és máris új repülőt kapnak.
– Erről kell, hogy legyen valahol bejegyzés – vélte Rounds. – Rá vagyunk kapcsolódva az amerikai vagy kanadai légügyi hatóságra?
– Nem – felelte Granger. – De ez nem jelenti azt, hogy nem is tudunk. – Felemelte a telefont, és két perccel később Gavin a tárgyalóban termett.
Jack elmagyarázta, mit keresnek.
– Kivitelezhető?
Gavin felhorkantott.
– Az amerikaiak tűzfala egy vicc. A kanadaiaké sem jobb. Adjatok fél órát!

Állta a szavát, harminc perccel később Biery felcsörgött a tárgyalóba. Hendley kihangosította.
– A megadott időkeretben tizennyolc járat tűnt el a radarról az amerikai és kanadai légtérben. Ebből tizenhat semmi, kezelői hiba, az egyik az Albany mellett lezuhant Cessna, míg a másik egy Dassault Falcon 9000, aminek szőrén-szálán nyoma veszett. Útban Moose Jaw felé a pilóta jelentette, hogy gondok vannak a futóművel. Néhány perccel később már nem mutatta a radar.
– Hol van Moose Jaw? – kérdezte Dominic.
– Kanadában. Egyenesen északra, körülbelül ott, ahol Észak- és Dél-Dakota találkozik – mondta Jack.
– Van itt még valami – folytatta Biery. – Egy kis kereszt-hackelést végeztem kulcsszóra kereséssel a Kanadai Légitársaság, az Amerikai Légitársaság és a Nemzeti Szállítási Biztonsági Hivatal között. Három nappal azt követően, hogy Moose Jaw elvesztette a Falcont, Kalifornia partjainál egy fekete dobozt talált egy horgász. A Hivatal szerint egy olyan Gulfstream doboza, mely jelenleg is ott csücsül Söderhamn határában, egy hangárban. Csak az a baj, hogy a Dassault gépek prototípus fekete dobozzal vannak felszerelve. Úgy tervezték, hogy leszakadjon a vázról, amikor bizonyos kinetikus küszöböt érzékel. Van úszója és jelzőfénye, míg a Gulfstream dobozának csak jelzőfénye van. A horgász Hlasek Falconjának a dobozát találta meg.
Hendley kifújta a levegőt, és körbenézett az asztalnál.
– Itt van. Itt van a kurafi az orrunk előtt!
Clark bólintott.
– Az a kérdés, miért. Csak valami nagy durranás miatt bújhatott elő.

52

– Biztonságban megérkezett a barátunk? – kérdezte Ibrahim.
Időnként digitális kattanások szakították félbe alárendeltje hangját.
– Igen – felelte az Emír. – Tegnap indult tovább. Olvastam a terved részleteit. Mondd, hogy állnak a dolgok!
– Készen vagyunk. Mihelyt rábólintasz, hetvenkét órán belül az országban vagyunk.
Az, hogy közvetlenül beszéljen szárazföldi csapatának parancsnokával, hirtelen jött elhatározás volt részéről, veszélyes döntés, különösen saját, veszélyekkel teli körülményei fényében, de szavatolt kockázatot vállalt. Kommunikációs módszerének biztonsága a legjobbakkal vetekedett, házi kódolási csomagját privát VoIP – internetprotokoll feletti hangátvitel – számítógép-számítógép Skype-fiókjával kapcsolták össze.
Miután úgy döntött, Ibrahim folytathatja az akciót, még egyszer utoljára beszélni akart vele nemcsak önmaga, de Ibrahim megnyugtatására is. Ha életét veszti a hadművelet során, a paradicsomban elnyeri jutalmát, de itt, a földön egyelőre csatába induló katona, és a katonáknak szükségük van dicséretre és bátorításra.
– Hányszor jártál ott? – kérdezte az Emír.
– Négyszer. Kétszer toborzás, kétszer felderítés miatt.
– Mesélj a kapcsolatodról!
– Cassiano Silva a neve. Születésénél fogva brazil, katolikus hitben nevelkedett. Hat éve tért át az iszlámra. Egyike a hűségeseknek, efelől nincs kétségem, sosem hagyott cserben, ha kértem tőle valamit.
– Tárik szerint szépen sikerült a toborzása.
– A nyugati hírszerzés „hamis zászlónak” hívja. Azt hiszi, a kuvaiti hírszerzésnek dolgozom, és kapcsolatban állok az OPEC piacelemző osztályával. Úgy véltem, az ipari kémkedés gondolatát... elfogadhatóbbnak találja.
– Le vagyok nyűgözve, Ibrahim – mondta az Emír, és komolyan is gondolta. – Jó megérzésről tettél tanúbizonyságot.
– Köszönöm, uram.
– És a terved... biztos vagy benne, hogy kivitelezhető?
– Igen, de szeretnék elővigyázatos maradni, amíg terepen vagyok. Látszólag minden részlet szépen illeszkedik.
Tehát hagyja, hogy Ibrahim haladjon a tervével, és tudja, hogy ő az első dominó a sorban, melynek végén bekövetkezik a valóban világrengető esemény. De az a jövő zenéje – nem a távoli jövőé, de elég távoli ahhoz, hogy a kirakó kisebb darabjainak elhanyagolása az egész kárára váljon.
– Hány halottra számítasz? – kérdezte az Emír.
– Most még lehetetlen megmondani. Több százra, talán. De mint megjegyezted, ezek a számok nem mérvadók.
– Igaz, de a hullák félelmetes hatást keltenek a tévében, és ez később a hasznunkra válhat. Mennyi ideig fog tartani a felderítés?
– Öt-hat napig.
– És aztán?
– Negyvennyolc-hetvenkét óra múlva maga az akció.
Az Emír aktiválta mentális naptárát. Egynél több akcióval zsonglőrködött, kénytelen lesz visszatartani a végső jóváhagyást, míg be nem jelentkeznek legalább az orosz csapatok. A kirakó többi darabja Dubajban és Dakarban a helyén van és készenlétben áll. A sarokkő persze, a szép tatár lány nem nagyon sürgethető. Tárik bízik benne, hogy megfelelő sebességgel halad, és momentán ezzel kell beérni, de kudarca esetére muszáj lesz alternatívákkal előrukkolnia agya hátsó zugában. Ettől függetlenül fel kell készülniük a közbelépésre. Veszélyes húzás. Elképzelhető, hogy leplezhetik az akciót, vagy bevethetnek késleltető taktikát, de az erőszak, különösen az a fajta, amelyre valószínűleg szükség lesz, kétségtelenül felkelti a hatóságok figyelmét.
Ha szükségessé válik egy ilyen akció, vajon lesz-e annyi előnyük a hatóságokkal szemben, hogy befejezzék a Lótuszt?
– Megkapod a végső jóváhagyást – mondta az Emír.

Sejtésüket, hogy az Emír minden valószínűség szerint már az Egyesült Államokban van, s valahol a Dakoták és Kalifornia között rejtőzködik, hamarosan követte a felismerés, hogy nem sok mindent tehetnek hipotézisük igazolására. Igaz, tudják, hogy a Joel Klein álnéven repülő Shasif Hadi Las Vegasba tartott, amikor nyomát vesztették, de ez semmit sem jelentett. A Klein-útlevél nem bukkant fel utána a rendszerben, tehát vagy nem ment Las Vegas-nál tovább, vagy egyszerűen betartotta hivatása szabályait, és megszabadult Kleintől egy másik álnévért cserében. Amikor Jack visszanyomozta Hadi tevékenységét, kiderült, hogy rengeteget jár a Perzsa-öböl államokba, Nyugat-Európába és Dél-Amerikába, s ez számos pihenőt feltételez az Egyesült Államok területén. Mivel nem oszthatták szét Hadi fényképét a Las Vegas-i rendészetnek, nem tehettek mást, a birtokukban lévő adatokkal dolgoztak tovább a probléma megoldásán.

– Az anyját! – kiáltotta ifjabb Jack Ryan az irodájában.
– Mi az? – kérdezte Dominic a tárgyalóteremből, ahol épp megkezdődött a napi tanácskozás.
– Várjatok, jövök! – Leütött néhány billentyűt, hogy átküldje a fájlt a tárgyalóterem elektronikus rendszerére, majd átsietett, és felkapta az asztalról a távirányítót.
– Úgy festesz, mint egy siheder, aki először látott cickót – jegyezte meg Brian. – Mizujs?
– Az egyik OFT-honlapon kutakodtam, amikor ezt találtam. – A falra erősített, negyvenkét hüvelykes monitorra szegezte a távirányítót. Pillanatokkal később három kép tűnt fel a sík képernyőn egymás mellett. Az elsőn egy nyakánál fogva felakasztott férfi lógott egy jellegtelen helyiségben, a másodikon ugyanez a férfi hevert a padlón, levágott feje mellette, a harmadikon a levágott fejét levágott lábai keretezték.
– Jesszus Mária, ezek nem cicóznak! – szörnyülködött Brian.
– Melyik honlapon, Jack? – kérdezte Rounds.
Megadta a linket, majd folytatta: – OFT-portál, de idáig csak propagandáról szólt: blabla, „vágjátok be a hitetleneknek”, és a „megfutamítottuk őket” fajta szöveg.
– Na, az fix, hogy ez nem a feltüzelésről szól – mondta Ding Chavez.
– Ez retorzió – mondta Clark a képernyőt bámulva.
– Hogy érted?
– Az akasztás meglehetősen általános kivégzési forma számukra, a lefejezés plusz megszégyenítés, mintha a Koránból származna, de a láb...? Ez az igazi üzenet?
– Miért, menekülni próbált? – kérdezte Dominic. – Faképnél hagyni az OFT-t?
– Nem, akcióba lépett, és a felettesei nem örültek neki. Láttam ilyet Libanonban ’82-ben. A Hamasz egyik ága, nem emlékszem a nevükre, felrobbantott egy buszt Haifában. Egy héttel később ugyanígy találtak a vezetőkre: felakasztva, lefejezve, levágott lábbal.
– Pokoli módja a véleménynyilvánításnak – mondta Chavez.
– Jack, honnan működtetik a honlapot? – kérdezte Rounds.
– Pont ez a csavar – felelte. – Bengáziból.
– Bingó – mondta Dominic. – Annyira hamar jött a tripoli svéd nagykövetség után... Mennyibe akartok fogadni, hogy egy nem szentesített akcióból fakadó leszámolás szemtanúi vagyunk?
Senkinek sem volt kedve fogadni.
– Mi van, ha több retorziónál? – vetette fel Jack.
– Nem értem – mondta Rounds.
Clark szolgált magyarázattal:
– Figyelmeztetés. Az a libanoni ügy... Két héttel később a Hamasz megpróbált egy kocsiba rejtett pokolgéppel behajtani a brit nagykövetségre a buszos robbantástól egysaroknyira. Nem jött össze, mert a hírszerzés még mindig a buszos robbantáson melózott.
– Ugyanez lehet az elv itt is – mondta Jack. – így tudatják a többi sejttel, hogy viselkedjenek.
– Igen, de minek kapcsán? – kérdezte Chavez.

53

A tengerparttól távolodó kavicsos út már-már érintetlennek tűnt, valószínűleg azért, mert alig haladt rajta forgalom, ha haladt egyáltalán, még állatok sem nagyon tapodták, a zord idő elpusztított vagy csenevésszé satnyított mindent, ami igyekezett gyökeret verni rajta.
Músza egy utolsót intett kapitányuknak, Vitalijnak, majd komoran bólintott a hátrahagyott Idrisznek. Bármily elenyésző volt rá az esély, ha a kapitány még a visszatérésük előtt megpróbálna kereket oldani, Idrisz végez a két orosszal. Persze nem kis kihívás lenne visszanavigálni a hajót a kikötőbe, de Allah mutatná az utat.
Felkapaszkodott a sofőrfülke anyósülésére. Favváz már a volán mögött ült, és beindította a motort, Numair és Thabit felmászott a platóra.
– Indulás! – adta ki a parancsot Músza. – Minél hamarabb elvégezzük, amiért jöttünk, annál hamarabb itt hagyhatjuk ezt az elátkozott helyet.
Fawáz sebességbe kapcsolt, és nekilódultak a dombnak.

A világítótorony és a tövében tákolt bódé alig egy kilométerre állt, talán ötszáz méterre hegynek fel. Vitalij és Ványa a kormányházban ült a forgószéken, s teát kortyolva, cigarettázva és harapnivaló után vágyakozva figyelte távcsővel a haladásukat, miközben egyre jobban recsegett a zene a rádióban. Fred őrszeme a korlátnál strázsált, és leste mindkettejüket. Keletre zöld tundra terült el, éppoly jellegtelen kilátást nyújtott, amilyet egy egér látna egy zöld szőnyeget szemlélve.
Vitalij elnézte, ahogy két utasa leugrik a teherautóról, és kézjelekkel irányítja a sofőrt, hogy tolasson az acélbódéhoz.
Még egyetlen világítótornyot üzemeltető generátort sem látott. Hallotta, hogy radioaktív anyagot tartalmaznak, bár működésük mikéntje meghaladta a tudását. Azt is hallotta, hogy néhánynak nyoma veszett, ám ha valóban így történt, az nem az ő partszakaszán emelt, fontos világítótornyokkal esett meg. Felőle akár apró dízelgenerátorok is lehettek. A toronyban használt villanykörte általában kis teljesítményű volt, alig százwattos, ami meglepte, sőt bámulatba ejtette azokat, akiknek fogalmuk sem volt róla. Fresnel-lencsék fókuszálták a fényt keskeny, ceruzavastagságú sugárrá, melynek hatótávolságát a torony magassága határozta meg, de a fekete éjszakában valamennyi fényesen ragyogott. A világítótornyok, gondolta, a régi idők elavult maradványai, aligha van többé szükség rájuk az elektronikus segédeszközök korában. Mi kár származhat hát ebből? Utasai maguk finanszírozzák a modern GPS-rendszert, melyet be fog szerezni, feltehetően egy új, öt-hatszáz eurós japánt, ami olcsóbb, mint a hőn áhított új autó. Amúgy is, mit számít?
Az, hogy emberek ezreit ölhetik meg vele, futólag sem merült fel benne.

Mindössze néhány órába telt, kevesebbe, mint Fred mondta. Még ennél is gyorsabban ment volna, ha egyszerűen ledózerolják a hullámlemez bódét, de azt nyilvánvalóan nem akarták. Fényes nappal (amikor fent süt a nap, nehéz megállapítani, be van-e kapcsolva a fény) így teljesen érintetlennek látszik majd a világítótorony, éjszaka meg kevesen vetődnek ebbe az öbölbe, hogy észrevegyék. Ha pedig valakinek mégis szemet szúrna, annyi, de annyi minden nem működik Oroszországban úgy, ahogy kéne, hogy eggyel több aligha kerül be a fő hírekbe. Az indulástól számított két csésze teával és öt szál cigarettával később már dübörögve életre is kelt a teherautó újból, hogy meginduljon a kavicsos úton a hajó felé. Míg irányt nem változtatott, hogy feltolasson a hajóra, Vitalij észre sem vette, mi lóg a darun egy méter magasból. Durván szögletes, de lekerekített széle arra utalt, megközelítőleg olajdob méretű henger lapulhat a belsejében. Szóval ez lenne a világítótorony akkumulátora? Sosem tudta, hogy nézhet ki, kíváncsi lett volna, miként szuperál. Elképesztően nagynak tűnt ahhoz képest, hogy ilyen kicsi villanykörtét lásson el árammal. Persze ettől volt igazán szovjet: nagydarab, ütött-kopott, de általánosságban véve működőképes.
Egyik utasa a darus teherautó farához került, és visszairányította a hajóra. Három órával később, amikor ismét beállt a dagály, ideje volt felhúzni a rámpát és kihajózni. A teherautó fülkéjében a sofőr a daru irányítókarjait mozgatva leengedte a generátort a fedélzetre. Társai azonban nem rögzítették. Nem tengerészek voltak, helyette viszont dúskáltak az euróban.
Vitalij hátramenetbe tette a motort, és mélyebb vizekbe tolatott, aztán elforgatta a kormányt, és visszakanyarodott északnyugatnak, a Kara-szoros felé. Szóval megdolgozott a kétezer eurójáért. Eközben elégetett úgy ezret dízelolajra – tulajdonképpen kevesebbet, de utasai ezt nem tudják –, a többit a T-4-es kétéltű fenntartására, no és, persze, saját értékes idejére fordítja. A feladat félig teljesítve. Mihelyt visszaér a kikötőbe, kirakja őket, és mehetnek, ahova akarnak. Az sem érdekli, hova. Annyira sem foglalkoztatja, hogy érdekelje. Órájára pillantott. Még pontosan tizennégy óra. Tehát nem futnak be naplemente előtt a kikötőbe, úgyhogy még egy napot felszámlázhat, nem mintha bármi kifogása lenne ellene.

Nem sejtve, hogy háromszáz mérfölddel arrább másik akció is zajlik, Adnan és az emberei felkészültek, hogy megváljanak a hajó viszonylagos kényelmétől. A kapitány, Szaljicsev benavigálta a Halmaticot egy kis öbölbe a sziget nyugati partján. Adnan a hátsó fedélzeten állt, és nézte, ahogy egyre jobban körülölelik őket a keskeny szoros hófödte karjai, míg alig egy kilométerre nem szűkült az átjáró. A köd tovább sűrűsödött a vízfelszín felett, s Adnan lassan már csak egy-két futó pillantást vethetett a hegyormokra és az omladékokkal meg görgetegekkel hintett, erózió hasogatta barna szakadékokra.
A Halmatic dízelmotorja lágyan zakatolt, s Szaljicsev magában fütyörészett a kormányosfülkében. Adnan belépett.
– Milyen messze vagyunk a településtől...
– Beljusa Gubától – fejezte be Szaljicsev helyette. – Nem messze. Ott van fönt a parton, száz, százötven kilométerre. Ne aggódjon! A járőrök nem járnak be a kis öblökbe, inkább a part mellett maradnak. Ha jó irányból fúj a szél, még hallhatjuk is őket, de ilyen közel a szárazföldhöz megzavarodik a navigációs radarjuk. Nem látnak minket, hacsak belénk nem futnak.
– Volt a környéken robbantás?
– Néhány, de régen, ’60-ban vagy ’61-ben. Nem nagyok. Alig tizenöt kilotonnásak. Kicsinyek, nem kell aggódni miattuk. Szóval, a parton feljebb, háromszáz kilométerre északra Beljusa Gubától van Mityusev. Ott sokat robbantottak. Több tucatot, egytől egyig több száz kilótonnás volt, némelyik akár megatonnás. Ha látni szeretné, milyen a Hold, oda menjen!
– Maga járt már ott?
– Hajóztam a part mellett. Nincs az a pénz, amiért betenném a lábam azokba az öblökbe és csatornákba. Nem, ahova most megyünk, az igazi paradicsom Mityusevhez képest.
– Kész csoda, hogy élnek itt.
– Minden viszonylagos. Hallott már a Pak Mozgról,ugye?
– Nem.
– Lefordítva „agyas tarisznyarák”. Állítólag úgy fél méter magas, alul széthasadt a páncélja, és kilátszik az idegrendszere, mintha kilógna a páncél hasadékán.
– Most ugrat!
Szaljicsev vállat vont.
– Nem. Én még egyet sem láttam, de van egy haverom, aki esküszik, hogy már látott.
Adnan hessegetően legyintett.
– Marhaság. Mennyi idő múlva érünk a dokkba?
– Két óra, plusz-mínusz. Aztán már hamarosan ránk esteledik, úgyhogy várnia kell másnap reggelig. Hacsaknem akar sötétben botorkálni.
– Nem.
– Még nem említette, mit keres. Mintákat, ugye?
– Tessék?
– Talaj- és kőzetmintát. Ezért jön ide a magafajta: földért. Hogy teszteket végezzen rajta.
– Pontosan – felelte Adnan. – Földért.

54

Az egyetlen buktató, ami adódhat, hogy felfigyelnek a ki-be furikázó járművekre.
Arnie érkezett elsőként. Ryan exelnök személyesen fogadta és vezette be a nappaliba.
– Készen állsz? – kérdezte a volt vezérkari főnök.
– Nem biztos – vallotta be Jack.
– Hát, Jack, ha kétségeid támadtak, jobban teszed, ha még ma megszabadulsz tőlük. Tán azt akarod, hogy Ed Kealty újabb négy évig trónoljon a Fehér Házban?
– Már csak az hiányozna! – kiáltotta Jack szinte automatikusan. Aztán újragondolta. Csak nem szorult belé annyi arrogancia, hogy azt higgye, ő az Amerikai Egyesült Államok eleve elrendelt megmentője! Hamar magába szokott szállni. Nem az a fajta volt, aki a Richter-skálán vagy a tíz hatványainak számrendszerében méri az egóját. Ez a kampány semmilyen vonatkozásban nem lesz tréfadolog. – Az a baj, a nemzetbiztonság kérdése az én erősségem – mondta Ryan. – Belügyekben nem vagyok jártas.
– Kealty viszont az, legalábbis ezt a képet vetíti magáról. Ám vannak rések a pajzsán, Jack, meg fogod találni őket. Csak annyi a teendőd, győzz meg kétszázmillió amerikai szavazót, hogy jobb vagy nála.
– Nem is kérsz sokat – dörmögte Ryan. – És sok mindent helyre kell hozni. – Pokoli sok mindent helyre kell hozni, tette hozzá magában. – Rendben, ki az első?
– George Winston és a Wall Street-i barátai. George lesz a pénzügyminisztered.
– Mennyibe fog ez kerülni?
– Százmillió dollár fölött. Többe, mint amennyit megengedhetsz, Jack.
– Tudják ezek az emberek, mit vesznek? – kérdezte Ryan.
– George bizonyára elmagyarázta nekik. Ezt természetesen alá kell támasztanod. Hé, nézd a jó oldalát! A te kormányod nem hemzsegett a korrupciós ügyektől. Pedig állandóan szaglásztak a riporterek, de soha senkinek nem sikerült úgy rendesen besároznia.

– Jack, ez a fickó egy tesze-tosza balfácán – jelentette ki George Winston az étkezőasztal körül helyet foglalók általános helyeslésére. – Másra van szüksége az országnak. Például rád.
– Az a kérdés, visszatérsz-e – kérdezte Ryan.
– Én leszolgáltam már az időmet – felelte a volt pénzügyminiszter.
– Én is ezzel próbálkoztam, de Arnie nem volt rá vevő.
– A pokolba is, rendbe tettük az adórendszert, aztán jött ez a faszfej, és megint szétbaszta az egészet, közben meg jól lefaragta az állami bevételt – hangsúlyozta Winston undorral a hangjában. Az adóemeléssel elkerülhetetlenül csökkentek a bevételek, mihelyt a könyvelők nekiestek a jogszabályoknak. Az új „igazságos” adózás igazi istenáldása volt az adókerülő társadalomnak.
– No és Irak? – kérdezte Tony Bretano témát váltva. A TRW egykori ügyvezető igazgatója volt Ryan választott nemzetvédelmi minisztere.
– Hát, tetszik, nem tetszik, a nyakunkon maradt – ismerte be Ryan. – Az a kérdés, ki tudunk-e bújni alóla. Mármint Kealtynél ügyesebben.
– Amikor Mary Diggs két évvel ezelőtt előadta a beszédét, kis híján kinyírták. – Marion Diggs tábornok vezérkari főnökként tett hivatalos útján megsemmisítő győzelmet aratott az Egyesült Iszlám Köztársaság katonasága fölött, az újabb konfliktusokkal kapcsolatos megállapításait mégis teljesen figyelmen kívül hagyta az új kormány. Diggs utóda a Pentagonban meghajolt a Fehér Ház parancsai előtt, s azt tette, amire utasították. Közkeletű, a legkevésbé sem új hiba volt ez a rangidős katonatisztek körében. A negyedik csillag árát sokan úgy fizették meg, hogy hagyták kifutni a vért a pucájukból. Többségük ahhoz sem volt elég idős, hogy szolgáljon a vietnami háborúban. Barátaik és osztálytársaik nem lelték halálukat a szemük láttára a politika tévedése miatt, s a lecke, melyet a tisztek előző sora tanult, elveszett a „haladásnak” nevezett folyamatban. Azt, hogy Ed Kealty feloszlatta a könnyűgyalogság két teljes hadosztályát, aztán belesétált egy olyan konfliktusba, mely könnyűgyalogsági alakulatért kiáltott, a média szinte tökéletesen figyelmen kívül hagyta. Mellesleg a tankok jól mutattak a fotókon.
– Mondok neked valamit, Tony! Neked mindig volt füled a jó tanácsra – mondta Ryan.
– Úgy könnyebben megtudja az ember, mi az, amit nem tud. Jó mérnök vagyok, de még én sem tudhatok mindent. Ez a fickó, aki elorozta a régi hivatalomat, néha bakot lő, mégsem kételkedik soha – jellemezte Bretano exminiszter a legveszélyesebb embert a bolygón. – Jack, most szólok, nem jövök vissza. Beteg a feleségem. Mellrák. Reméljük, elég korán elcsíptük, de ítélet még nem született.
– Ki az orvosotok? – kérdezte Ryan.
– Charlie Dean. A Los Angeles-i Kalifornia Egyetemről. Állítólag egész jó – felelte Bretano.
– Sok szerencsét, haver. Szóljatok, ha Cathy segíthet valamiben, rendben? – Ryan számtalan orvosi véleményhez használta a feleségét az évek folyamán, s a legtöbb politikai szereplővel ellenétben nem jött rá, hogy mindenki, akinek dr. áll a neve előtt, ugyanúgy bánik másokkal.
– Szólunk, köszi. – Akárhogy is, a hír kijózanító hatással bírt a tanácskozásra. Valerie Bretanót, az eleven, háromgyermekes anyát szinte mind kedvelték.
– Mi lesz a bejelentéssel? – kérdezte Van Damm.
– Na, igen, muszáj megtennem, nem igaz?
– Hacsak nem akarsz titkos kampányt. De úgy elég nehéz győzni – állapította meg Arnie. – Megszerezzem Callie Westont, hogy üssön össze neked egy beszédet?
– Jól bánik a szavakkal – ismerte el Ryan. – Mikor kell megtennem?
– Minél előbb, annál jobb. Kezdd el összeszedni a kérdéseket.
– Egyetértek – mondta Winston. – Fogalma sincs, hogyan vigyen be öv alatti ütést. Van valami szennyesed, Jack?
– Nem tudok róla, és ez nem jelenti azt, hogy semmire sem emlékszem. Ha valaha is törvényt szegtem, bizonyítaniuk kell előttem és a bíróság előtt.
– Ezt örömmel halljuk – jegyezte meg Winston. – Hiszek neked, Jack, de ne feledd az ördög ügyvédjét! Washington hemzseg tőlük.
– És Kealty? Ő miféle szennyest rejteget?
– Sokfélét – felelte Arnie. – De ezt a fegyvert csak óvatosan vetheted be. Jól tudod, övé a sajtó füle. Hacsak nincs videoszalagod, pokoli valóságtesztnek vetik alá, és mindent el fognak követni, hogy visszapattanjon rád. Ebben némileg a segítségedre lehetek. Hagyd rám a kiszivárogtatásokat, Jack, minél kevesebbet tudsz az egészről, annál jobb.
Ryannek nem először ütött szöget a fejében, vajon miért ilyen hűséges vazallusa Van Damm. Annyira a kisujjában volt a politikai rendszer, hogy olyanokat mondott és tett, amiket ő sosem fog igazán megérteni. Ha ő a csecsemő vadonban, hát Arnie van Damm a pesztonka. Egy pesztonka sosem árt.

55

Monotonon pöfékeltek a dízelmotorok, ahogy a kétéltű visszafelé tartott nyugatra. Vitalij a kormánynál állt, néha a tájolóra pillantott, s nézte a tompa hajóorr mentén sikló vizet. Egyetlen hajó sem bukkant fel a láthatáron, még halászhajó sem. A délután közepén jártak. A teherautó ismét a helyén pihent. A bézsszínű szerkentyű, amit elhoztak – talán elloptak, tűnődött. Hát, valószínűleg igen –, a rozsdás acélfedélzeten hevert. Muszáj lesz levakarnia és lefestenie, mielőtt túlságosan lehűl az idő. Fagyban festeni időpocsékolás. Még ha megszárad is, akkor is lepereg. Hamarosan le kell festeni, mondta magában. Ványa biztosan nyavalyogni fog. A szovjet haditengerészet egykori tengerészeként emberiség elleni inzultusnak tekintette az ilyen karbantartó munkát. Csakhogy nem Ványáé a hajó, hanem az övé, és ennyi. Utasai pihentek, cigarettáztak, és teát kortyoltak. Furcsa, hogy nem isznak vodkát. Pedig hogy törte magát, hogy jófélét szerezzen, nem krumpliból kotyvasztott csempész vackot. Szívesen kényeztette magát iváskor. Kizárólag tisztességes, gabonából főzött vodkával. Néha leszállt a hajóról, és felhajtott egy Starkát, barna vodkát, melyet valaha csak a Politbüró és a helyi politikai nagykutyák fogyasztottak. De azoknak az időknek vége – örökre vége? Majd elválik, egyelőre nem fárasztja a bendőjét csempész szesszel. A vodka az egyetlen, ami még mindig jó az országban – jobb, mint a világ bármely országában. Nasa luscse, mondta magában -A miénk a legjobb –, az ősi orosz elfogultság, bár ez tény. Amit nem isznak meg ezek a barbárok, arról majd ő maga gondoskodik hamarosan.
A kijelzőn látható volt a pozíciójuk. Tényleg muszáj lesz szert tennie arra a GPS-re. Még itt fent is igaz, semmi sem helyettesítheti azt, hogy állandóan ismered a pozíciódat, mert a sima, fekete vizek nem fedik fel, mi rejlik egy méterrel mélyebben... Túl sokat álmodozol, rótta meg magát. Egy tengerész legyen mindig éber! Akkor is, ha az egyetlen hajó fedélzetén áll a sima, nyugodt tengeren.
Ványa felbukkant az oldalán.
– A motorok? – kérdezte a tulajdonos a másodkapitányt.
– Dorombolnak, mint a kiscicák. – Persze meglehetősen hangos kiscicák, mindazonáltal egyenletesen és szabályosan. – Jól tervezték őket a németek.
– Te meg jól karbantartod őket – jegyezte meg Vitalij helyeslőn.
– Nem szívesen veszítenék idekint hajtóerőt. Én is itt vagyok, kapitány elvtárs – tette hozzá. Mellesleg, jól fizetett a munka. – Felváltsalak a kormánynál?
– Rendben – mondta Vitalij, és hátralépett.
– Minek kell nekik az az izé?
– Talán nagy zseblámpáik vannak ott, ahonnan jönnek – vetette fel Vitalij.
– Senki sem olyan erős – vitatkozott Ványa felnevetve.
– Talán saját világítótornyot akarnak felállítani ott, ahol élnek, és ez az akkumulátor izé túl sokba kerülne.
– Szerinted mennyibe kerül?
– Egy fityingbe se, ha van alkalmas teherautód – állapította meg Vitalij. – Még figyelmeztető matricára sincs szükséged. Legalábbis a szállításhoz.
– Én nem tenném a párnám alá. Az egy atomgenerátor.
– Valóban? – Vitalijt még sosem világosították fel, hogyan működik a generátor.
– Igen. Ott a jobb oldalán a tripla háromszög jel. A közelébe se megyek annak az átkozott vacaknak – jelentette ki Ványa.
– Hmmm – horkantott fel Vitalij a kijelzőről felnézve. Bármi legyen is, utasai nyilván tudják, márpedig ők elég közel mennek hozzá. Akkor meg mennyire lehet veszélyes? De elhatározta, azért ő sem közelíti meg túlzottan. Radioaktív cucc. Nem látod vagy érzed, mit csinál. Ettől olyan ijesztő. Hát, ha ezzel akarnak játszadozni, az ő dolguk. Eszébe jutott a szovjet haditengerészet régi vicce: Honnan ismered fel az északi flotta matrózát? Világít a sötétben. Valóban hallott már mindenféle történetet olyanokról, akiket atom-tengeralattjáróra küldtek szolgálni. Keserves egy munka, s miként a Kurszk legénysége legnagyobb bánatára felfedezte, még mindig veszélyes. Nem, miféle őrült száll tengerre egy olyan hajón, aminek el kell merülnie, kérdezte magában. Ráadásul láthatatlan mérget kibocsátó hajtóművel! Nem sok mindentől fogta el a borzongás, de e gondolatra igen. Lehet, hogy a dízelmotor nem olyan erős, viszont nem próbál megölni csak azért, mert elsétálsz mellette. Hát, tizenöt méter attól az akkumulátortól. Annak már biztonságosnak kell lennie. Utasai alig öt méterre vannak tőle, és láthatóan jól érzik magukat.
– Mit gondolsz, Ványa? – kérdezte a tulajdonos.
– Az akkumulátorról? Nem fogok majrézni. Legalábbis túlságosan nem. – Hátul volt a nyughelye, a kormányház alatt. Nem volt ugyan tanult ember, ám jól értett a gépekhez és a jellemükhöz.
Vitalij szemrevételezte a kormány előtt magasodó acél választófalat. Elvégre acélból készült, hét-nyolc milliméter vastag. Elég, hogy megállítson egy golyót. Biztosan elég, hogy megállítsa a sugárzást, nem igaz? Hát, nem aggódhat az ember állandóan.

Pont azelőtt bukott le a nap, hogy befutottak a kikötőbe, ahol épp minden bezárt. A nagyhajó-rakparton egy konténerekkel csaknem félig megrakott, a keleti olajmezőkre tartó járműszállító óceánjáró vesztegelt; a dokkmunkások már hazafelé igyekeztek, remélve, hogy másnap befejezik a rakodást; a vízparti bárokban az asztalokat rendezgették a szokásos esti forgalomra készülődve. Összességében átlagosan álmos este volt a többnyire álmos kis kikötővárosban. Vitalij beügyeskedte hajóját a dokkba oda, ahol rámpa segítette a teherautók és kamionok le-föl gördülését az övéhez hasonló hajókra. Láthatóan elhagyatott volt a dokk, ahogy máskor is, a dokkmester kétségtelenül valamelyik bárba tartott, hogy elköltse vacsoráját.
– Egyre rövidebbek a nappalok, kapitány – állapította meg a kormánytól balra strázsáló Ványa. Néhány hét múlva már alig látják a napot, s jön a téli karbantartás ideje, amikor senki sem fog utazni a hajón. Még a jegesmedvék is vackot keresnek ilyenkor maguknak, hogy átaludják a keserves telet, akárcsak az emberek, akiknek azért segítségükre van ebben a vodka. És az egyik világítótorony egész télen sötét marad, nem mintha különösebben számítana.
– Szóval tovább alhatunk, he, Ványa?
Mindig jó módja, hogy elüssük a napot, gondolta a matróz.
Utasai még mindig a mélyített fedélzeten, teherautójuk mellett álldogálva időztek. Vitalij látta rajtuk, hogy nem ugranak ki a bőrükből izgalmukban, amiért ismét partot értek. Hát, gyakorlatiasak, de semmi gond. A viteldíj egyik fele a zsebében lapult, a készpénz többi része hamarosan csatlakozik hozzá, és akkor talán megveszi a GPS-t, hogy megkönnyítse a navigációt, ha jó ajánlatra akad. Jurij Ivanov szatócsboltjában bizonyára szép kínálat van kütyükből, és egy üveg Starkáért cserében tisztességes üzletet köthet ebben a még mindig főként cserekereskedelmen alapuló gazdaságban.
– Állj készenlétben a motoroknál, Ványa!
– Igenis, kapitány elvtárs! – felelte a matróz, és hátraindult, hogy lemenjen.
Csak kiköt a hajóval, döntött Vitalij. A betonrámpát föld borította, pont erre tervezték a hajóját. Gondosan irányba fordult, és három-négy csomóval, kellő sebességgel araszolt. Egyre sötétedett, de azért nem annyira rohamosan.
– Állj készenlétben! – mondta a házi telefonba.
– Készenlétben állok – felelte Ványa ugyanúgy.
Vitalij bal keze meglelte a gázkart, de még nem húzta meg. Harminc méter, finoman közelíts, mondta magának. Perifériás látása csak egy mellettük hánykolódó halászhajót regisztrált, senkit sem fedezett fel rajta. Mindjárt... mindjárt.
Szörnyű zaj hallatszott, az a fajta, amitől kirázza az embert a hideg, ahogy az acélfenék csikorogva súrlódik a rámpán. De hamar abbamaradt, s Vitalij visszahúzta a gázkart üresbe. Az út letudva.
– Végeztünk a motorokkal, Ványa.
– Igenis, kapitány elvtárs. Leállítom. – A morajlás elült.
Vitalij megrántotta a kormányház rámpakioldó karját, mire az orr-rámpa lustán leereszkedett a dokkra. Aztán lebaktatott a mélyített fedélzetre. Utasai feléje igyekeztek.
– Köszönjük, kapitány – mondta mosolyogva a vezetőjük. Angolul beszélt akcentussal, bár Vitalij ezt nem vette észre.
– Minden rendben?
– Igen – felelte az idegen. Barátaihoz másik nyelven beszélt, Vitalij azonban nem értette. Nem angolul, és nem is oroszul. Nehéz olyan nyelvet azonosítani, amit te magad nem beszélsz, s ahogy a régi vicc tartotta: ez neki kínai volt. A csapat egyik tagja beszállt a teherautóba, beindította, és kitolatott a partra, szállítmánya a darun himbálózott. Az egyre fogyatkozó fényben a tripla háromszögű sugárzásveszélyt jelző címke szokatlanul élénken világított, nyilván szándékosan. Egy pillanattal később újabb teherautó bukkant fel a dokkon, s az imént legördülő katonai teherautó mellé tolatott. Egy másik utasa működésbe hozta a daru kezelőkarját, hogy felemelje, majd leengedje a rakományt az új teherautó rakterébe. Akárkik is ezek az emberek, meglehetősen hatékonyan végzik a dolgukat. Egyikük biztosan előreszólt mobilon, spekulált Vitalij.
– Szóval, itt a pénze – mondta a vezetőjük, s átnyújtott egy borítékot.
Vitalij elvette, kinyitotta, és átszámolta a bankjegyeket. Kétezer euró, nem rossz fizetség egy viszonylag egyszerű feladatért. És elég ahhoz, hogy megvegye a GPS-t meg egy kis Starkát, no meg Ványa százasára is futja.
– Köszönöm – mondta Vitalij udvariasan. – Ha megint szükségük lenne rám, tudják, hogyan érjenek el.
– Lehet, hogy benézünk holnap, mondjuk délelőtt tíz körül?
– Itt leszünk – ígérte Vitalij. El kell kezdeniük átfesteni a fedélzeti építményeket, akár holnap is nekiláthatnak.
– Akkor, viszlát – mondta a vezető. Kezet ráztak, és a férfi partra lépett.
A parton szót váltott társával, immár az anyanyelvén. – Holnap tízkor – mondta legidősebb beosztottjának.
– És ha hemzseg a kikötő?
– Akkor odabent intézzük el – magyarázta.
– Hánykor jön a repülő?
– Holnap délben.
– Remek.

Nem sokkal tíz előtt futottak be, látta Vitalij. Remélte, hogy pénze hátralévő részével. Ma másik kocsival érkeztek. Japánnal. Kezdték elözönleni Oroszországot. Túl sok honfitársa idegenkedett még mindig a német termékektől, bár máig érezhető viszonyulásuk kevésbé fakadt a történelemből, mint inkább a háborús filmekből, melyeket úgy kiforgatott az orosz filmipar, mint a cigarettáscsomagokat.
Bő parkát viselt, elfért alatta a pulóver. Mosolyogva lépett a hajóhoz. Hát, igen, talán jutalmat tartogat a számára. Általában akkor mosolyog az ember, ha pénzt nyújt át.
– Jó napot, kapitány! – köszönt a kormányházhoz igyekezve. Szétnézett. Nem volt nagy mozgolódás a környéken, leszámítva a fél kilométerre eső nagyhajó-mólót, ahol konténereket rakodtak fel. – Hol a matróza?
– Odalent, a motorokkal szöszmötöl.
– Senki sincs itt? – kérdezte meglepetten.
– Nincs, mi magunk tartjuk karban a hajóinkat – felelte Vitalij, s a teáscsészéjéért nyúlt. Nem érte el. A kilenc milliméteres golyó figyelmeztetés nélkül érte a hátán, áthatolt a szívén, aztán a mellkasán távozott. Az acélfedélzetre rogyott, alig fogta fel, mi történt, mielőtt eszméletét vesztette örökre.
Volt utasainak vezetője ezután leereszkedett a létrán a gépházba, ahol Ványa, ahogy a kapitány mondta, a jobb motor kipufogóját bütykölte. Szinte fel sem pillantott, így nem látta sem a felemelkedő pisztolyt, sem a tüzet. Két lövés ez alkalommal, egyenesen a mellkasba, három méter távolságból. Amikor meggyőződött, hogy célpontja halott, Músza zsebre vágta a pisztolyt, és felment. Vitalij hullája hason feküdt a fedélzeten. Kitapintotta a nyaki verőerét, de nem volt pulzusa. Küldetése végeztével kisétált a kormányházból, le a pallón, megtorpant, hátrafordult és intett a kormányházban heverő hullának, hátha látta valaki kilépni, aztán ment tovább, le a rámpán, ahol bérelt autója várt rá. Volt nála egy térkép, mely elvezeti a helyi repülőtérre, s hamarosan véget ér tartózkodása ebben a hitetlen országban.

56

Másnap nem sokkal hat után már talpon voltak, összegyűjtötték felszerelésüket a fedélzeten, miközben az őszülő, vén Szaljicsev a kávéját szürcsölte és őket nézte. Előző nap elült a szél, sima, nyugodt maradt utána az öböl, csak fél kilométerrel arrább nyaldosták a hullámok lágyan a sziklákat. Az ég azonban nem változott az előző napihoz képest, ugyanolyan ólomszürke maradt, mint amilyen Oroszországba érkezésük óta volt.
Amikor az összes eszköz egy rakáson hevert, Adnan még egyszer összevetette mentális listájával, majd kiadta az utasítást, hogy valamennyi kerüljön négy nagy túrazsákba. Aztán következett két gumicsónak felfújva. Feketék voltak, és ősréginek tűntek, de a fartőkéjükre szerelt villanymotor jó állapotban volt, és se folt, se szivárgás nem volt rajtuk, erről Adnan személyesen győződött meg, amikor megvásárolta őket. Mihelyt teljes nyomás alá kerültek a csónakok, az emberek nekiláttak beakasztani a fedélzeti pallókat a hornyokba.
– Várjon, várjon! – szólt Szaljicsev. – Rosszul csinálják! – Odalépett, kikapta az egyik pallót, megperdítette, és ívelt végét a csónak pereméhez illesztette.
– Köszönjük – mondta Adnan. – Számít?
– Attól függ, életben akarnak-e maradni, vagy sem, gondolom – felelte a kapitány. – Ahogy maguk pakolták, az alja magukra csukódott volna, mint egy kagyló. Észre sem veszik, s a vízben kötnek ki.
– Ó.
Öt perccel később a csónakok készen álltak. Az emberek oldalt átvetették, majd rákötötték a kötelet a Halmatic farra szerelt kötélbakjára. Aztán jöttek a motorok, majd a felszereléssel megpakolt zsákok, s végül az emberek. Adnan mászott át utolsóként a hajókorláton. – Sötétedés előtt visszaérünk – mondta Szaljicsevnek.
– És ha mégsem?
– Visszaérünk.
Szaljicsev vállat vont.
– Nem hiszem, hogy itt akarnak ragadni éjszakára, hacsak nincs sarki szerelésük elrejtve azokban a zsákokban.
– Visszaérünk – ismételte Adnan. – Feltétlenül legyen itt!
– Ezért fizetnek.

Ha nem sodródtak volna jéghegyek és épp csak elmerült tükörjégdarabok, alig tíz perc alatt partra értek volna, de negyven percbe telt, mire a vezércsónak orra horzsolta a kavicsos partot. Kihúzták a csónakokat, és kirámolták a zsákokat. Aztán Adnan külön-külön mindenkinek segített felvenni a zsákját, majd a magáét is vállra kapta.
– Rideg egy hely – jegyezte meg egyikük szétnézve.
Eltekintve a négy kilométerre, keletre emelkedő sima, barna szirtfalaktól, egyenletes volt a talaj, kövek, barna fűcsomók és lábuk alatt ropogó, vékony hókéreg borította.
– Mi lesz a csónakokkal? – kérdezte valaki más.
– Magunkkal húzzuk őket – felelte Adnan. – Elég sima a kő.
– Milyen messze van? – kérdezte egy harmadik.
– Hat kilométer – felelte Adnan. – Gyerünk!
Elindultak az északkeleti partvonalat követve, a tőlük balra eső öböl mentén haladtak, míg csupán száz méterre nem keskenyedett és délre nem kanyarodott egy földnyúlvány körül, ahol az út párhuzamosan fordult a szirtfalakkal, melyeket földet érésükkor felfedeztek. Fönt, egészen közel, Adnan látta, hogy a sziklafalak valójában élesen lejtő hegyek, évszázadok-évezredek hógörgetegei és szelei vájták arcukat. Két kilométer gyaloglás után a csatorna hirtelen megint öböllé szélesedett, ez durván ovális volt, két négyzetkilométer.
Se a gondosságra, se a rendszerre nem fektettek súlyt a hajók lehorgonyozásakor, tudatosult Adnanban. Volt, amelyik szomszédjának dőlt, mások furcsa szögeket zártak be orrukkal-farukkal, megint másokat vontatóhajók zártak el, hogy helyet csináljanak az újonnan érkezőknek. Eredetileg mind civil hajó volt, főként szárazrakomány-szállítók, helyi hajók és javítóhajók, de a méretük harminctól kétszáz méterig terjedt, s egyik-másik olyan régi volt, hogy a teste foltokban rohadt a rozsdától.
– Hány van? – kérdezte egyikük ámuldozva.
– Plusz-mínusz tizennyolc – felelte Adnan.
Igaz, hogy durva becslés volt, mely saját hírszerzésükön alapult, de alkalmasint az orosz kormány is erre a következtetésre jutott volna. Ez az öböl a ’80-as évek közepén vált nem hivatalos temetővé, amikor a Nyugattal folytatott fegyverkezési hajsza már lassan kikezdte a szovjet pénzügyi infrastruktúrát, s egyre több sarkot vágtak vissza a katonai kiadások javára. Olcsóbb volt kiüríteni és sorsukra hagyni a leszerelt hajókat, mint szabályszerűen kiselejtezni őket. Ez csak egyike volt a Barents- és Kara-tenger több tucat tengeri temetőjének, zömük tele hajókkal, melyek mellé valahol egy nyilvántartásban egyszerűen a „lehorgonyozva, leszerelésre várva” bejegyzést biggyesztették. Adnant nem avatták be, hogyan kerültek a temetők feljebbvalói látókörébe, s annak részleteit sem kötötték az orrára, amit hamarosan a modern történelem legdrágább adminisztratív hibájaként fognak emlegetni.
Bizonyára rendelkezett a hajó névvel és jelzéssel, de ezek az információk ugyancsak kimaradtak Adnan utasításaiból. Kapott azonban egy térképet a hajó horgonyzási koordinátáival meg egy hozzávetőleges tervrajzot a raktérről és a fedélzeti ajtókról; egyértelműen nem az Atomflot vagy a gyártó tervrajzát, hanem egy hiteles forrásét, aki valószínűleg a legénység tagjaként szolgált. Szintén ismerte a hajó történetét, és azt, hogyan jutott erre a nyughelyre.
1970-ben állították hadi szolgálatba az Atomflot atom-üzemanyagszállító hajójaként, arra tervezték, hogy a tengeren közlekedő, atommeghajtású polgári hajók fáradt üzemanyagát és sérült alkatrészeit kirakja, s visszaszállítsa a partra ártalmatlanítás céljából. 1986 júliusában egy sérült jégtörő nagy aktivitású radioaktív fűtőszálaitól túlterhelten a hajó veszített a kormányzáshoz szükséges gyorsaságából a háborgó tengeren és elmerült, a rakteret tengervíz árasztotta el, szabaddá téve a fűtőszálakat. Ez olyan súlyos és hirtelen szennyezést idézett elő, hogy a legénység, összesen negyvenkét fő, meghalt, mielőtt a mentőhajó a helyszínre érkezett. Hogy még véletlenül se értesülhessen a világ egy újabb Csernobil-szintű katasztrófáról, mely alig három hónappal korábban történt, Moszkva elrendelte, hogy vontassák a hajót egy félreeső kis öbölbe Novaja Zemlja keleti partján, és hagyják ott.
A hiba, melyből adódóan más hajókat is itt raktak le, monumentális volt, de ilyen a bürokrácia természete, érvelt Adnan. Egy idő múlva nyilván rájött a kormány a tévedésére, de akkor már nem volt mit tenni. Az öblöt tiltott területté nyilvánították, és titokban tartották. Alkalmanként csapatokat küldtek az öbölbe, hogy ellenőrizzék, nincs-e a hajótesten szivárgásnak vagy a tenger beáramlásának nyoma, de ahogy telt-múlt az idő, és változtak a prioritások, az esemény feledésbe merült a szovjet hidegháborús történelem titkos lapjain.
Ha nem látod, elfelejted, hangzott a szállóige, s Adnan hitte, hogy így van.

A hajó a kis öböl északi partján horgonyzott, ötven méterre a partvonaltól, néhány teherhajó takarásában, hogy ne legyen szem előtt. Újabb negyven percükbe került, hogy körülhajózzák az öblöt.
Elkezdték kipakolni a felszerelésüket. Elsőként a gumival impregnált L1 vegyvédelmi ruhát, azt követte a gumicsizma és a kesztyű. Ahogy felszerelésük zöme, a ruha is katonai ellátmány volt: friss festéstől bűzlő, vastag és merev olajzöld szövet. Miután ellenőrizték, vízhatlanok-e a cipzárak és a csatok, valamennyien szovjetkori GP-6-os gázmaszkot húztak.
– Mennyit érnek ezek? – kérdezte egyikük fojtott hangon.
– Rövid tartózkodásra sorolták be őket – felelte Adnan. Egyik fele sajnálta a hazugságot, de nem volt mit tenni. Még akkor is kevés haszna lett volna a ruhának a vegyi és biológiai anyagokon kívül mással szemben, ha nem múlt volna el húszéves.
Ám ha elárulja nekik, valójában mekkora veszély leselkedik rájuk, emberei valószínűleg kereket oldanak, ezt viszont nem kockáztathatta.
– Ha sikerül kiérnünk egy óra alatt, megússzuk hosszú távú következmények nélkül. – Ez is hazugság volt.
Belökték a csónakokat a vízbe, libasorban beszálltak, és elindultak, hogy a vízen átvágva megközelítsék a hajó közepén elhelyezkedő utaslétrát, mely egy-két lábra benyúlt a vízbe. Hogy miért, Adnannak fogalma sem volt, egy matróz sem lépett meg. Lehet, hogy a kormány ellenőrzéseket tartott a múltban.
A lépcsőhöz kötözték a csónakokat, majd felkapaszkodtak. Lábuk alatt rázkódott és csörömpölt a létra. Felérve látták, hogy a korlátkapu zárva van, de miután Adnan rácsapott néhányat a tenyerével, sikerült kilazítania a zárnyelvet, és belöknie a kaput.
– Maradjatok együtt, és nézzetek a lábatok elé, ügyeljetek a fedélzet gyenge pontjaira! – mondta Adnan. Belepillantott a tervrajzba, aztán a tat felé fordult, hogy betájolja magát. Második fedélzeti nyílásnál le, memorizálta, le egy lépcsőnyit, jobb kanyar...
Mereven mozogva, kissé karikalábakkal megindultak, ruhájuk zörgött a hónuk alatt és a combjukon. Adnan ide-oda mozgatta a fejét, hol a fedélzetet pásztázta a lába alatt, hol a kiugró részeket a feje fölött. Igyekezett nem gondolni a ruházatát bombázó és bőrén áthatoló láthatatlan részecskékre. Ahogy a korlátkapu zárnyelve, úgy a leszorító kar is berozsdásodott, és ellenállt az első rántásnak. A csapat egy másik tagja csatlakozott hozzá, s egyesült erővel húzták, míg csikorogva ki nem nyílt.
Felkattintották zseblámpájukat, majd egyesével átléptek a fedélzeti nyíláson, és megindultak lefelé. A következő fedélzeten elfordultak balra, egy lefelé tartó folyosóra. Elhaladtak három mellékfolyosó mellett, valamennyit kabinajtók és fedélzeti nyílások szegélyezték. A mennyezetet erek hálózataként szőtték át a csövek és áramvezetékek. A negyedik kereszteződésnél Adnan balra kanyarodott, és megállt egy ajtónál. Szemmagasságban hajóablak engedett belátást. Belesett, de semmit sem látott.
Megfordult.
– Valószínűleg víz árasztotta el a fedélzetet. Ez a legkockázatosabb. Ne nagyon bízzatok a korlátban és a futóhídban. Ha valami kezd beszakadni, ne mozduljatok, és ne essetek pánikba! Megértettétek?
Mindenki bólintott.
– Hogy néz ki ez a tartály?
– Mint egy olajhordó, csak feleolyan magas. Ha Allah úgy akarja, a biztonsági terem falához lesz rögzítve. – Remélem, Allah is úgy akarja, hogy a biztonsági terem ajtaja még mindig zárva legyen, gondolta Adnan. Különben semmi esélyük, hogy megtalálják, amiért jöttek, mielőtt végez velük a sugárzás. – Más kérdés? – kérdezte.
Nem volt egy sem.
Adnan visszafordult az ajtóhoz és elforgatta a kilincset, mely a sós levegőtől több-kevesebb védelmet élvezve, szabadon elfordult. Lassan benyomta az ajtót, míg elég szélesre nyílt, hogy beférjen rajta, de tovább tartotta a kilincsnél fogva, nehogy a többiekre csapódjon, amint belépnek. Óvatosan tett egy lépést előre, talpát a futóhídra csúsztatta, majd lassan ráhelyezte testsúlyát, hogy lássa, megtartja-e. Újabb lépést tett előre, aztán balra fordult, és még két lépést haladt. Átpillantott a válla fölött és bólintott. Megindult a következő ember.
Raktárnak viszonylag kicsi volt, durván harminc négyzetméter alapterületű és hét méter mély. A futóhíd, melyen álltak, a falig nyúlt, és a létránál ért véget. Miután mind beléptek az ajtón, Adnan megindult a futóhídon. Félúton megtorpant és a korláthoz araszolt, ügyelve, nehogy nekiütközzön. Zseblámpája fényét a plafonra szegezte, ahol kirajzolódott a rakodónyílás hétszer hétméteres négyszögletes körvonala, egyik szélén szürke fénycsík derengett. Tudta, hogy ott hatol be a tengervíz. A hajó felborulásakor meghajlott a rakodónyílás, és a szigetelés felmondta a szolgálatot. Zseblámpájával most lefelé világított. Pont, amitől tartott, a fedélzetet víz mosta, fekete tengervízből, radioaktív porból és fáradt fűtőszáldarabokból álló zagyvíz, ez utóbbiból nem egy a felszínen úszott. Az ólommal burkolt biztonsági „szarkofágok” valahol lent hevertek a mélyben. Vajon hánynak vált le a fedele az ütközéskor?, töprengett. Hány fűtőszál maradt a dobozába zárva?
Tovább haladtak a létra felé.
– Ez az? – kérdezte egyik embere zseblámpájával megvilágítva a fokokat.
Odalent, kétméternyi elárasztott fedélzettel arrább, nyolc – mindkét oldalon három-három, fent és lent egy-egy – karral rögzített banki típusú páncélajtó volt. Derékmagasságban, bal kéz felől a keretnél lakattal zárt retesz volt felszerelve.
– Dicsőség Allahnak – motyogta Adnan.

57

Arhangelszk mellett a nemzetközi repülőtér főleg hazai járatokat fogadott, azokból sem sokat, kivéve nyáron. Többen utaztak délre vonattal, mert olcsóbb volt és könnyebben elérhető a helyiek számára. Az Aeroflotnak még nem sikerült teljesen leráznia magáról a kritikán aluli repülésbiztonság miatt szerzett hírnevet, mely régóta élt a köztudatban. Működött azonban egy sokkal aktívabb, légi teherszállítással foglalkozó terminál, melyet főként a különböző nemzetközi éttermekbe kerülő halak késlekedés nélküli szállítására használtak. Felkerült hát a rakomány az Asin Légi Szállítás egyik negyvenéves DC-8-asának első rakterébe. Stockholmba tartott, onnan új legénységgel tovább még délebbre, majd megáll Athénban, mielőtt végleg átszeli a távolságot az Egyesült Arab Emírségek Dubaj nemzetközi repülőterére.
– Mi ez? – kérdezte egy vámtiszt a frissen festett „akkumulátor” burkolatot szemrevételezve.
– Kutatófelszerelés, röntgenkészülék vagy olyasmi – felelte a társa.
A vámtiszt látta, hogy a papírok rendben vannak, és igazából őt csak ez érdekelte. Nem bomba. Ahhoz másfajta nyomtatványt kell kitölteni. Aláírta hát a hosszú zöld vonalon, és rányomott egy bélyegzőt, melytől hivatalossá vált. És még csak meg sem kellett vesztegetni ezért. A lőszer miatt persze muszáj lesz, erről viszont nem rí le magától értődőn, hogy fegyver. A vámtiszt nem kérdezett, ők meg nem válaszoltak. Egy benzinmeghajtású targonca felemelte a rakományt – nagyjából hétszáz kilót nyomott –, és elfuvarozta a raktér mellé ácsolt emelvényre. Onnan kézi erővel cipelték fel a fedélzetre és kötözték le szorosan az alumíniumpallóra.
Indulás előtt a pilóta és a másodpilóta ellenőrizte a repülőt, körbejárták, folyadékszivárgás után kutattak, saját szemükkel vizsgálták meg a géptestet, nem hiányzik-e valami. A légi szállítás nem a minőségi karbantartásokról volt híres, és a pilóták, akiknek az életük forgott kockán, mindent elkövettek, hogy ellensúlyozzák e nyugtalanító tényt. A bal oldalsó futóműn úgy tíz járat múlva cserére szorult a gumiabroncs. Ettől eltekintve úgy tűnt, képes lesz az elkövetkező nyolc órát a levegőben tölteni a repülő. Visszakutyagoltak a legénységi váróba, hogy megkóstolják a (rettenetes) helyi kávét és az (egészen jó) kenyeret. Uzsonnásdobozuk már a fedélzeten várt rájuk, a hajtóművet buzgón előkészítő repülőmérnökük vitte fel.
Harminc perccel később visszabaktattak, felmásztak az ósdi létrán, hogy elinduljanak. Ez újabb tizenöt percet vett igénybe. Ezután átgurultak az egy-nyolcas kifutó végébe, és megkezdték a gyorsulást a felszálláshoz. Harminchétezer óra volt a vén gépmadár testében. Utasszállítóként kezdte a United Airlinesnál, főként országon belül repült a nyugati parttól a keletiig, néhányszor bevetették katonai szolgálatra Saigonban, melyet, ha emlékei lennének, mosolyogva idézne fel. Felemelkedett az engedélyezett harminckétezer láb utazómagasságba, és nyugat felé vette az irányt, mielőtt délnek fordult Finnország felett, lassított, ahogy átkelt a Balti-tenger felett, majd ereszkedni kezdett, hogy leszálljon Stockholmban. Rutin volt az egész, mely a kettő-hatos kifutón ért véget, ahol balra fordult a légiáru-terminálhoz. Egy üzemanyagtöltő kamion rögtön odagurult hozzá, hogy újratöltse a szárnytartályokat üzemanyaggal, majd egy perccel később megjelent a váltólegénység, érdeklődve, minden rendben ment-e, hogyan viseli a repülő az utat. Válaszaik elfogadható határon belül voltak. A landoló legénység ezt követően leereszkedhetett a lépcsőn egy gépjárműhöz, mely a légiszemélyzetek által frekventált helyi szállodához fuvarozta őket, ahol legnagyobb örömükre hideg sört csapoló bár üzemelt. Mire felhajtották első pintjüket, a DC-8-ast a váltólegénység már újra a levegőbe emelte.

Moszkvában Músza, a földönkívüli űrhajóra hajazó (ám valójában Sztálin hőn szeretett, esküvői torta formájú egyetemének finomított változatára tervezett) Domodedovo repülőtéren, a főterminál épületében tartózkodott, és egy berlini barátjával bonyolított nemzetközi hívást. Amikor létrejött a kapcsolat, közölte barátjával, hogy az autót jól megszerelték, és az anyagiakat majd rendezik, ha legközelebb találkoznak. Barátja ráhagyta, majd bontották a vonalat. Ezek után Músza átsétált embereivel a repülőtéri bárba, ahol szabadon döntötték magukba a túlárazott, de legalább prémium márkás orosz vodkát, miközben várták, hogy elteljen a két óra a Hollandiába tartó KLM-járat indulásáig. A bárban uborkaszeleteket és kenyeret kínáltak a vodka mellé. Euróban állták a cechet, de a pultosnak potom borravalót hagytak, aztán felszálltak a KLM 747-esének első osztályára, ahol ingyen adták a szeszes italt, mellyel tovább kényeztették magukat. A maga részéről Músza nem időzött hosszasan a kezéhez tapadó két gyilkosságnál. Meg kellett tenni. Ezt már azelőtt elfogadta, hogy Oroszországba jött volna és kibérelte a hajót. Visszatekintve meglepte, hogy a hajón bele sem szagolt barátaival az italba, de egy régi szállóige szerint előbb a munka, aztán a szórakozás, és az előbb a munka, aztán az ital magától értődőn még ennél is intelligensebb szabály. Vajon kotyogott róluk ez a Vitalij a helyi cimboráinak? Képtelenség kideríteni. Mivel azonban nem tudta sem a nevüket, sem a címüket, és nem készült róluk fénykép, milyen bizonyíték maradhatott utánuk? Ahogy ő látta, Észak-Oroszország olyan, mint az amerikai vadnyugatról szóló régi filmek, nyilvánvalóan túl kényelmesen mennek ott a dolgok ahhoz, hogy a rendőrség tisztességesen nyomozzon. A használt pisztolyoktól megszabadultak, és ennyi, gondolta. Miután így megnyugtatta magát, hátradöntötte az ülést, és hagyta, hogy álomba sodorja az alkohol.

A 747-es helyi idő szerint 01.00-kor landolt a berlini Tempelhof nemzetközi repülőtéren. Músza és társai különváltak leszálláskor, holland útlevelükkel átestek a beléptetés bonyolult procedúráján, majd elmentek a poggyászukért, s onnan ki, a taxiállomáshoz, ahol egy Mercedesben ülő német az angolul adott utasításokat követve elszállította őket egy bizonyos utca megadott pontjára. A helyiek csak Tányérvárosnak hívták, olyan bőséggel fordultak itt elő a műholdas tévévevő tányérantennák, melyek lehetővé tették a többnyire arab lakosoknak, hogy saját anyanyelvükön nézzék a televíziót.
Házigazdája már várta, egy amszterdami barátja szólt neki, ezért elég volt egyetlen koppantás. Kezet ráztak, puszilkodtak, csak aztán nyert Músza bebocsátást a tenyérnyi lakás nappalijába. Musztafa, a házigazda az ajkához, aztán bal füléhez emelte ujját. Lehet, hogy bepoloskázták a lakást, gondolta. Hát, egy hitetlenek lakta országban nem árt az elővigyázatosság. Musztafa bekapcsolta a tévét, egy celebvetélkedő aznapi adásának ismétlése ment.
– Sikerrel járt a küldetésed? – kérdezte.
– Maradéktalanul.
– Helyes. Hozhatok valamit?
– Bort? – kérdezte Músza. Musztafa a konyhába ment, és kerített egy teli pohár fehér rajnai bort. Músza nagyot kortyolt bele, aztán rágyújtott. Hosszú volt a nap, meg a két gyilkosság, melyek, mint kiderült, érthetetlen módon, ok nélkül felkavarták. Akárhogy is, gyorsan álom jött a szemére, miután Musztafa kihúzta neki a rekamiét, és felhörpintette a rajnai bort. Holnap Párizsba utazik, ott megvárja, hogy hírt kapjon, megérkezett-e biztonságban a csomag, aztán követi. Dubajban majd kikapcsolódhat; a csomaghoz felvett mérnök megbízható és érti a dolgát, nem nagyon lesz szüksége irányításra. Ugyanakkor, ötlött fel Múszában, miféle irányítást nyújthatna ő? Hisz meghaladja a tudását a csomaggal kapcsolatos tennivaló.

Furcsa egy név egy városnak, gondolta Kersen Kaseke. Itt mért végső vereséget Wellington Napóleonra. Talán helytálló a metafora: a világot a markában tartó zsarnok szerencséjének Isten által rendelt pálfordulása. Mégis, hogy ilyen helyre leljen a „kukoricaöv” kellős közepén, meglepő, ahogy Amerika nagy része is az. Errefelé tisztességesnek tűntek az emberek, s furcsa neve és erős akcentusa ellenére is jól bántak vele. Ebben persze kétségtelenül szerepe volt annak, hogy sikerült magát kereszténynek eladnia, azt állította magáról, hogy két évvel ezelőtt Kuching mellett aknatámadásban elhunyt lutheránus misszionáriusok örökbe fogadott fia. Akármilyen undort keltett benne, hogy nyíltan tagadja az iszlámot és az egyetlen igaz prófétát, története valóban meglágyította a leggyanakvóbb, főként gyári munkásokból vagy gazdálkodókból álló városlakók szívét. Nem, nem az embereket vetette meg, inkább a kormányukat, mert akármilyen szomorú, de évezredek óta az állampolgárokkal fizettetik meg az árát a becstelen és brutális rendőri szerveknek. Az itt élők számára csupán a sors az, mely végül utoléri őket. A sors és Allah akarata. Mellesleg, emlékeztette magát, az, ami az itt élőkre vár, csak ízelítő abból, amit saját hazájának el kell szenvednie. Misszionárius szüleinek tragikus meséje bár a szó szoros értelmében kitaláció volt, lélekben azonban nagyon is igaz. Zágráb, Rijeka és Eszék meg tucatnyi más város utcáit muzulmánok vére és nyomora áztatja évtizedek óta, miközben a Nyugat a kisujját sem mozdítja. Mi történne, tűnődött Kaseke, ha London vagy Los Angeles utcáin szőke, kék szemű keresztény gyerekeket mészárolnak le? Mi történne?
Az e-mail utasításának megfelelően 1995-ös Ford Rangerével a Harmadik utca és a Park Avenue között, a Sycamore-on épült Trailways buszpályaudvarra hajtott. Doyle kocsmájánál leparkolta a Rangért, majd visszagyalogolt egy saroknyit a buszpályaudvarra, és betért. A kulcs, melyet egy héttel korábban kapott, a 104-es csomagmegőrzőbe illett. Annak belsejében barna papírba csomagolt, vastag kartondobozt talált. Nehéz volt, majdnem tizenöt kilót nyomott, de rostszálas ragasztószalaggal megerősítették. Nem volt írás a papíron. Kivette a dobozt, letette a lába közé a földre, aztán szétnézett, nem figyelik-e, majd az inge ujjával letisztogatta a megőrző kulcsát. Máshoz is hozzáért? Hagyott ujjlenyomatot a közelben? Nem, csak a kulcsot fogta meg.
Felkapta a dobozt és kisétált. Berakta a csomagot az anyósülésre. Beszállt a másik oldalon, elfordította a slusszkulcsot, és várt, futólag azon töprengve, a padlóra költöztesse-e a dobozt. Ha baleset történik... Nem, gondolta. Felesleges. Tudta, mi van benne, legalábbis volt róla fogalma a kiképzési tantervnek köszönhetően, melyet a táborban a saját bőrén tapasztalt meg. Egyetlen és csakis egyetlen tevékenységre képezték ki.
Teljesen ártalmatlan a rakománya. Egyelőre.

58

A három nyom, miben mesterkedik az Emír és az OFT, ha egyáltalán mesterkedik valamiben, a következő volt: az eddig csekély hasznot hozó, elfogott régi e-mailek, leszámítva a születési értesítőt, mely valamennyi OFT-sejtet a kommunikáció beszüntetésére késztetett, és talán megmozgatott néhány OFT-bábut a táblán; Hadi, a futár és a friss arc a színen; meg a pendrive, amit Chavez véletlenül eltulajdonított az egyik célponttól Tripoliban, a nagykövetség elleni támadáskor. Annak, hogy az OFT szteganográfiát használ, az OFT-tag weboldalakról nyolc évre visszamenőleg letöltött, több száz gigabájtnyi fotón kívül eddig semmi hozadéka nem volt. Egy kétszázszor nagyobb JPEG-be ágyazott öt kilobájtos üzenetet megtalálni nemcsak időigényes, de csüggesztő is.
Az ötödik és egyben legígéretesebb nyomra egy baleset, vagyis egy ujj révén akadtak, mely a tervezettnél néhány másodperccel tovább tartotta lenyomva a fényképezőgép zárgombját.
A vagy két tucat képből, amit Jack Hadiról készített Chicagóban, három nagy fogás akadt, mely vagy profilból mutatta a futár arcát, vagy kissé rézsútosan, egészen jó fényviszonyok között. Azonban mint kiderült, Hadinak nem annyira az arca vált a Campus legfőbb érdeklődésének tárgyává, hanem a keze. Jack tudta, a hírszerzési munka nem mindig arról szól, hogy megtalálod, amit kerestél, hanem inkább arról, hogy látod, mi van a szemed előtt.
– Ez itt – mondta Jack, s megérintette a léptető gombot a távirányítón. A tárgyalóterem LCD tévéjének képernyőjére becsusszant a következő fénykép. A keret aljától nem messze, alig észrevehetően az árnyékban, Hadi keze találkozott egy idegenével, köztük felismerhetetlen tárgy.
– Súrolva passzolás – mondta Clark közelebb hajolva. – És tiszta.
– Szép fogás, Jack – mondta Hendley.
– Köszönöm, főnök, de csak a vakszerencse.
– Olyan nincs, mano – mondta Chavez. – A szerencse az szerencse. Fogadd el olyannak, amilyen.
– Szóval van egy második arcunk – mondta Sam Granger. – Mi hasznunk belőle?
– Semmi. Önmagában – felelte Jack. – De elvezethet valahova. – Ismét megnyomta a léptető gombot. – A fazon bőröndje felnagyítva, kiélesítve. Megkértem Gavint, varázsoljon egy kicsit a Photoshoppal. Nézzétek a jobb felső sarokban azt a bepöndörödött fehér négyszöget. – Ismét továbbléptetett, mire a fehér négyszög kitágult és kibontakozott. – Egy poggyászcímke.
– Megeszem a kalapom! – motyogta Brian Caruso. – Nem lehet nem szeretni ezt a számítógépes melót.
Hendley Dominichoz fordult.
– Caruso különleges ügynök, ez pont a te asztalod.
– Rajta vagyok, főnök!

A címkeszámmal, a durván megbecsült időintervallummal és FBI-os jelvényével felfegyverkezve, alig egy órába telt Dominicnak, hogy visszatérjen egy névvel: Agong Nayoan, a gazdasági ügyek alkonzulja az Indonéz Köztársaság San Franciscó-i főkonzulátusán.
– Nincs róla semmi jelentős – mondta Dominic. – Vancouverből Chicagóba, onnan San Franciscóba repült aznap délelőtt, amikor Hadi. A friscói kirendeltség annak rendje s módja szerint gondosan lenyomozta néhány évre visszamenőleg. Semmi sem bukott ki. Nincsenek ismert kapcsolatai szélsőséges csoportokkal, politikailag mérsékelt, nincs bűnöző múltja...
– Már amennyire Jakarta bevallja – jegyezte meg Granger. – Vagy profin tünteti el maga után a nyomokat. Súrolva passzoláson kaptuk egy ismert OFT-futárral. Valaki belepiszkált a hátterébe valahol az ellenőrzéskor.
Indonézia a maga majdnem kétszázmillió muzulmánjával mind a nyugati, mind más hírszerző ügynökségek szerint egyre rohamosabban vált a szélsőséges terrorista csoportok központi toborzó frontjává, melyek legerősebbjei – a Dzsemja Iszlamija, az Iszlám Védelmi Front (IVF), a Darui Iszlám és a Laskar Dzsihád – nemcsak hogy élő, pénzügyi kapcsolatban álltak az Emír OFT-jével, de szimpatizánsokra akadtak a jakartai kormány minden szintjén. Az, hogy Agong Nayoan, az indonéz konzulátus munkatársa ilyen vonzalmat táplál, nem lepte meg Jacket, az viszont, hogy beállt egy OFT-futár közvetítőjének, azt jelentette, hogy meglehetősen kényes a helyzet.
– Bármi is hozta Nayoant játékba, valami nagy dobás kell, hogy legyen – jelentette ki Jack. – Mert ha elkapják, PNG-vel fizet érte. – A persona non grata a bürokrácia bújtatott szinonimája volt a „nem látjuk szívesen”-re. A kiutasításra. – Jakarta azonban már más tészta. Ott emlékezetes fogadtatásban lesz része.
Indonéziában a Támogatás Koordináció a Nemzetbiztonság Konszolidációjáért Ügynökség, röviden BAKORS-TANAS, széles körű és zavaróan ködös mandátummal rendelkezett, hogy felkutassa és kiiktassa a köztársaságra veszélyes elemeket, cserébe kevés törvényi megszorítás és felügyelet vonatkozott rájuk. Ha az Egyesült Államok kiutasítja Nayoant az OFT-nek való segédkezés vádjával, akkor legszebb reménye is csak egy sötét lyuk lehet a Cipinang börtönben, meg az elmélkedéssel töltött hosszú évek. Jakartában a kormány az elmúlt években minden igyekezetével azon volt, hogy kikerüljön Kína gazdasági árnyékából, és piaci ellensúlyként adja el magát a Nyugatnak. Nem kis kihívás elé néz, ha elterjed róla, hogy terroristák Petri-csészéje.
– Javaslat? – kérdezte Hendley Clarkra pillantva.
– Nyomozzuk le az ürgét – felelte Clark. – Tudjuk, hogy Hadi Las Vegasba indult, és lehet, hogy továbbutazott. Tudjuk, hol tartózkodik Nayoan, és milyen múltja van. Állítsunk rá megfigyelőket, s majd meglátjuk, hova vezet!
Hendley fontolóra vette a hallottakat, aztán Grangerre nézett, aki bólintott.
– Te és Chavez – mondta Granger. – San Franciscóban kezdtek, aztán irány Vancouver. Szedjétek ízekre!
– Mi legyen Jackkel? – kérdezte Clark. – Jó kis akció lenne szárnypróbálgatásra.
Hendley és Granger ismét egymásra pillantott. A főnök Chavezre és a Caruso testvérekre nézett.
– Uraim, magunkra hagynátok pár percre? – Miután kivonultak, Hendley Jackhez szólt: – Biztosan ezt akarod?
– Igen, főnök.
– Mondd, miért? – kérdezte Granger.
– Már...
– Mondd el megint!
– Én is tehetek valami jót, azt hiszem...
– Már most is jót teszel itt, ahol vagy. Ráadásul nem áll fenn a veszély, hogy lebuksz, és megöletjük a volt elnök fiát. Közszereplő vagy, Jack!
– Csak átlagember. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor ismertek fel az elmúlt két évben. Ha nem látnak, elfelejtenek. Johnnal már lefolytattuk ezt a beszélgetést, jó? Nincsenek grandiózus vízióim a terepmunkával kapcsolatban.
Hendley Clarkra nézett, aki széttárta a kezét.
– Vagy jó színész, vagy ez az igazság.
Jack elmosolyodott.
– Hé, a legrosszabb esetben látom, hogy él a másik fél, ettől csak még jobb elemző lesz belőlem, nem igaz? Akár így, akár úgy, csak nyerhetünk.
– Rendben, a csapatban vagy. De azért vigyázz magadra! Most nincs emberek szurkálása tűkkel, értettem?
Jack bólintott.
– Értettem.
– John, hogy állsz Driscoll-lal?
– Beszéltem vele ma délelőtt, elkezdtem puhatolózni. Szerintem felfogta, hogy a bőrére megy ki a nyomozás. Higgadtan kezeli, jobban viseli, mint sokan mások tennék. Szereti a munkáját. Szerintem, ha lehetőséget kap, hogy mentse az irháját, és mégis kelljen tágulnia a húsosfazék közeléből, érdekelni fogja. Nálatok mi a helyzet?
– Azt hiszem, elég lóerőt sikerült mozgósítanunk, hogy visszatáncoltassuk az igazságügy-minisztert, de ahhoz kevés, hogy egyenruhában tartsuk Driscollt. Ha visszajöttünk Chicagóból, menj és környékezd meg!
Clark bólintott.
– Hívd őket vissza, Sam!
Chavez és a Caruso fiú visszatértek. Brian megszólalt:
– Hé, most, hogy végre akciópártiak lettünk ebben a szarságban... Az OFT nem véletlenül nyírta ki Dirart. Mit szólnátok, ha átruccannánk Tripoliba, és akcióba lendülnénk?
– Szerinted mi az, ami kiderülhet? – kérdezte Granger.
Dominic válaszolt erre.
– Dirart vagy közvetlenül az OFT intézte el, vagy egy szövetségesükre bízták. Mindegy, kiderítjük, ki tette, s akkor újabb darabja lesz meg a kirakójátéknak, esetleg a kommunikációs protokolljukba vagy a pénzük útjába is betekintést nyerünk... Ki tudja?
Hendley bólintott.
– Vedd át az iratokat, és dolgoztasd ki az utazásiakkal az útitervet! Meglátjuk, össze tudtok-e szedni egy kapcsolattartót Tripoliban, valakit a nagykövetségen, akinek nincs ellenére egy kis csevegés. Elválik, sikerül-e szereznünk némi infót Briannek és Dominicnak. Jack, esetleg az az új ügy, amin dolgoztok?
– Meglesz, főnök!
Hendley felemelkedett és körülnézett.
– Rendben, uraim, tegyétek a dolgotokat! Szükségünk van egy sarokra, ahol tervezhetünk, és beindíthatjuk a gépezetet.

Hadi tudta, hogy valamennyiüknek saját motelszobára lesz szükségük egyórányira a létesítménytől, s egyik sem lehet olyan fényűző, hogy tíz-tizennégy napos tartózkodásuk kíváncsiságot ébresszen. Egy új országba érkező, munkát kereső külföldinek nincs pénze luxusszállásra, s bár logikusnak tűnhet, hogy a barátok együtt maradjanak egy ilyen úton, négy arab külsejű férfi egy helyen felkeltheti a helyi rendészet figyelmét.
Sao Paulóban rengeteg a kétcsillagos motel; nem félt, hogy nem találnak szobát, de most először kóstolt terepmunkába, és semmit sem akart a véletlenre bízni, ahogy fedőtörténetükkel sem bíztak semmit a véletlenre.
Mindannyian tanulmányozták az ipart, és eleget tudtak, hogy érkezésük és előző munkahelyük ne keltsen gyanút, legalábbis arra a rövid időre ne, amíg az országban akarnak maradni. Brazília szerencsecsillagának felragyogásával munkások hada áramlott az országba, sokan a Közel-Keletről, mert belefáradtak, hogy kimerítő, veszélyes munkáért csak a létminimumhoz elegendő bért visznek haza. Nem, gondolta Hadi, amíg fel nem hívják magukra a figyelmet, néggyel több munkát kereső arab senkinek sem fog szemet szúrni.
A kemény dió a felderítés lesz. Azt a sok mérföld sínpályát és több száz szerelvényt feltérképezni; kétszer-háromszor ellenőrizni az útvonalakat és a menetrendeket; a topográfiát és az infrastruktúrát megvizsgálni. Magának a létesítménynek, bár nem bevehetetlen, saját biztonsági erői vannak, és Ibrahim előzetes kutatómunkája során kiderült, hogy a katonaság és a rendőrség részvételével a létesítményben rendszeresen gyakorlatokat tartanak, ráadásul mindkét gyors akciócsoporttal. Természetesen ezek az erők csak egy határig hasznosak. Ha jól terveznek és állhatatosan kitartanak Allah irányító keze alatt, semmi sem állíthatja meg őket.

59

Steve kitűnő eredménnyel ment át a legújabb vizsgán, határozott Allison. A legutolsó pillanatban mondta le a randevút Renóban arra hivatkozva, hogy a főnöke megkérte, ugorjon be helyette a sacramentói gyógyszerészeti konferenciára. Valóban tartottak konferenciát, ahogy valódi volt a névjegykártyája, a gyógyszermintái és a bőr aktatáskájában lapuló irodalom is, amit magával hordott, valahányszor összejöttek egy szexre, de ennyi. Tényleg kedvelte Steve-et, az ő szakmájában azonban az ilyesmit mozgó bérben mérték. Steve nem volt visszataszító, sem goromba, és ez a skála felsőbb végébe emelte. Nem mintha kihatott volna a teljesítményére, de találkozásaikat egyértelműen elviselhetővé tette.
Ahogy várható volt, Steve lelombozódott és csalódott, hogy az utolsó pillanatban lefújja a randit, és szintén várható volt, hogy azonnal megoldással rukkol majd elő: szabadságot vesz ki a munkahelyén, és Sacramentóba repül hétvégére, hogy együtt lehessenek. Akkor elmehet napközben a konferenciára, az éjszakákat meg együtt tölthetik. Allison kellő fokú meglepetést és hálát színlelt a javaslatra, és megígérte, hogy első közös hétvégéjüket emlékezetessé teszi. Aztán majd valamikor az együttlét folyamán kicsit még mélyebbre akasztja a horgot, s félénken megpendíti, hogy Steve bemutathatná a családjának. Akár még azt is elintézheti, hogy egy kis pityergésen kapja, aztán bevallja, ijesztőnek találja a „különleges kapcsolatot”, amit érez iránta.
Már a kezdetektől tudta, hogy a segítségkérés lesz a trükkös rész. „Futtatója” – sosem szerette ezt az orosz szót –, az égési sérüléses kezű férfi olyan javaslattal állt elő, melyet, úgy érezte, érdemes felderíteni, ehhez azonban kénytelen lesz fedezetlen áltörténettel előállni, melyet Steve, ha úgy tartja kedve, ellenőrizhet. Ugyanakkor, ha Steve nem eszik a tenyeréből, mire eljön a segítségkérés ideje, kihátrál, és más módon próbálkozik. Steve nem ostoba, de amikor szívügyekről van szó, a férfiak éppoly irracionálissá válnak, mint a nők, ha nem jobban. A szex, minden hatalma ellenére, csak ugródeszka, és ha helyesen mérte fel a balekot, alig néhány lépés választja el a főnyereménytől.
A kérdés, melyen Allison nem hagyta magát túl sokat töprengeni, a megbízója által kért információ természete volt. Mi a csudának, törte a fejét, érdekli őket a talajvíz egy sivatag kellős közepén?

Panamax teherhajóhoz képest a Losan kicsi volt, „tizenkét konténeres”, 2700 TEU-s – húszlábas konténerforgalmú –, 542 láb hosszú vízi jármű, melynek kapacitását jóval lekörözték a Post Panamax utódai, ám a virginiai Tarquay Industriest Smithfieldben kevésbé érdekelte a korszerűség, mint az, hogy csökkentheti a veszteségeit.
A százhúsz darab ötszáz gallonos propánpalackból, melyet a szenegáli kormánynak értékesített, negyvenöt hibás volt, rosszul hegesztett emelőfogantyúval csusszant át a minőség-ellenőrzésen. Ez még önmagában nem jelentett volna megoldhatatlan gondot, hiszen a Tarquay felajánlotta, hogy ingyen, a helyszínen megjavítja őket, de a szenegáli kormány ellenőreinek és a Tarquay vezető mérnökének vizsgálata Dakarban arra derített fényt, hogy a hegesztés veszélyezteti a burkolat épségét; egyik palack sem bírná ki az előírt nyomáskapacitást.
Mivel ez volt a Tarquay első szerződése Szenegállal, és tulajdonképpen az első tengerentúli üzlete, gyors kártalanítást eszközöltek, az igazgatótanács hivatalosan bocsánatot kért, és késlekedés nélkül útjukra bocsátották a cserepalackokat. Dakarban a rossz palackokat R3001c – minőségi kifogás miatt nem kőolaj termék visszaszállítása bérraktározást követően – kóddal felvezették a vámnyilatkozatba, majd átvitték egy kormányzati vámraktárba Port Sudra, és lerakták egy üres, gazos, négy láb magas dróthálóval elkerített területre.
Nyolc hónappal később megtették a szükséges előkészületeket, hogy a hibás tartályokat visszaküldjék Smithfieldbe. A Losannak, mivel ez volt az utolsó kikötő, amit érintett, mielőtt átszelte volna az Atlanti-óceánt az Egyesült Államokba, volt elegendő raktere, hogy felvegye a rakományt.
Két nappal az indulást megelőzően a tartályokat emelővillás targoncával platós vasúti kocsikra rakodták, rögzítették, és két mérfölddel lejjebb szállították a Losan kikötőhelyéhez, ahol daruval nyitott tetejű ömlesztettáru-konténerekbe emelték át őket – négy tartályt egybe –, majd felhúzták a Losan fedélzetére, tizenkettőt egy sorba.
Mivel érkezéskor vizsgálaton estek át, az azóta a vámhivatal felügyelete alá tartozó tartályokat se le nem mérték, se át nem nézték, mielőtt felkerültek a Losan fedélzetére.

Az elmúlt tíz órában egyre erősebben gyötörte Adnant a fejfájás és a hányinger, ami némileg meglepte; nem számított rá, hogy ilyen hamar jelentkeznek a tünetek. A keze reszketett, a bőre nyirkos volt. A hajó mérgező hatásáról szóló történetek nyilvánvalóan nem túloztak. Sebaj, gondolta, már majdnem ideje volt. Szaljicsev kijelzője szerint alig húsz kilométerre jártak a csomagleadó helytől.
Allah kegyelméből megtalálták a biztonsági tartályt pontosan ott, ahol lennie kellett, még mindig a falra erősített polcon pihent. Könnyebb volt, mint várta, s ez egyszerre bizonyult átoknak és áldásnak. Megközelítőleg meg bírta becsülni a reaktormag súlyát, tehát viszonylag egyszerű volt megbecsülni a biztonsági tartályét; egyértelműen ólom védte, de nem olyan vastag, ahogy a hírszerzés állította. Vagyis magát a termet szánták elsődleges védelemnek, de azzal nem sokra mennek. A tartály azonban szigetelve volt, és láthatóan nem keletkezett benne kár a sok évvel korábban bekövetkezett baleset során.
Kibontották a polcot elkerítő drótot, s négy D alakú, hegesztett fülénél fogva felemelték és kivették a tartályt, majd kicipelték a teremből, át az elárasztott fedélzeten a létrához. Itt lassabbra vették a tempót, óvatosan, lépésről lépésre haladtak a futóhídhoz, majd ki a fő folyosóra. Az utolsó két fő akadályt – a nyílt fedélzetre vezető létrán és a csónakokhoz leereszkedő utaslétrán – incidens nélkül túljutottak, s hamarosan ismét parton voltak. Hálásan váltak meg védőruházatuktól és gázálarcuktól, begyömöszölték őket az egyik hátizsákba, amibe nehezékként köveket pakoltak, és behajították az öbölbe.
Egy órába telt az út gyalog vissza a földnyelvre. Adnan megparancsolta embereinek, hogy tegyék le a tartályt és fújjanak egyet, ő pedig visszakutyagolt a partra, és az öböl felé a ködöt kémlelte. Éppen ki tudta venni Szaljicsev hajójának körvonalait. Jelzőfényt húzott elő a zsákjából, lepattintotta a gyújtókupakot, majd a szikrákat hányó csövet meglengette a feje fölött. Harminc másodperccel később dupla fényvillanás érkezett válaszul a hajóról. Adnan a többiekhez fordult és magához intette őket.
Fél órával később már a hajón voltak, úton vissza oda, ahonnan jöttek. Mire befutottak a fő öbölbe, a biztonsági tartály már egy másik, védettebb tartály belsejében rejtőzött, melyet magukkal hoztak. Szaljicsev gyanakvón méregette, de nem szólt, csak kikormányozta a hajót a nyílt vízre.
Adnan most Szaljicsev mögött állt a kormányosfülkében. Éjfélre járt, csak a koromfekete éj sötétlett át az ablakon.
– Tényleg megdolgozott a béréért, kapitány – mondta Adnan. – Hálával tartozunk.
Szaljicsev vállat vont, de nem szólt.
Adnan érezte, hogy a kormánykerék faállványából kiugrik a rádió szögletes éle, s nekinyomódik a csípőjének.
Óvatos mozdulatokkal előhúzta bicskáját a kabátja zsebéből, hüvelykujjával kipattintotta az élét, és a rádió áram-vezetékéhez szorította. Alig kivehető pattanás hallatszott, ahogy elnyisszantotta.
– Megnézem az embereket – mondta Adnan. – Hozhatok egy csésze kávét? Vagy valami erősebbet?
– Kávét.
Adnan leereszkedett a létrán a fő szintre, majd tovább egy másik, rövidebb létrán a hálófülkébe. A fő szintről leszűrődő gyenge fényt leszámítva sötét volt. Emberei hanyatt fekve aludtak a priccsen. Korábban már kiosztott nekik újabb adagot az állítólagos kálium-jodidból, mely valójában három gramm, általános cellulózkapszulába töltött lorazepam szorongásoldó tabletta volt. Az előírt mennyiség háromszorosa elegendő volt, hogy valóban mély álomba zuhanjanak. Micsoda áldás, gondolta Adnan.
Végigviaskodta az elmúlt négy órát a rá váró feladat miatt – nem a szükségessége, mint inkább a módszere végett. Hisz emberei már haldokoltak, ezen semmi sem változtathatna; ő maga is haldokolt, ezen sem változtathatott semmi. Ez a háború ára és a hűségesek terhe. Némileg vigasztalta, hogy nem fognak felébredni, nem fognak fájdalmat érezni. Egyedül a zaj miatt aggódott. Szaljicsev persze öreg, de szívós, megedzette az élet a tengeren. Legjobb lesz, ha meglepi.
A hátsó falra rögzített munkaasztalhoz lépett, és kihúzta a bal felső fiókot. Ott lapult a korábbi kutakodása során felfedezett kés. J alakú volt, hegyét és gondosan fent élét látva úgy vélte, halbelezésre szolgálhat.
A pengét felfelé tartva ujjait a famarkolat köré fonta, és az első priccshez lépett. Nagy lélegzetet vett, bal kezével megfogta a férfi állát, a matrac felé fordította a fejét, majd a kést a fültő mögé illesztette, és felrántotta az állvonal mentén. Vér lövellt ki az elmetszett nyaki verőérből, a sötétben feketének tűnt. A férfi halkan belenyögött Adnan tenyerébe, rándult egyet-kettőt, majd mozdulatlanná dermedt. Adnan a második emberhez lépett, megismételte az iméntieket, aztán a harmadikhoz. Alig kilencven másodpercbe telt. A padlóra ejtette a kést, aztán felment a fő szintre, és lemosta kezéről a vért. A mosdókagyló mellé térdelt, kihúzta az alsó fiókot, és elővette a kilenc milliméteres Jarigin pisztolyt, melyet előzőleg odarejtett. Hüvelyknyit visszarántotta a szánt, hogy megnézze, van-e golyó a töltényűrben, aztán felhúzta a kakast, kioldotta a zárat, és a pisztolyt kabátja oldalzsebébe dugta. Végül felkapott egy műanyag kávéspoharat a csepegtetőtálcáról.
Felkapaszkodott a létrán, és a kormányházba lépett.
– Kávé – mondta, s baljával Szaljicsevnek kínálta a poharat. A kapitány megfordult és érte nyúlt. Adnan előrántotta zsebéből a Jarigint, és golyót eresztett az öreg homlokába. Vér és agyvelő fröccsent az oldalablakra. Szaljicsev hanyatt esett, és lecsúszott a fal mentén. Adnan automatára állította a kormányzást az állványon, majd elkapta Szaljicsevet a bokájánál fogva, a létrához vonszolta, és legurította a fő szintre.
Aztán visszasietett a kormányhoz, s beletelt egy percbe, mire újra ellenőrizte helyzetüket az ősrégi Loran-C egységen, majd kikapcsolta az automatát, és igazított az útvonalon.

Egy órával később feltűnt a horizonton a sziget egyenes, sötét sávja, majd újabb egy óra múlva Adnan lejjebb vette a motorokat, s a partvonalat követve keletnek fordult, míg fel nem tűntek a Loran-C kijelzőjén a helyes koordináták.
A Kolgujev nevű sziget Adnan térképe szerint a Nyenyec Autonóm Körzethez tartozott, vizenyős területek, zsombékok, alacsony hegyek szinte tökéletes körét formáló, nyolcvan kilométeres átmérőjével a délkeleti parton az egyetlen, Burgino névre hallgató településnek adott otthont, melyet néhány száz, halászatból, gazdálkodásból és rénszarvastartásból élő nyenyec népesített be.
Visszahúzta a gázkart, és leállította a motort. Az órájára pillantott: tíz percet késett. Lekapta a hordozható zseblámpát a falra szerelt polcról, és kiment a fedélzetre. Lámpájának kódolt villogtatását azonnal követte a helyes válasz a partról.
Öt perccel később oldalmotor halk bugása ütötte meg a fülét. Motoros siklócsónak tűnt fel a sötétben és állt a bal hajókorlát mellé. Négy férfi volt a csónakban, valamennyi AK-47-essel felfegyverkezve. Adnan egyiket sem ismerte fel. Nem mintha számított volna, a lámpakód egyezett, és ha csapda lenne, már akkor sem tehetne semmit.
– Maga Abdul-Baqi, a Teremtő szolgája? – kérdezte egyikük. A vezető, gondolta Adnan.
– Nem. Az Örökkévaló szolgája – felelte Adnan. – Jó látni benneteket.
– Téged is, testvér.
– Dobj egy kötelet és pattanjatok át. Legalább ketten kelletek az átemeléshez.
Amíg Adnan a bakra tekerte a kötelet, két férfi átmászott, eloldotta a fedélzethez láncolt biztonsági tartályt a helyéről, s a korláthoz vitte, ahol a siklócsónakban várakozó két másik férfi elvette és átemelte. Aztán mindketten visszamásztak a csónakba.
– Minden rendben ment? – kérdezte a vezető.
– Igen. Minden a terv szerint ment.
– Segíthetünk még valamiben?
Adnan a fejét rázta.
– Köszönöm, nem. Már majdnem bevégeztetett. Itt mély a víz, csaknem háromszáz méter. A tenger majd gondoskodik a többiről.

60

Stephen Netters admirális tudta, hogy nem vár rá kellemes tárgyalás, és sokkal inkább az számít, ki nem jelenik meg, mint az, hogy ki igen. Jog szerint Robby Jacksont illette volna, hogy az íróasztal túlsó felén helyet foglaljon, de nem így történt. Egy gyűlölettel telt szívű rohadék gondoskodott róla. Ehelyett itt volt nekik Edward Kealty. A rossz ember bármely időben. Netters és Jackson csillaga együtt ívelt fel, a Tengerészeti Akadémián kezdték, s pályafutásuk többször keresztezte egymást, ahogy a szamárlétrát mászták, míg végül Netterst kinevezték az Egyesített Vezérkar főnökének Ryan kormányának fogyatkozó napjain. Számos oka volt, hogy elfogadta az állást, kevésbé az ambíció, inkább a Ryan iránti tisztelete motiválta.
Nehéz volt nem felmondani később, különösen, amikor világossá vált, hogy Kealty nem az érdemei, hanem a vak sors és tragédia révén nyeri el az ovális irodát. De már akkor tudta, amikor a szavazatokat számlálták, és a választókörzetek kérlelhetetlenül Kealty javára billentették a mérleget, hogy maradni fog, nehogy az új elnök a Pentagon „parfümös hercegei” közül nevezzen ki valakit. Elég volt egy pillantást vetni Kealty kormányának bölcsességére (vagyis annak hiányára), s máris egyértelművé vált, mit vár el embereitől. És itt volt a kutya elásva. Ellenkezz gyakran a királlyal, és a királyság a barbárok kezére jut.
– Magyarázza el, mit látok, admirális! – mordult Kealty elnök, és visszalökte Nettersnek a műholdfotót az asztalon.
– Elnök úr, ezen a képen tankok és gépesített gyalogság nagyarányú mozgása látható, amint épp nyugatra, a határ felé tartanak.
– Azt én is látom, admirális! Milyen számokról beszélünk, és mi a fenét forralnak?
– Ami az első kérdést illeti, azonosítottunk egy páncélos hadosztályt, mely három páncélos alakulatból áll régi szovjet T-54-esekkel, T-62-esekkel és Zulfiqar tömegtámogató harckocsikkal vegyesen; négy tüzérségi zászlóaljat és két gépesített gyalogsági hadosztályt. Hogy mit forralnak, elnök úr, ilyen fogalmakban egyelőre nem gondolkodhatunk. Arra kell koncentrálnunk, mire képesek, s csak aztán tisztázhatjuk a szándékaikat.
– Ezt fejtse ki! – mondta Ann Reynolds nemzetbiztonsági tanácsadó.
Más szóval: Dunsztom sincs, miről hadoválsz. Scott Kilbornhoz hasonlóan, a michigani demokrata képviselőasszony is végletesen képzetlen volt, ám mind demográfiailag kedvező neme, mind a Ház hírszerző bizottságában betöltött széke kapóssá tette a Kealty-kabinet szemében. Reynoldsot egy detroiti székhelyű, közösségi hálók építését végző internetes cég vezérigazgatójaként hozzáértés és tehetség jellemezte, s úgy képzelte, e készségeket könnyedén átültetheti a politikus és törvényhozó szerepére. Netters gyanította, hogy Reynoldsnak nem esett le, mennyire meghaladja a képességeit a feladat, és ez halálra rémítette. A nemzetbiztonsági tanácsadó hűbelebalázs módjára kapkod, remélve, hogy Donna Karan hivatali kosztümje, puritán szemüvege és pattogó beszédstílusa feltartóztatja a farkasokat.
– Mondjuk, meg akarom dönteni a maratoni futás olimpiai rekordját. Ez a szándékom. Csupán az a gond, hogy mindkét lábam el van törve, és szívelégtelenségben szenvedek. Ez a képességem. Utóbbi diktál az előbbinek.
Reynolds mindentudóan bólintott.
Scott Kilborn, a CIA igazgatója közbeszólt.
– Elnök úr, Teherán „gyakorlatinak fogja beállítani, de nem vehetjük semmibe a nyilvánvalót! Először is, a haderő légvonalban az ilami hegynyúlvány felé tart, s Iránban ez van a legközelebb Bagdadhoz. Úgy nyolcvan mérföldre. Másodszor, egyszerűen csak elindítjuk a kiürítési tervet Irakban. Legjobb esetben a szunnitákat akarják figyelmeztetni, hogy viselkedjenek. Legrosszabb esetben ez az, aminek látszik, és rajtaütést terveznek.
– Mi célból?
Kealty tette fel a kérdést, ami jó, gondolta Netters, bár nincs mögötte kíváncsiság. Valahányszor szóba került Irak, az elnök túlságosan megoldás-orientálttá vált. Az első naptól kezdve világossá tette, hogy amint lehet, ki akarja vonni az amerikai csapatokat, de a taktikai biztonságnak csupán tessék-lássék figyelmet szentelne. Hiányzott belőle a jó vezető két kritikus ismérve: a rugalmasság és a kíváncsiság. A politikai arénában mindkettő bőségesen jellemezte, az azonban a hatalomról szólt, nem a hamisítatlan vezetői képességekről.
– Puhatolóznak, hogy lássák, hogyan reagálunk – felelte Kilborn. – Minél tovább halogatjuk a kivonást, annál több ideje marad Teheránnak, hogy a színfalak mögött egyezkedjen a síita milíciával. Ha egy rajtaütés nem befolyásolja a kivonási terveinket, tudják, mire számítsanak a jövőben.
– Nem értek egyet – jelentette ki Netters admirális. – Semmit sem nyernek, viszont mindent elvesztenek, ha átkelnek a határon. Ráadásul híján vannak légvédelmi tüzérségnek.
– Magyarázatot!
– Csak jelképes légvédelmi elemeket vonultatnak fel. Ez nem vall előrelátásra. Tudják, ha megtámadjuk őket, először a repülőgép-anyahajókat vetjük be az Öbölben.
Kealty nemzetbiztonsági tanácsadója, Ann Reynolds megszólalt: – Üzenet?
– Ez is a „szándék” kategóriába esik, Ms. Reynolds, de annyit mondhatok, minden hiányosságuk ellenére az irániak nem vakok, és nagy hívei a szovjet csatarend modellnek, mely erősen támaszkodik a mobil légvédelmi rendszerekre. Látták, mire voltunk képesek az első és második Öböl-háborúban, és nem felejtették el. Nem iktatod ki a légvédelmi elemeket, csak mert úgy tartja kedved.
– És mi a helyzet a légi támogatással? – kérdezte Reynolds. – A vadászrepülőgépekkel?
– Semmi sem változott – felelte Netters. – Csak a szokásos járőrgépek.
Kealty elnök összevonta a szemöldökét. Légy a levesben, gondolta Netters. Azt ígérte a hazának, hogy kihozza az USA-t Irakból, és ketyeg az óra, de nem a csapatoknak vagy Amerika stratégiai biztonságának, hanem Kealty esélyeinek egy második ciklusra. Neki, Nettersnek persze már a kezdetektől fenntartásai voltak az iraki háborúval kapcsolatban, s még mindig nem szabadult tőlük, de azok eltörpültek a valós veszély mellett, hogy elszúrhatják odaát. Mert akár tetszik, akár nem, az Egyesült Államok nyakig ült a Közel-Keletben, sokkal inkább, mint valaha egész történelme során. A fájdalommentes kivonás vágyálom volt, mellyel Kealty beetetett egy a háborúba érthetően belefáradt nemzetet. Bár a jelenlegi kivonási terv nem valósulhatott meg, elég megfontolt volt ahhoz, hogy Irak ne hirtelen süllyedjen káoszba, hanem lassan, ezért remélte, hogy Kealtyben lesz annyi átkozott józan ész, hogy átcsoportosítson, és hallgasson a hadvezérekre.
Egy ponton azonban Scott Kilbornnak azért igaza van. Ez a határ menti akció valóban előrevetítheti Kealty iraki végjátékát az amerikai csapatok nélkül, bár hogy Irán küld-e csapatokat, amint az amerikai erők kihúzták a lábukat, azt senki sem tudhatja. Ám, ha igen, kapóra jön nekik az elmérgesedett szunnita-síita erőszak, azzal ugyanis igazolhatják lépésüket.
Nyugtalanító játékot játszottak az irániak. Az amerikai csapatok késleltetett kivonása látszólag ellentmondott Teherán érdekeinek – legalábbis Washingtonból.
Kealty hátradőlt székén, és összeillesztette ujjait.
– Szóval, admirális, mivel maga nem hajlandó szándékokról beszélni, beszélek én maga helyett – mondta. – Az irániak csörtetik a kardot. Az eltökéltségünket tesztelik. Fütyülünk rájuk, folytatjuk a kivonást, és saját üzenetünkkel válaszolunk nekik.
– Úgymint? – kérdezte Netters admirális.
– Újabb repülőgépanyahajó-rajjal.
Ez aztán az üzenet. Egy újabb céltalan akció. Igaz, hogy a repülőgépanyahajó-rajok a hatalom meghosszabbításáról szólnak, ugyanakkor rokon értelműek az alapvető lőfegyver-biztonsággal, vagyis sose szegezz fegyvert olyasmire, amit nem akarsz lelőni. Kealty viszont csak a fegyvert akarja meglengetni.
– Milyen eszközök állnak rendelkezésre? – faggatta Kealty.
Kilborn Netterst megelőzve közbevágott: – A Stennis...
Netters félbeszakította. – Uram, így is túl vannak terhelve. A Stennis rajt tíz nappal ezelőtt váltottuk le. Rég kijár nekik...
– A pokolba is, admirális, kezd elegem lenni abból, hogy egyfolytában csak azt hallom, mit nem tehetünk, érti?
– Igen, elnök úr, de meg kell értenie...
– Nem! Ezért fizetik, admirális! Teljesítse, hozza a tervet, vagy keresek valakit, aki majd megteszi!

Tárik belépett a nappaliba, ahol az Emír olvasott, és felvette a televízió távirányítóját.
– Látnod kell valamit. – Bekapcsolta a tévét, és csatornát válva egy helyi hírállomásra lapozott. A csinos, szőke, kék szemű bemondó a mondat közepén tartott.
– ...ismét, a Pentagon egyik szóvivője épp most erősítette meg a BBC korábbi értesülését, miszerint az iráni hadsereg gyakorlatot tart az iraki határnál. A Pentagon elismerte ugyan, hogy a teheráni kormány nem jelentette be a gyakorlatot, ám hozzátette, az eset nem példa nélküli, és arra hivatkozott, hogy 2008 elején hasonló csapat- és fegyverzetmozgást...
Tárik elnémította a tévét.
– Furcsa hálótársak – motyogta az Emír.
– Tessék?
Teherán általában nem támogatta az OFT ügyét, ám nem is hátráltatta, mert tisztában volt vele, hogy sosem lehet tudni, mikor találkoznak az érdekek. Az iráni hírszerző és nemzetbiztonsági minisztérium, a VEVAK az elmúlt években arra koncentrált, hogyan festene Irak egy megszállás után. Annak ellenére, hogy számtalan milícia képviselte, és mind a Hezbollah, mind a Pasdaran támogatását bírta, az iraki síita népesség még mindig kisebbségben volt, vagyis ki volt szolgáltatva a szunnita üldöztetésnek. Míg a hatalom ilyesfajta kiegyensúlyozatlanságát Teherán megvetette, addig az OFT örömest kiaknázta. S miközben az Egyesült Államok háborút hirdetett 2002-ben, az Emír lefolytatta saját költség-haszon elemzését, és kifejlesztett egy stratégiát, mellyel előmozdíthatja az OFT céljait. Az, hogy ez a stratégia burkoltan az amerikai gazdasági modellen alapul, meg sem fordult Washington fejében.
Az Egyesült Államok egyszer végül távozni fog, legalábbis névleges szintre csökkenti a jelenlétet, és ekkor Irán játékba lendül a dominanciáért Irakban, ezt azonban nem érheti el a szunnita többséggel szemben szerzett előny nélkül. Irán tehát hiányt szenved, vagyis csak idő kérdése, mikor válik ügyfél belőle.
Az OFT szerepe 2003 augusztusában kezdődött Irakban a szunnita szélsőséges csoportoknak ingyen felkínált emberek, anyagok és szakértelem beáramlásával. Az amerikai megszállók iránt érzett kölcsönös gyűlöletre alapozva megosztották forrásaikat, és céljaik összefonódtak. 2006-ra az OFT már uralmat gyakorolt Bagdad nagy területei és a szunnita háromszög java része felett. S ez az az áru vagy szolgáltatás, melyért Teherán hajlandó lesz egyszer fizetni.

Mary Pat Foley és a Terrorelhárító Központ jól tudta, ifjabb Jack Ryan pedig nemrég ébredt rá, hogy a digitális korban a rendelkezésre álló információ éppúgy hátráltathatja a hírszerzési munkát, amilyen áldás lehet. A számítógép töméntelen mennyiségű információt kategorizál, vet össze és terjeszt, az ember azonban csak töredékét képes befogadni és hasznosítani. Az információ alkalmazása sarkalatos pont, ez alapján születnek – jó, rossz és semleges – döntések, mint azt mérnökök, vadőrök, kaszinók és több száz látszólag egymással kapcsolatban nem álló tudományág réges-rég felismerte. Ki mit csinál, s hol és mikor csinálja? Egy várostervezőnek a közlekedési dugókra hajlamos útkereszteződések listája gyakorlatilag hasznavehetetlen, egy dinamikus térkép, melyen láthatja a csomópontokat és a forgalom alakulását, ellenben felbecsülhetetlen. Sajnálatos módon, mint oly gyakran megesett, az amerikai kormány most is azon igyekezett, hogy behozza lemaradását az adatvizualizáció és információépítészet területén, miután kénytelen volt kiszervezni e szolgáltatásokat kibertudó cégeknek, miközben a hivatali gépezet dollármilliókat és rengeteg időt vesztegetett el rájuk.
Jack és Gavin Biery számára a projekt, melyet végül EKEMEGOSZTÓ-nak kereszteltek el, technikai kihívásként indult: miként fogadják és kovácsoljanak fegyvert – egy túlterhelést kivédő pallost – az interneten megjelenő szabad forrású információáradatból. A kissé erőltetett metafora dacára gyorsan haladtak előre, első lépésként olyan szoftverprogramot terveztek, mely gyászjelentéseket gyűjtött a keleti partról, hogy aztán különféle csoportosítások – életkor, halálozás helye, halálozás oka, foglalkozás stb. – szerint térképbe foglalja. Több adódó mintát előre meg lehetett jósolni – például az öregkori halálozások az öregek otthonai köré csoportosultak –, míg másokat nem, például azt, hogy az egyik államban nem sokkal korábban felemelték az alkoholfogyasztás korhatárát, miután több fiatal felnőtt is életét vesztette a közutakon, oda vezetett, hogy egy szomszédos állam levitte a korhatárt. Persze valamilyen szinten ez is előre látható volt, de a térképen megjelenő csoportokra valóban állt a mondás, hogy egy kép száz szónál is többet mond.
A másik meglepetést a szabad forrású információ mélysége és köre okozta. A valóban hasznos adatokhoz ugyan nem volt lehetetlen hozzáférni, de mélyen elrejtették őket a helyi, állami és szövetségi kormányok weboldalán, s csak az érhette el őket, aki elég türelemmel és technikai tudással rendelkezett, hogy rájuk leljen. A leggyakrabban terrorcselekmények helyszínéül szolgáló második és harmadik világbeli országok váltak a legkönnyebben prédává, gyakran elfelejtették betömni a rést az online adatnyilvántartás és az online adatállomány-biztonság között. Egyébként bizalmas információkat, például letartóztatási és nyomozási jegyzőkönyveket védelem nélküli szervereken tároltak, még tűzfal vagy köztük és a kormányzati weboldalak között használatos jelszó sem védte őket.
Ez volt a helyzet Líbiával is. Négy órával azután, hogy Hendley rábólintott, Jack és Gavin EKEMEGOSZTÓ-ja már cincálta is a szabad forrású és a kormányzati adatbázisok gigabájtjait. Két órával rá, az EKEMEGOSZTÓ kiköpte az információt Gavin meghackelt Google Earth Pro másolatára. Jack az elsötétített tárgyalóterembe hívta Hendleyt, Grangert, Roundsot és a Caruso fivéreket. Tripoli EKEMEGOSZTÓ-val feljavított műholdas képét színes vonalak, pontok és kockák hálózták be. Jack az LCD monitor mellett állt távirányítóval a kezében, Biery hátul, a falnál foglalt helyet, felnyitott laptopja az ölében.
– Mint egy Jackson Pollock-festmény – jegyezte meg Brian. – Szívrohamot akarsz hozni ránk, Jack?
– Várj egy kicsit – felelte Jack, majd megnyomta a távirányító gombját. Az „adatháló”, ahogy Gavinnel hívták, eltűnt. Ötperces alapozót tartott az EKEMEGOSZTÓ-ról, majd ismét megnyomta a távirányítót. A kép Tripoli repülőterére közelített, melyet most mintha virágfej borított volna be, a közepe színes tortaszeletekre tagolódó folt, változó hosszúságú szirmai négyoldalúra vágva.
– A folt a napi átlagos érkezési mennyiséget mutatja.
A reggel a legforgalmasabb, a délután a leglassúbb. A szirmok a repülőtéri ellenőrző pontoknál végzett speciális keresések átlagos számát jelképezik. Mint látjátok, reggel héttől tízig van egy csúcs, aztán minél közelebb járunk a délhez, úgy zuhan. Magyarán: csütörtökön tíz harminc és dél között a legjobb átcsempészni valamit a biztonsági személyzeten.
– Miért? – kérdezte Granger.
– Az ellenőrző pontok reggel teljes létszámmal üzemelnek, de késő délelőtt a személyzet ebédszünetig cserélődik, vagyis kisebb létszám meg nagyobb forgalom egyenlő rosszabb biztonság. Ráadásul a biztonsági személyzet kétharmada vasárnaptól csütörtökig van beosztva.
– Tehát a csütörtök a péntekjük – mondta Dominic. – Már a hétvégén jár az eszük.
Jack bólintott. – így véljük. Kapcsolódó indulási grafikonjaink is vannak. Nektek nagyobb hasznotokra válhatnak.
Jack végigpörgetett egy sor színes, közlekedési mintákat, bűncselekményeket, emberrablásokat, rendőri és katonai egységek által végzett rajtaütéseket és Nyugat-ellenes demonstrációkat ábrázoló réteglapon, mind dátum és időpont, demográfia, szomszédos körzetek, etnikum, külföldi jelenlét, valamint vallási és politikai kötődés szerint kategorizálva, majd végül egyetlen „mit tegyél és ne tegyél”-ben összegezte az adatokat Brian és Dominic számára: mely környékeket kerüljék el a nap melyik szakában, körzetek, ahol erős az OFT-támogatottság, utcák, ahol katonai ellenőrző pontok vannak, és a legáltalánosabbak a rendőri rajtaütések.
– Jack, ez szuper cucc – kommentálta Brian. – Kicsit olyan, mint a mi bizarr Frommerünk könyve.
– Mennyire változnak az adatok? – kérdezte Dominic.
– Nem nagyon. Van némi fluktuáció a fő iszlám ünnepek alatt és körül, de hacsak nem maradtok tíz napnál tovább, nem fogtok egybe sem belefutni.
Grangeré volt a következő kérdés:
– Terepen is hozzáférhetnek ezekhez az adatokhoz?
– Gavin meghackelt néhány nyolchüvelykes Ubuntu OS monitorú Sony Vaio VGN-t, aminek egy egész hármas...
– Angolul, Jack – szólt rá Rounds.
– Egy aprócska laptopot. Minden adatot tartalmazni fog Flash formátumban. Odafelé a repülőn megváltoztathatjátok és átnézhetitek az EKEMEGOSZTÓ réteglapjait. Átfutunk rajta, ha itt végeztünk.
Hendley megszólalt:
– Szép munka, Jack... Gavin. Van kérdés, srácok?
Brian és Dominic a fejét ingatta.
– Rendben, akkor biztonságos utat!

61

Idősb Jack Ryan megkötötte a nyakkendőjét, és a tükörbe nézett. Úgy döntött, elég jól fest. A szerencsehozó öltönye, sima fehér ing és vörös nyakkendő volt rajta. Előző nap vágatta le a haját, úgyhogy elég ősz szál látszott, hogy megmutassa, nem kölyök már, de fiatalos ahhoz képest, hogy az ötvenes évei elejét tapossa. Egy próbamosollyal ellenőrizte, rendesen fogat mosott-e. Akkor harcra fel!
Egy óra múlva kezdődik vagy húsz kamera és az azok mögött tolongó riporterek/kommentátorok százai előtt, de alig akad köztük olyan, aki valóban kedveli. Persze nem muszáj kedvelniük. Az a feladatuk, hogy úgy számoljanak be a tényekről, ahogy eléjük kerül, őszintén és korrektül. Többségük, de legalábbis néhányan bizonyosan úgy fognak beszámolni, ha Isten is úgy akarja. Mindenesetre kifogástalanul kell előadnia a beszédét, és véletlenül sem rókázhat vagy botolhat meg a kamerák előtt, bármily szórakoztató is lenne az esti tévéshow-ban.
Kopogtattak. Az ajtóhoz ment, hogy kinyissa. Nem kellett túlzottan óvatosnak lennie. Titkosszolgálati osztaga úgy őrizte az egész szintet, mint a légierő az atombomba-kioldót.
– Helló, Arnie, Callie – köszönt.
Arnie van Damm végigmérte.
– Nos, elnök úr, jó látni, hogy még mindig tudsz öltözködni.
– Van másik nyakkendőd? – kérdezte Callie Weston.
– Mi a baj a vörössel? – kérdezett vissza Ryan.
– Túlságosan az arcodba mászik.
– Milyet szeretnél?
– Az égkék jobb.
– Callie, imádom a munkádat, de kérlek, hagyd, hadd öltözzem fel magam, jó?
Callie Weston morgott, de nem vitatkozott.
– Kész vagy? – kérdezte Arnie.
– Túl késő elfutni – felelte Ryan. És valóban. Mostantól tettre kész, félelem és gáncs nélküli jelölt. Gerinces, ember a gáton.
Van Damm megszólalt: – Persze, nem beszélhetlek rá...
– Nem. – Arnie-val és Callie-val már kitárgyalták a Georgetownt, meg hogy belefoglalja-e a gyilkossági kísérletet a bejelentésébe. Mint várható volt, Arnie és Callie amellett érvelt, hogy említse meg, ő azonban hallani sem akart róla. A kampány során úgyis szóba fog kerülni az eset, de nem ő fogja felhozni. Persze hallgatni sem fog róla.
– Milyen a közönség? – kérdezte Ryan a témát lezárva.
– Feltüzelt – felelte Arnie. – Mellesleg lassan csordogálnak ma a hírek, szóval örülnek, hogy láthatnak. Kitölthetnek majdnem öt perc műsoridőt. Rengeteg fogkrémet fogsz eladni nekik, Jack. Hisz egyik-másik még kedvel is.
– Valóban? Mióta? – kérdezte Ryan.
– Nem ők az ellenség. Ők a sajtó. Semleges megfigyelők. Lógnod kéne velük, magánbeszélgetéseken csevegni. Ledönteni velük egy sört. Hadd kedveljenek meg! Szerethető fickó vagy. Hadd váljon ez a javadra!
– Fontolóra veszem. Kávét?
– Jól készítik itt?
– Nem panaszkodom – mondta Jack. Átsétált a szobaszervizes tálcához, és letelepedett, hogy töltsön még egy csészével. A harmadikkal. Ennél húzta meg a határt, nehogy ideges legyen a koffeintől. A Fehér Házban a korábban brit gyarmat Jamaicából származó Blue Mountain volt az elnöki kávé, melyet világszerte széles körben a legfinomabbnak tartanak. Az aztán a csésze kávé. Talán a babszemekben felhalmozódó bauxit teszi, mélázott Jack.
Gondolatai megint a fő kérdés körül forogtak: ha megnyerné, hogyan terelné vissza az országot a helyes vágányra. Egy olyan bonyolult országot, mint az USA, gyakorlatilag lehetetlen kormányozni. Túl sok érdek, valamennyi élet-halál kérdése valakinek, és az a valaki bekerül a tévébe vagy a lapokba, hogy nézetei biztosan megfelelő – lehetőleg hangos – visszhangot kapjanak. Akár figyel az elnök, akár nem. Mert neki ott a személyzet, hogy a fontos dolgok elébe kerüljenek. Ezáltal azonban a személyzet túszává válik, és még egy jó embert is tévútra vihetnek az e posztra jelöltek – mellékesen, a személyzet kiválasztását a gyakorlottabb személyzetisek végzik, akikben egytől egyig buzog önmaguk fontosságának tudata, mintha egy asztal a Fehér Ház nyugati szárnyában vagy a régi elnöki iroda épületében személyes ajándék lenne Isten kezéből. Ők formálhatják és formálják az elnök elképzeléseit pusztán azzal, hogy megrostálják, mit lásson. És még négy ilyen évért akarsz küzdeni? kérdezte Ryan magában. Te hülye, idióta!
– Ismerem ezt a nézést – sopánkodott Arnie. – Tudom, mi jár a fejedben. Mit mondhatnék, Jack, azon kívül, hogy szerintem tényleg te vagy a legmegfelelőbb ember a munkára, és szükség van rád. Minden porcikám ezt súgja. És neked?
– Lassan eljutok oda – mondta Ryan.
– Látod, mi folyik Iránban? – kérdezte Arnie.
– Mire gondolsz? Az atomprogramjukra vagy a határ menti gyakorlatra?
– Mindkettőre.
– Ugyanaz a ház, más a festék – mondta Jack. – Teherán tudja, hogy elég egy kis kardcsörtetés, és Kealty máris reagál, vagy túlreagál. Mit küldetett oda Nettersszel? Egy egész anyahajórajt?
– Igen. A Stennist. Visszarendelte őket a hazaútról.
– Tökkelütött! Az USA elnöke úgy táncol, ahogy ők fütyülnek. – Az órájára pillantott. – Mennyi időm van még?
– Tíz perc – felelte Callie. – Rábeszélhetlek egy kis tévésminkre?
– Még csak az hiányozna! – mennydörögte Ryan. – Nem vagyok tízdolláros prosti a Tizenhatodik utcán.
– Mostanság többet kóstálnak, Jack. Az infláció, nem emlékszel?
Ryan felállt, és megcélozta a mosdót. A hólyag fölötti uralom elvesztését ugyancsak kerülni kell, kizárt, hogy megessen vele kamera előtt. Ahogy egyre öregebb lett, egyre kevésbé szívesen állt be a sorba egy brunyálásért. Biztosan a korral jár, gondolta. Szóval brunyált egyet, felrántotta a cipzárt, és visszatért, hogy felvegye a zakóját.
– Menjünk, srácok?
– Előre, az oroszlán barlangjába, elnök úr! – Arnie csak a magánéletben tegezte Jacket. Callie Westont ugyanez a kiváltság illette, bár kényelmetlenül érezte magát miatta. Mikor kiléptek a helyiségből, Andrea Price-O’Day már várt rájuk osztagának néhány tagjával, fegyverük készenlétben a pisztolytáskában.
– HARCOS indul – tájékoztatta Andrea a csapatát a hajtókájára erősített mikrofonon.
Jack a felvonóhoz masírozott, melynél szokás szerint egy másik felfegyverzett ügynök várta.
– Rendben, Eddie – mondta Andrea. Eddie elengedte a gombot, és a felvonó leereszkedett a második emeletre, vagyis a mai bejelentés számára fenntartott tárgyalóterem szintjére.
Negyven másodperccel később szétcsusszantak az ajtók, és a titkosszolgálat előrement, hogy vezesse a bevonulást. Hatalmas nézőközönség fogadta, meglepő módon közönséges állampolgárok is megjelentek, zömmel azonban különböző beállítottságú riporterek jöttek kamerával, jack rájuk mosolygott – egy jelölt mindig mosolyogjon –, s intett annak a pár embernek, akiket négy évvel korábbról névről ismert. Közben arra gondolt, csak nehogy a nagy mosolygásban széthasadjon az arca.
– Elnök úr, kérem, kövessen – szólt a szállodaigazgató a terem végébe kísérve a társaságot. Ott állították fel a felolvasóasztalt. Ryan nyomban elhelyezkedett mögötte. Megmarkolta a fakeretet, még a keze is belesajdult. Ez volt a szokása, segített neki ráhangolódni a feladatra.
– Hölgyeim és uraim – kezdte. – Köszönöm, hogy eljöttek. Azért vagyok itt, hogy bejelentsem, indulok az Egyesült Államok elnökségéért jövőre.
Három éve ért véget az elnökségem, azóta csalódottan figyelem a jelenlegi elnök hivatali ügyködését. Kealty elnök úr nem jól reagált a hazánkkal szemben felmerülő kihívásokra. Afganisztánban és Irakban szükségtelenül haltak meg katonák, áldozatul estek a kivonás irányt vesztett politikájának. Amikor egy ország háborúban áll, még ha tévedés is az a háború, nem szabadulhatsz tőle, azt le kell játszani. Nem helyes politika elmenekülni a konfliktusok elől. Kealty elnök úr már az Egyesült Államok szenátoraként sem viszonyult barátian a katonai szolgálatokhoz, s azóta csak tetézte korábbi hibáit, ügyetlenül használta őket, túlszabályozta a működésüket az ovális irodából, s megölette embereinket ahelyett, hogy hallgatott volna a terepen szolgáló parancsnokokra.
Kealty elnök úr a nemzetgazdaságot is tévútra vitte. Amikor leköszöntem, Amerika gazdasága egészségesen növekedett. Első két évében Kealty elnök úr elhibázott adópolitikája megakasztotta ezt. Tavaly a gazdaság elérte mélypontját, s bár azóta megint növekedésnek indult, az nem a kormánypolitika miatt történt, hanem annak ellenére. Kormányzásom alatt egyszerűsítettük az adórendszert. Ezzel rengeteg jogász és könyvelő vesztette állását, mellesleg, talán emlékeznek, még mindig hiteles könyvvizsgáló vagyok, de az új adótörvények olyannyira tömören fogalmaznak, hogy már én sem értem őket! Lehet, hogy Kealty elnök urat boldoggá teszi, hogy, a szavaival élve, mindenki tisztességes részt vállal az adókból, csakhogy a szövetségi kormányhoz befolyó bevételek nemhogy növekedtek volna, de inkább csökkentek, s a keletkező hiány napról napra az ország kárára van.
Kealty Fehér Házban töltött első három évét kizárólag tévedésnek tekinthetem hazánkra nézve, ezért állok most itt, hogy visszatérjek, és orvosoljam a hibákat.
Ami a nemzetbiztonság kérdését illeti, hazánknak új, hatékony látásmódra van szüksége, hol is állunk a világban. Kik az ellenségeink, hogyan kell velük bánni. Kezdetnek jobb hírszerzőszolgálatra van szükségünk. Ennek kiépítése évekbe telik, de nem késlekedhetünk, el kell kezdenünk. Nem bánhatunk el ellenségeinkkel, ha nem tudjuk, kik ők, és merre vannak. Úgy küzdhetünk ellenük, ha katonai erőforrásainkat megerősítjük és hatékonyan használjuk fel. Kealty elnök úr ezt látványosan rosszul csinálta. A szövetségi kormány elsődleges feladata a nemzetbiztonság. Az élet, Thomas Jefferson szerint, a biztonság és a boldogság keresése előtt áll. A nemzet életének védelme a hadsereg, a haditengerészet, a légierő és a flotta feladata. Ezért megfelelő támogatást kell biztosítanunk nekik, és tökélyre képezni őket, aztán hagyni, hadd végezzék a munkájukat a hivatásos tisztek kívánságával és szakértelmével összhangban, a hivatalban lévő elnök stratégiai irányítása alatt. Úgy tűnik, Kealty elnök úr ezt az egyszerű tényt sem ismeri fel.
Hölgyeim és uraim, itt állok, mert valakinek muszáj leváltania az elnököt, és ennek a valakinek szerintem John Patrick Ryannek kell lennie. Az önök és minden állampolgár támogatását kérem. Amerika jobbat érdemel annál, amit ő tett, felajánlom hát személyemet és éleslátásomat, hogy az elmúlt három év csorbáit kiköszörüljük. Célul tűztem ki, hogy Amerika visszaforduljon a régi igazságokhoz, melyek kétszáz éven át jó utat mutattak. Jobbat érdemel népünk. Azért vagyok itt, hogy mindenkinek megadjam, amire szüksége van. És hogy az mi is? – tette fel a költői kérdést.
– Mentesség a félelemtől. Mindenkinek tudnia kell, hogy otthon és a munkahelyén biztonságban van. Tudnia kell, hogy a kormány éber, s lankadatlanul keresi azokat, akik ártó szándékkal közelednek hazánkhoz, és kész igazságot szolgáltatni azoknak, akik amerikaiakat támadnak meg Amerikában vagy bárhol a világban.
Hölgyeim és uraim, a kormánynak nem tiszte, hogy a nemzet pesztonkája legyen. Az átlagpolgár a nélkül is képes gondot viselni saját szükségleteire, hogy valaki itt, Washingtonban asszisztálna hozzá. Amerika azért alakult meg, mert kétszáz-egynéhány évvel ezelőtt polgáraink nem akartak távoli uralkodók uralma alatt élni, akiknek fogalmuk sem volt, s a legcsekélyebb érdeklődést sem tanúsították az ő életkörülményeik iránt. Amerika a szabadságról szól. A szabadságról, hogy saját döntéseket hozhatunk, a szabadságról, hogy szomszédainkkal békében élhetünk. A szabadságról, hogy srácainkat elvihetjük a floridai Disney Worldbe vagy Coloradóba, lazachorgászatra. A szabadság azt jelenti, mi magunk dönthetjük el, mit akarunk kezdeni az életünkkel. A szabadság a természet természetes állapota. Isten azt akarja, hogy így éljünk. Az Egyesült Államok elnökének pedig az a feladata, hogy megőrizze, megvédje és óvja hazánkat. Ha az elnök teszi a dolgát, az állampolgárok úgy élhetnek, ahogy szeretnének. Ez az elnök teendője: hogy megvédje, aztán békén hagyja a népet.
Ezt kívánom elérni. Újraépítem a katonaságot, engedélyezem, hogy kiképezzék saját egyenruhás tagjaikat, megfelelően támogatom, és szabadjára engedem őket, hadd bánjanak el ellenségeinkkel. Újraszervezem a hírszerzést, hogy azonosíthassuk a hazánk és népünk életére törőkét, és szembeszállhassunk velük, mielőtt ártó szándékkal újra akcióba lendülnek. Olyan racionális adórendszert állítok vissza, mely csak annyit vesz el, amennyire szüksége van az államnak a funkciói betöltéséhez, s nem szipolyozza ki a népet, miközben arról papol, miként éljen.
Nemrégiben még valami felkeltette a figyelmemet. Kealty elnök úr az Egyesült Államok igazságügyi minisztériumának teljes súlyával támadást indított az Egyesült Államok hadseregének egyik kiemelkedő katonája ellen. A szóban forgó katona Afganisztánban kereste az Emírt, Szaif Rahman Yasint. Az elfogására irányuló küldetés nem járt sikerrel, valószínűleg a rossz hírszerzés volt az oka, de ez a katona több ellenséges harcossal végzett az akcióban. Az igazságügyi minisztérium most gyilkosság vádjával nyomoz. Jómagam is betekintettem az ügybe. Ez a katona pontosan azt tette, amit a többi katona az idők kezdete óta: leszámolt hazánk ellenségeivel. Kealty elnök úr és én egyértelműen más nézeteket vallunk arról, mi lenne hazánk fegyveres erőinek a teendője. Ez a bűnvádi eljárás végtelenül igazságtalan. A kormánynak az állampolgárokat kell szolgálnia, és az Egyesült Államok hadseregében szolgáló katona valójában egyenruhás állampolgár. Felszólítom hát Kealty elnök urat, hogy vessen véget ennek a vérlázító eljárásnak, de azonnal!
Köszönöm, hogy idefáradtak. Itt és most megkezdődik a kampányom. Hosszú lesz, és bizonyára kemény, nyilván keményebb, mint az első. De beszálltam a ringbe, s majd meglátjuk, hogy dönt az amerikai nép novemberben. Még egyszer köszönöm, hogy eljöttek.
Ryan lelépett a felolvasóasztal mögül, és nagy lélegzetet vett. Szüksége volt egy kis vízre. Belekortyolt a felolvasóasztalon talált pohárba. Aztán átpillantott Arnie-ra és Callie-re, akik a hüvelyujjukat feltartva jelezték, hogy jó volt. Rendben, ez is megvan. A küzdelem elkezdődött. Isten segélje!

– A kurva anyját! – vicsorogta Edward Kealty a tévé előtt. – Istenverte Derék Dudley lóháton vágtat az ostromolt nemzet megmentésére! Az a legrosszabb, hogy birkák milliói veszik be ezt a maszlagot.
McMullen és személyzete tudta, hogy Ryan bejelentést fog tenni, s próbálták felkészíteni rá Kealtyt, de erőfeszítéseik egyértelműen kudarcot vallottak. McMullen látta, hogy Kealty reakciója főként düh, de igazi aggodalom bujkál benne. Az amerikaiak többségét feszélyezte az, ahogy Kealty a választásokat megnyerte. A „győzelem érvénytelenné válás által” kifejezés Kealty megválasztása után hónapokig visszatérő elem volt a politikai műsorokban, s noha a közvélemény-kutatási számoknak nem sikerült tetten érniük az ország hangulatát, McMullen gyanította, úgy érzik az emberek, mintha a választásokból kimaradt volna egy lényeges hozzávaló, nevezetesen a hosszú, kemény küzdelmekkel teli versengés két jelölt között, akik lecsupaszítják lelküket a szavazókért. Kealty ugyan megtette ezt, többé-kevésbé, ellenfelének azonban esélye sem volt rá.
– Hogy a pokolba jött rá a rangeres ügyre? – háborgott Kealty. – Tudni akarom!
– Lehetetlen kideríteni, uram.
– Ne jöjjön nekem ezzel az ökörséggel, Wes! Derítse ki!
– Igenis, uram. Ejtenünk kell az eljárást.
– A bokorugró ellen? Ja, tudom, a keservit! Hintsék el a pénteki hírszemlében! Szabaduljanak meg tőle! Hogy állunk az ellenzéki kutatással?
– Még dolgozunk rajta. Eddig semmihez sem fértünk hozzá, Langley a probléma. Ryan tevékenykedésének java még mindig titkosítva van.
– Uszítsa rá Kilbornt...
– Ki fog szivárogni. Visszaüthet ránk, ha kiszimatolja a sajtó, hogy Ryan CIA-s múltjában kutakodunk. Más módot kell találnunk.
– Mindegy, hogy csinálja! Vissza akar térni ez a faszfej, hát legyen, de fájni fog!

– Szent szar – kiáltott Sam Driscoll a kórházi ágyából. – Egy arc a múltból. Mi szél hozott erre?
John Clark elmosolyodott.
– Azt csiripelték a verebek, hogy elcseszted a vállad tollasozás közben.
– Bárcsak úgy lenne. Ülj le, haver!
– Ajándékot hoztam – mondta Clark, majd az ágyra fektette aktatáskáját, és kinyitotta. Két üveg Sam Adams sör lapult a mélyén. Az egyiket átnyújtotta Driscollnak, aztán felbontotta a magáét.
Driscoll nagyot húzott belőle, és felsóhajtott.
– Honnan tudtad? Úgy értem, a sört.
– Emlékeztem, hogy említetted Szomália után.
– Neked aztán jó a memóriád. Látom, őszülsz is.
– Na, nézd már, ki beszél!
Driscoll megint kortyolt egy nagyot.
– Szóval, mi az igazi ok?
– Főleg csak be akartam nézni, meg aztán hallottam a nyomozásról. Most hol tart?
– Lövésem sincs. Már háromszor kihallgattak. Az ügyvédem szerint valami aktakukac szarrágó próbálja kiokoskodni, mit is varrjon a nyakamba. Ezt a kicseszést, John!
– Igazad van. Szívás, ha elvégzed a melót, szívás, ha felsülsz. Mit mondanak az orvosok a válladról?
– Hátravan még egy műtét. A nagy artériákat nem találta el a kő, de az inaknak meg a szalagoknak annyi. Durván három hónap a felépülés, aztán még három a rehabilitáció. Elég magabiztosak, de kétlem, hogy még egyszer rúdon fogok csimpaszkodni.
– És egy zötykölődő hátizsák?
– Valószínűleg az sem. A doki szerint, aki műtött, nem leszek képes a könyökömet nagyon a fülem fölé emelni.
– Sajnálom, Sam.
– Ja, én is. Hiányozni fog. Hiányozni fognak a srácok.
– Megvolt a húsz, ugye?
– És még néhány, de ezzel a nyomozással... Ki tudja?
Clark elgondolkodva bólintott.
– Hát, legalább nagy durranással lépsz le a színről. Klassz infó került elő a barlangból. Akár le is szánkázhattál volna a hegyről azon a terepasztalon.
Driscoll felnevetett, aztán elkomorodott.
– Egy pillanat. Honnan tudsz róla? Á, már kapiskálom. Még mindig űzöd az ipart, mi?
– Attól függ, mit értesz „iparon”.
Egy nővér lépett a szobába csiptetős írómappával a kezében. Driscoll a takaró alá csúsztatta a sört, Clark leengedte a magáét, hogy ne legyen szem előtt.
– Jó napot, Driscoll törzsőrmester! Veronica vagyok. Magával maradok éjfélig. Hogy van?
– Jól vagyok, asszonyom, és maga?
Veronika kötelességtudóan végigment a mappa kockáin, és melléjük körmölt néhány megjegyzést.
– Hozhatok magának valamit? Milyen a fájdalomszintje egytől...
– Hatos körül van, és nem tágít – vágta rá Driscoll mosolyogva. – Esetleg egy kis fagyit vacsorára?
– Majd meglátom, mit tehetek.
Veronica rávillantott egy mosolyt, aztán sarkon fordult és megindult az ajtóhoz. A válla fölött visszaszólt: – Csak tüntessék el azokat az üvegeket, uraim, ha kiitták.
Miután Clark és Driscoll kihahotázta magát, Driscoll folytatta:
– A kormányt értem „iparon”.
– Akkor nem. Azért jöttem, hogy munkát ajánljak, Sam. – Clark tudta, hogy ezzel némileg túllépi a hatáskörét, de nem tartotta valószínűnek, hogy ne tudná eladni Driscollt a képzettségével.
– Mifélét?
– Amit eddig is csináltál, csak hátizsák nélkül, jobb gázsiért.
– Valami törvénytelenbe akarsz rángatni, John?
– Semmi olyasmibe, amivel ne barátkoznál meg. Nincs benne semmi, amit ne csináltál volna már. Ráadásul ingyen-szabadulsz-a-börtönből kártyát mellékelnek hozzá. Persze költözködéssel járna. Georgiában hidegebbek a telek.
– Washingtonban?
– Arrafelé.
Driscoll lassan bólintott, jól megrágta Clark ajánlatát.
– Mi ez? – Felkapta a távirányítót az éjjeliszekrényről, és visszakapcsolta a hangot a falra szerelt tévére.
„...Kealty elnök úr az Egyesült Államok igazságügyi minisztériumának teljes súlyával támadást indított az Egyesült Államok hadseregének egyik kiemelkedő katonája ellen. A szóban forgó katona Afganisztánban kereste az Emírt, Szaif Rahman Yasint. Az elfogására irányuló küldetés nem járt sikerrel, valószínűleg a rossz hírszerzés volt az oka, de ez a katona több ellenséges harcossal végzett az akcióban. Az igazságügyi minisztérium most gyilkosság vádjával nyomoz, jómagam is betekintettem az ügybe. Ez a katona pontosan azt tette, amit a többi katona az idők kezdete óta: leszámolt hazánk ellenségeivel...”
Driscoll levette a hangot a tévéről.
– Mi a bánat... Hogy a pokolba? – Clark vigyorgott. – Micsoda? – kiáltott Driscoll. – A te műved?
– Jesszus, dehogy. Marion Diggs és Jack Ryan műve.
– Hihetetlen az időzítésed, John.
– Merő véletlen. Volt egy megérzésem, hogy ilyesmire készülődik, de azon kívül... – Clark vállat vont. – Ezzel viszont egy csapásra megoldódott a nyomozás miatti gondod, nem igaz?
– Honnan veszed?
– Ryan indul az elnökségért, Sam, és épp az imént törölte képen Kealtyt a nemzeti tévében. Az vagy hagyja, hogy ez a kamu bűnvádi eljárás hetekig forogjon a médiában, vagy elveti, s melegen reméli, hogy mielőbb feledésbe merül. Jelen pillanatban Kealty aggodalmának szarkupaca hirtelen púposra nőtt, míg te jelentéktelen figurává töpörödtél.
– Eldobom magam! Kösz, John.
– Nem tettem semmit.
– Elég gyér az esély arra, hogy Jack Ryan és Diggs tábornok miattam vegye fel a kagylót, úgyhogy biztosan te voltál.
– Majd átadom. Fontold meg az ajánlatomat! Nyitva tartjuk, míg felépülsz, aztán megszervezünk egy találkát. Mit szólsz?
– Jól hangzik.

Negyvenhárom órával azután, hogy Adnan kinyitotta a szelepet Szaljicsev Halmatic vonóhálós halászhajóján, és elsüllyesztette három barátjával együtt a Barents-tengerbe hétszáz láb mélyen, befutott a második csomag a dubaj raktárba.
Músza érkezése óta a mérnök szorgosan dolgozott, felállította az ólomszigetelésű biztonsági sátort a raktár padlóján, és ellenőrizte az alkatrészek leltárlistáját. Akár magát a sátort, melyet Malajziában gyártottak a Fort Leonard Wood hadműveleti sugárbiztonsági tanfolyamának online tananyagából lopott leírás alapján, az alkatrészeket is lézerrel maratták és esztergálták.
Az egyszerűség szépsége, gondolta Músza.
A szerkezet valamennyi alkatrésze jó szándékú, kettős célú technológiából, vagy rég félbehagyott, a modern szabvány szerint elavultnak minősülő tervekből született.
Az általa és csapata által szerzett alkatrész csak Oroszország nukleáris anyagokhoz való laza hozzáállása miatt létezett, mint arra környezetvédelmi csoportok úton-útfélen rámutattak. Ő azonban tudta, hogy ez csak az érem egyik oldala, a másik az orosz kormány innovatív nukleárisenergia-programokhoz fűződő szerelmi viszonya, valamint a megfontoltságra való hajlama, valahányszor sor kerül rá, hogy bejelentést tegyen róluk a világnak.
Oroszország északi hajózási útvonala mentén 380 RTG-s – radioizotópos termoelektromos generátorral működő – világítótorony volt szétszórva, melyek nagy többsége stroncium 90-maggal üzemelt. Ez a huszonkilenc év felezési idejű radioizotóp a néhánytól a nyolcvanwattnyi teljesítményre képes. A négy RTG-s modell – Beta-M, Efir-MA, Gorn és Gong – között szétosztva azonban akadt egy maroknyi, melyet egészen más maggal: 238-as plutóniummal terveztek. Ez az anyag a stronciummal ellentétben, mely a legrosszabb esetben piszkos bomba gyártásához használható, a megfelelő fissziós tulajdonsággal bír. Ugyanakkor a kinyerhető maganyagmennyiség önmagában nem lett volna a céljaikhoz elegendő. Ezért vált szükségessé egy másik forrás is. Ez volt Adnan feladata. Olyan feladat, melyért saját és emberei életét áldozta. A jutalom, melyet egy elhagyatott jégtörőhajóról szereztek azon az isten háta mögötti szigeten, volt a kirakójáték utolsó darabja: egy OK-900A-s nyomottvizesreaktor-mag 150 kilogramm 235-ös dúsított uránnal.
És mindkét elem ingyen volt, gondolta Músza. Névleges biztonság és gyakorlatilag nem létező nyilvántartás. Észreveszik egyáltalán az eltűnésüket a bolondok, és ha igen, mennyi idő múlva? tűnődött. De mindegy, akkor már úgyis késő.

Bármilyen bonyolult folyamatok és elméletek állnak a szerkezet tényleges működése mögött, a megépítése nem nehezebb egy négyhengeres gépjárműmotor megépítésénél a nulláról indulva, mondta neki a mérnök. Persze a szerelvényeknek szigorú szabványoknak kell megfelelniük, egészen mikromilliméteres pontosságig, az összeszerelés emiatt nagyon aprólékossá tette a munkát, így azonban, hogy Músza választása a dubaj raktárra esett, garantálva volt számukra a névtelenség és a magány. Az Emír terve bőséges időt biztosított a precíz összeszerelésre.
A mérnök előbukkant a sátor munkaterületének becipzárazott ajtajában, kihámozta magát a védőöltözetből az öltözőben, és kilépett a raktárba.
– Mindkét alkatrészt megfelelően csomagolták – jelentette Múszának egy pohár vizet elfogadva. – A tartályok külsején nyomokban található maradványsugárzást leszámítva, nincs szivárgás. Ebéd után kibontom a tartalmukat. A második csomag aggaszt igazán.
– Miért?
– A szerelvények, ahol a szabályozórúd-vezérlő kart bevezették a tartályba, gondot jelenthetnek. Valószínűleg beburkolták őket az eredeti mentőakcióban, de hogy miként és mennyire, az kérdéses. Amíg nem látom, nem tudom, épségben megúszták-e.
Músza elgondolkozott ezen, aztán bólintott.
– És a hozadék?
– Erről is csak akkor, ha szétszereltem őket.
– Érti, milyen minimumteljesítményt várunk el, ugye?
– Igen, és gyanítom, nem lesz gond vele, de nem ígérhetek semmit. És ez fontos: biztos benne, hogy egyik sem katonai létesítményből származik, ugye?
– Mit számít?
– Sokat. Mindent, barátom. Alapjában véve visszabontjuk a szerkezetet. Hogy bonyolítsuk a dolgokat, különböző forrásból származnak, és nagyon különböző célt szolgáltak. Az, hogy miként fogunk neki a szétszerelésükhöz, éppoly fontos, mint az, hogyan szereljük össze. Érti?
– Értem. Úgy szereztük, ahogy mondtam. Ennek a két szerkezetnek a tervrajzát adtam át.
– Helyes, az jó. Akkor nem látok elháríthatatlan akadályt.
– Mennyi időbe fog telni?
– A szétszedés még egy nap. A megépítés... két-három. Mondjuk, négy nap, mire indulásra kész.

62

Az Indonéz Köztársaság főkonzulátusa a Columbus sugárúton található, néhány tömbbel az Embarcaderótól délre, a Telegraph Hill és a Lombard utca tőszomszédságában, ahonnan rálátás nyílt az Alcatraz-szigetre. Clark a Jones utcában, a konzulátustól egy tömbre talált parkolóhelyet, ott állította le a bérelt Ford Taurust.
– Jártál már Friscóban, Jack? – kérdezte Chavez a hátsó ülésről.
– Kissrác koromban. Csak a Halászkikötőre, meg arra a tengeralattjáró múzeumhajóra...
– A USS Pampanito – mondta Clark.
– Igen. Meg a Kincses-szigetre emlékszem. Apu szerint elsírtam magam, amikor mondta, hogy ez nem ugyanaz a Kincses-sziget, mint ami a könyvben van.
Clark elnevette magát.
– Ez még azelőtt vagy azután történt, hogy szólt volna a húsvéti nyúlról meg a Télapóról?
Jack is elnevette magát.
– Azt hiszem, aznap.
Clark előhúzta a mobilját, a három lenyomozhatatlan készülék egyikét, melyet a repülőtéren vettek át. Tárcsázott egy számot, majd beleszólt: – Igen, jó reggelt, Mr. Nayoan bent van ma délelőtt? Igen, köszönöm. – Letette.
– Bent van. Sétáljunk egyet, ismerkedjünk a tereppel.
– Mit keresünk? – kérdezte Jack.
– Semmit és mindent – felelte Clark. – Most nem a térkép a terület, Jack. Épp akklimatizálódsz. Kideríted, merre vannak a kávézók. A bankautomaták, a sikátorok és a mellékutcák, az újságárusok, az utcai telefonok. Hol lehet a legjobban taxit fogni vagy villamosra pattanni. Megtanulod érezni, milyen itt élni.
– Ó, ennyi?
Chavez válaszolt.
– Nem. Hogyan mozognak az emberek, hogyan érintkeznek egymással? Megvárják a zebránál a zöld lámpát, vagy szabálytalankodnak? Egymás szemébe néznek a járdán, tesznek kedves megjegyzéseket? Hány rendőrautót látsz? Ellenőrizd a parkolást! Van parkolóóra, vagy ingyenes? Szúrd ki a BART-bejáratokat!
– Az a gyorsvasút – tette hozzá Clark, mielőtt Jack rákérdezhetett volna. – Az itteni földalatti.
– Ez rengeteg ahhoz, hogy megjegyezzem.
– Ez a feladat – mondta Clark. – Inkább hazamennél?
– Hogyisne!
– Így kell gondolkodni, Jack. Lásd másképp a terepet. A katonák fedezéket és lesállásokat keresnek, a kémek figyelőkamerákat és rejtekhelyeket. Két kérdést tegyél fel mindig magadnak: hogyan követnék és hogyan ráznék le itt valakit.
– Rendben.
Clark az órájára pillantott.
– Egy óránk van, aztán találkozunk hátul a kocsinál, meglátjuk, készen áll-e Nayoan az ebédre. Jack, te dél felé mész, Ding és én északkelet és északnyugat felé.
– Minek járunk be ekkora területet? – kérdezte Jack.
– Délre kezdődnek a lakónegyedek. Nayoan legalább napközben benne van a mókuskerékben: tárgyalások, ebéd, meg effélék. Használd ki a sétát az akklimatizálódáshoz.

Jack az utasításnak megfelelően dél felé indult a Jones utcán, aztán nyugatra fel a Lombardon, jól megizzasztva magát a meredek, kacskaringós járdán, majd a Telegraph Hill tetejére érve, a teniszpályánál újra délre kanyarodott. Itt egymás hegyén-hátán álltak a színesre festett házak, ahol az erkélyek és tornácok virágözönben úsztak. Rengeteg fotót látott az itt pusztító 1906-os földrengésről, és nehéz volt gondolatban összeegyeztetnie azzal, ami most elé tárult. Elcsúszik néhány lábnyit vagy hüvelyknyit a földkéreg a törésvonal mentén, és máris romokban hever a város. De tényleg, eszedben sincs kekeckedni az anyatermészettel! Erre emlékeztette a Katrina hurrikán Amerikát nem olyan régen, pedig akkor csak társtettes volt a természet. A többi a rossz logisztikán és az elégtelen készleteken múlott. Elgondolkodtató, mi történne, ha valami rosszabb leselkedne az országra – akár a természet, akár ember méri rá. Tényleg készen állunk ilyesmire?, töprengett Jack. Még jobb kérdés: létezik olyan, hogy tényleg készen állni? Kína, India és Indonézia emberemlékezet óta viseli cunamik és földrengések sorát, mégis, ha ma lecsap rájuk bármelyik, a reakciójuk és a helyreállítás alig irányított káosznak tűnik. Talán magával a meghatározással van a baj. Minden rendszernek, legyen szó akár kormányról, tűzoltóságról, vagy rendőrségről, van egy töréspontja, ahol a körülmények lekörözik az emberi erőt és a forrásokat. Apropó, valószínűleg mások az emberek, és ha így van, nem válik-e a készenlét fogalma élet-halál, túlélés vagy kihalás kérdésévé? Ha életben találod magad a katasztrófa után, készen állsz-e rá?
Szedd össze a gondolataidat, parancsolt magára Jack.
Negyvenpercnyi kószálás után visszafordult észak felé a Feusier Octagon House-nál, és visszatért az autóhoz. Clark és Chavez még nem volt ott, úgyhogy keresett magának egy padot az utca túloldalán egy fa alatt, és átfutotta az útközben beszerzett újságot.
– Okosan tetted, hogy nem ültél be a kocsiba – hallotta Jack a háta mögül. Clark és Chavez ott állt mögötte. – Miért is?
– Egy ilyen szép napon? Ki más tenne ilyet a zsarukon, detektíveken és orvlövészeken kívül?
– Bravó! Gyere ide. Ugyanaz az elv: három fickó nem üldögéi együtt a padon, hacsak nem buszra várnak vagy csavargók. – Jack csatlakozott hozzájuk a fa alatt, és félkörbe rendeződtek. – Rendben, üzletemberek vagyunk – mondta Clark –, álldogálva kitárgyaljuk a tegnap esti meccset, vagy a seggfej főnökünket. Szóval, mit láttál?
– Visszafogottabb az élet, mint New Yorkban vagy Baltimore-ban – felelte Jack. – Az emberek nem rohannak annyira. Többet mosolyognak, és a szemedbe néznek.
– Helyes, még mit?
– Jó a tömegközlekedés, sok a megálló. Öt rendőrautót láttam, de nem villogtak meg szirénáztak. Szinte mindenki zakót vagy pulcsit visel, vagy a kezében viszi. Nem nagyon tülkölnek. Kis autók, hibridek meg biciklik furikáznak. Egymást érik a kisboltok és a hátsó ajtós kávézók.
– Nem rossz, Jack – jegyezte meg Chavez. – Lehet, hogy szorult egy kis kém a fiú DNS-ébe, mi, John?
– Lehet.
Még tízpercnyi üzletember-rituálé után, Clark így szólt:
– Jól van, mindjárt ebédidő. Ding, te vezetsz. Jack és én járunk egyet. A konzulátus főbejárata a Columbus és a Jones sarkán van, de létezik egy oldalbejárat délebbre, a Joneson.
– Láttam, hogy beállt elé egy szállítókocsi, amikor sétáltunk – mondta Chavez. – És a személyzet egy része kint füstölt.
– Jó. Akkor siessünk!

Huszonöt perccel később Jack azt mondta a telefonba: – Megvan! Jön kifelé a főbejáraton. Gyalog van, dél felé tart a Columbuson.
– Ding, maradj a helyeden! Jack, tapadj rá, de legalább húsz méterrel maradj le mögötte. Egytömbnyire vagyok tőled keletre, a Tayloron közeledem.
– Vettem. – Egy perccel később: – Most halad el a Motor Coach fogadó előtt. Kábé harminc másodpercre a Taylor sarkától.
– Ott vagyok, délre tartok – felelte Clark. – Mindegy, mit csinál a sarkon, kelj át az úton, és indulj nyugatra a Chestnuton. Majd én átveszem.
– Oké. A sarokra ért. Északra fordul a Tayloron.
– Látom. Maradj le, menj tovább!
Jack átkelt a zebrán a Chestnut felé, és ment tovább. Szeme sarkából látta Nayoant. – Elveszítem... most – szólt Jack.
– Egyenesen felém jön. Állj készenlétben! – mondta Clark. – Egy perccel később megváltozott a hangja. – Nem! Nem, mondom, hogy a dobójátékosok névsora egy nagy nulla. Ezekben nincs szufla! Tévedsz, öregem! Tíz rongyot rá, hogy elbukják az első meccset... – Pár másodpercre rá. – Épp most haladt el mellettem. Megáll egy étteremnél, Pat kávézójánál az utca keleti oldalán. Jack, harapjunk valamit! Szerzek asztalt.
Ding közbekotyogott: – Én egy pastrami-szendvicset kérek!

Jack északnak fordult a Chestnut és a Mason sarkán, aztán megint északnak a Taylorra. Egy az ajtó melletti, kirakatra néző asztalnál találta Clarkot. Egyre nőtt a forgalom, korán megindult az ebédre vágyók hada. Jack letelepedett.
– A pultnál – mondta Clark. – A végétől a harmadik.
– Aha, látom.
– Ki ül mellette?
– Tessék?
– Ha csak a fő célpontra figyelsz, az fél siker, Jack. Beszélt valakivel, amíg követted? Megállt valahol?
– Nem, és nem is súrolta senki.
Clark vállat vont.
– Még a tetűládáknak is muszáj enniük.
Jack rendelt egy tonhalas rozsszendvicset, Clark meg egy szalonnásat, valamint egy pastramit Dingnek elvitelre.
– Rögtön végez – mondta. – Kérem a számlát. Kezet fogunk az ajtóban, és elköszönünk, aztán te mész vissza a kocsihoz. Én hazakísérem az emberünket, utána találkozunk a bayi Starbucksban.

Harminc perccel később már három csésze arany-parti pörkölt fekete fölött ültek egy bokszban az ablak mellett. Odakint gyalogosok és autók haladtak el a ragyogó napsütésben. A sarokban az elnémított tévében az idősebb Jack Ryan épp beszédet mondott. Le volt véve a hang, mégis mindhárman tudták, mi folyik. Ahogy a többi vendég és a bár személyzete is, akik vagy a készüléket bámulták, vagy a szalagfeliratra pillantottak néha munka közben.
– Öregem, tényleg megcsinálja – mondta Chavez. – A faterodnak aztán van kurázsija, Jack.
Jack bólintott.
Clark megszólalt: – Gyanítom, előre szólt neked.
Újabb bólintás.
– Kétlem, hogy repesne a boldogságtól a gondolatra, de szólítja a kötelesség, tudod? Akinek sokat adtak, attól sokat kívánnak.
– Hát, már eddig is sokat adott. Na, jó, vissza a feladatra: mit tudtunk meg?
Jack a kávéba kortyolt, majd válaszolt:
– Nayoan szereti a borsólevest, és smucig a borravalóval.
– He? – értetlenkedett Chavez.
– Borsólevest és klubszendvicset fogyasztott. Plusz-mínusz tizenkét dolcsi az étlap szerint. Csak néhány negyeddollárost hagyott. Mellesleg nem vagyok benne biztos, mit tudtunk meg.
– Nem sokat – értett egyet Clark. – Nem is számítottam sokra. Ha az OFT zsebében van, csak hébe-hóba használhatják. Annak az esélye, hogy egy nap alatt tetten érjük, nulla volt.
– Szóval, mi legyen a következő lépés?
– A konzulátus weboldala szerint fogadást adnak ma este a Holiday Inn Expressben. Valami közös jótékonysági buli a lengyel konzulátussal.
– Otthon felejtettem a szmokingomat – szólt közbe Chavez.
– Nem lesz szükséged rá. Pont az a lényeg, hogy tudjuk, hol tölti az estét Nayoan, vagyis azt, hogy nem otthon.

Ötezer mérfölddel odébb a mérnök előbújt a sátor öltözőjéből, s egy ronggyal letörölte a verítéket a homlokáról és a nyakáról. Ingatag lábakon a közeli hokedlihez vonszolta magát, és leroskadt.
– Na? – kérdezte Músza.
– Kész.
– És a hozadék?
– Hét-nyolc kilotonna. Napjaink mércéjével nem sok, például Hirosimára tizenöt kilotonnát dobtak, de a terveikhez bővel elegendő lesz. Mondjuk, tizenöt font per négyzethüvelyk ötszáz méterről.
– Ez nem tűnik soknak.
A mérnök elcsigázottan mosolygott. – Tizenöt psi nyomás már elég, hogy szétzúzza a vasbetont. Nem azt mondta, hogy főleg agyag a föld?
– De. Föld alatti megkeményedett struktúrákkal.
– Akkor felesleges aggódnia, barátom. Ez az elzárt hely, amit említett... Biztos a kiterjedésében?
– Igen.
– És milyen szerkezetű a fölötte levő réteg? Miből tevődik össze?
– Állítólag ignimbritből. Az...
– Igen, ismerem. Vulkáni piroklasztikus kőzetnek vagy összesült tufának is nevezik. Alapvetően vulkáni kőzet tömör rétegei. Az jó. Amennyiben a felső szerkezet elég vastag, a lökéshullámok lefelé irányulnak minimális gyengülés mellett. Az elvárt behatolási követelmény teljesülni fog.
– Bízom benne. Készen áll a szállításra?
– Természetesen. Viszonylag alacsony kimenő jelet bocsát ki, úgyhogy a passzív sugárzás miatt nem kell aggódni. Az aktív sugárzás már más tészta. Feltételezem, tettek lépéseket...
– Igen.
– Akkor jó kezekben hagyom – mondta a mérnök, majd felállt, és a raktár hátsó részében berendezett iroda felé igyekezett. – Most alszom egyet. Bízom benne, hogy a fizetségem hátralévő része reggelre a számlámon lesz.

63

Kapcsolattartójuk a Sendebad Park keleti oldalán futó Al Kurnish úttól nem messze, az ausztrál konzulátustól kőhajításnyira találkozott velük. Hendley nem volt hajlandó beavatni Briant és Dominicot, milyen természetű kapcsolatot ápol az ausztrállal, sőt a nevét sem érezte szükségesnek megemlíteni, a testvérek azonban nem tartották véletlennek, hogy hamis útlevelükbe és vízumukra ausztrál pecsét került.
– ’Napot, uraim. Nyilván Gerry srácai, ugye?
– Gondolom, igen – felelte Dominic.
– Archie. – Kezet fogtak. – Sétáljunk egyet, mit szólnak?
Megvárták, míg csillapul a forgalom, aztán átkocogtak az Al Kurnishon a szekérkerék alakú Al Fatah épület melletti salakos parkolóba, s onnan le a vízpartra.
– Szóval, ha jól értem, madarat fogni jöttek – mondta Archie a hullámverést túlharsogva.
– Így is mondhatjuk – felelte Brian. – Múlt héten meggyilkoltak itt egy fickót. Előbb felakasztották, majd lefejezték, végül levágták a lábát.
Archie bólogatott.
– Hallottam hírét. Csúnya ügy. Ezt hívják errefelé „soha többé bünti”-nek. Arra gyanakszanak, hogy a fickó elvetette a sulykot, és saját szakállára dolgozott?
Dominic bólintott.
– A svéd nagykövetség az, ugye?
Újabb bólintás.
– És a kit meg a mit keresik, ha jól értem.
– Bárminek örülünk, ami adódik – mondta Brian.
– Hát, az első dolog, amit tudniuk kell Tripoliról, az, hogy összességében átkozottul biztonságos város. Az átlagos utcai bűnözés ritka, a szomszédok figyelik egymást. A rendőrséget nem aggasztja különösebben, ha egyik csoport lemészárolja egy másik csoport tagját, míg nem viszik az utcára, vagy nem hívják fel magukra a figyelmet. Az utolsó dolog, amit a göndör hajú ezredes akar, az a rossz nemzetközi sajtó, főleg a rengeteg PR-munka után, amit belefeccölt. Az igazság az, hogy az OFT eléggé meghúzta magát az utóbbi nyolc-kilenc hónapban. Ezért az a szóbeszéd járja, hogy a svéd nagykövetség nem az OFT műve.
– Legalábbis nem szentesítették – mondta Dominic.
– Ó, értem. Egy leválasztott fej és egy pár levágott láb viszont elég nyomatékkal bír, ugye? Persze lehetne rosszabb. Általában a családi ékszerek is bejönnek a képbe. Nos, az Al Khums út szomszédságában van a lakás, ahol a barátjukat megkurtították. Elég szűkös hely. De ha jól hallottam, az a bizonyos lakás akkor épp üresen állt.
– Hol hallotta?
– Ismerek néhány francia emigránst, akik jóban vannak a zsarukkal.
– Gondolja, hogy csak kényelemből használták a lakást? – kérdezte Dominic. – Garzon?
– Aha. Szerencsétlen frátert máshol gyilkolták meg. A weboldalon látták? Az OFT vagy a LIFG honlapján? – kérdezte Archie a Líbiai Iszlám Fegyveres Csoportra utalva.
– Az OFT-én – felelte Brian. – Még valaki, akinek leoszthatta az OFT a munkát?
– Egy rakás. Még csoportnak sem kell lennie. A Medinában, az óvárosban akadnak bűnözők, akik húsz dolcsiért elvágják a torkod. Megjegyzem, az valójában nem rablás, hanem bérgyilkosság. De ez a videó... Egy kissé magasröptű az átlag ürgéhez képest.
– Szóval, miért nem intézték el egyszerűen valahol a Medinában? – kérdezte Brian. – Megölik, összekötözik, aztán kidobják a hullát az utcán.
– Mert akkor a zsaruknak be kell menniük a Medinába, érti? Így viszont mindenki úgy tehet, mintha máshol történt volna, és fennmarad a természetes egyensúly. Hány oldalra került fel ez a videó?
– Mi hatot találtunk – felelte Dominic.
– Nos, számtalan internetszolgáltató van a környéken, de azok a csoportok, amelyek a szóban forgó oldalakat kezelik, általában az üzemeltetést is maguk végzik egy elhivatott rendszergazdával, hogy bármikor szedelőzködhessenek és megpattanhassanak, mind fizikai, mind elektronikai értelemben. Ha az OFT leosztotta a gyilkosságot, akkor most nincs szerencséjük fiúk; viszont ha saját kezűleg intézték el, akkor feljebbről érkezett az üzenet. Ezt a fajta munkát nem szokás a véletlenre bízni. És ha így van, akkor lesz némi átfedés: egy helyi OFT-kapitány, aki kapcsolatban áll egy mobilis rendszergazdával.
– Ha jól értem, ez nem olyasmi, amit kikeresünk a telefonkönyvben – mondta Brian.
– Jól érti. Ismerek valakit. Hadd ejtsek meg pár hívást. Hol laknak?
– Az Al Mehariban.
Archie az órájára pillantott.
– Akkor ötkor ott találkozunk, és iszunk egyet.

Egy órával korábban érkezett, a saját kocsijával, egy ’80-as évek közepén gyártott, erdőzöld Opellel, s mint szinte minden mást Tripoliban, ezt is finom, vörösesbarna porréteg fedte.
– Bérelt autójuk van? – kérdezte Archie, miközben dudaszó és csikorgó fékek kakofóniájában rákanyarodtak az A1 Fat’h utcára nyugati irányban.
– Hohó! – kiabált Brian a hátsó ülésről.
– Itt nem léteznek közlekedési szabályok. Nevezzük a darwinizmus legprimitívebb formájának. A legrátermettebb sofőr kerül ki élve. Tehát, bérelt autójuk van?
– Nem, nincs kocsink.
– Ha végeztünk, vigyenek vissza a követségre, és használják ezt. De vigyázzanak, amikor kettesbe teszik. Kissé rozoga.
– Csak akkor, ha nem várja vissza egy darabban.
– Most csúcsforgalom van. Néhány óra múlva elcsendesedik.

Tripoli modern falú, útvesztőszerű Medinája az ottomán megszállás alatt született, és évszázadokon át egyszerre tartotta távol a betolakodókat és funkcionált kereskedelmi központként. A kikötő mellett épült, négy oldalán az Al Kurnish út, az Al Fat’h utca, a Sidi Omran utca és az Al Ma’arri utca szegélyezte. Keskeny utcák, kanyargó sikátorok és zsákutcák, boltíves sétányok és apró udvarok hálózata volt.
Archie keresett egy parkolóhelyet a Bab Hawara kapu közelében annak délkeleti fala tövében, aztán kiszálltak és kétsaroknyit gyalogoltak déli felé, egy kávézóig. Fekete nadrágos, rozsdabarna rövid ujjú inget viselő férfi emelkedett fel az asztaltól Archie közeledtére. Kezet fogtak, megölelték egymást, aztán Archie bemutatta Briant és Dominicot, mint „régi cimborákat”.
– Bemutatom Gázit – mondta Archie. – Benne megbízhatnak.
– Üljenek le, kérem – mondta Gázi. Az ernyős asztal köré telepedtek. Egy pincér jelent meg, mire Gázi pattogó arabsággal mondott neki valamit. A pincér távozott, aztán egy perccel később egy kannával, négy kis pohárkával és egy tálka mentával újra felbukkant. Amikor kitöltötte a teát, Gázi megszólalt: – Archie szerint a weboldalak érdeklik magukat.
– Többek között – felelte Dominic.
– Sokan nyújtanak olyan szolgáltatásokat, amikről Archie beszélt, de az egyikre mindenképpen érdemes lenne rászánniuk az időt. Rafik Barinak hívják az illetőt. Egy napra rá, hogy feltették az internetre a videót, és egy nappal azelőtt, hogy rátaláltak a hullára, átköltöztette a vállalkozását, egészen hirtelen, az éjszaka folyamán.
– Ez minden? – kérdezte Brian.
– Nem. A szóbeszéd szerint dolgozott bizonyos embereknek. Fel- és eltűnő weboldalak, proxy szerverek, átirányítások, változó domainnevek, meg minden. Ez Bari specialitása.
– És az ISP-k? – kérdezte Dominic az szolgáltatókra célozva. – Lehetséges, hogy kreálnak maguknak egyet ahelyett, hogy kereskedelmi céget vennének igénybe?
– Túl macerás, szerintem – válaszolta Archie. – Itt nem foglalkoznak ilyesmivel. Egy név és egy hitelkártyaszám, csak ennyi kell. A domainneveket nagy tömegben regisztrálják és változtatják minden ok nélkül. Nem, úgy kell csinálni, ahogy Bari csinálja, legalábbis itt.
Dominic Gázihoz intézte kérdését:
– Kivel él? Van családja?
– Itt nincs. Bengáziban van felesége és lánya.
– Mekkora az esélye, hogy fegyvere van?
– Barinak? Nagyon valószínűtlennek tartom. Amikor mászkál, védelmet kap.
– Az OFT-től?
– Nem, közvetlenül nem, azt hiszem. Lehet, hogy ők bérlik, meglehet, de ezek csak medinai emberek. Orgyilkosok.
– Hányan vannak? – kérdezte Brian.
– Amikor én láttam... ketten-hárman.
– Hol találjuk meg a fickót? – kérdezte Brian.

Mire visszavitték Archie-t a konzulátusra, a nap alsó pereme már majdnem a tengerbe merült. A városban utcai lámpák, fényszórók és neonfeliratok keltek pislákolva életre. Úgy döntöttek, hogy az FBI defenzívvezetés-tanfolyamát elvégző Dominic ül az Opel volánja mögé. Archie jóslatának megfelelően a forgalom gyérült valamelyest, de az utak még mindig inkább hasonlítottak versenypályához, mint városi főútvonalakhoz.
Archie kimászott a hátsó ülésről, és az anyósülés ajtajának támaszkodott.
– Az a térkép a Medináról, amit hoztak, elég jó, de nem tökéletes, úgyhogy legyenek észnél. Biztos, hogy nem várhat reggelig?
– Valószínűleg nem – mondta Brian.
– Hát akkor lazuljanak el és mosolyogjanak! Mint a turisták. Nézelődjenek, alkudozzanak egy kicsit, szerezzenek valami vásárfiát. Ne úgy masírozzanak át, mint a stiglicek...
– Stiglicek?
– Katonák. Leparkolhatnak egy mellékutcában a Corinthia közelében, annál a szállodamonstrumnál, ami előtt elhaladtunk idefelé.
– Megvan.
– Szinte mindenhonnan látható a Medinában. Ha eltévednek, azt célozzák meg!
– Öregem, ez úgy hangzik, mintha az oroszlán barlangjába készülnénk besétálni – szólalt meg Brian.
– Nem rossz hasonlat. A Medina általában biztonságos éjszaka, de gyorsan terjednek a hírek, ha kilógsz a sorból. Még két dolog. Szabaduljanak meg a kocsitól, ha úgy hozza a sors. Majd bejelentem, hogy ellopták. A másik, a csomagtartóban a kerék alatt találnak egy kis meglepetést egy barna papírzacskóban.
– Gondolom, nem harapnivalóról beszélünk – mondta Dominic.
– De nem ám, haver!

64

Nayoan délután öt órakor távozott a nagykövetségről, busszal utazott a Columbustól nem messze épült P+R parkolóhoz, ahol beszállt egy kék Toyota Camryba. Clarkkal a kormánynál követték San Francisco híres Tenderloin negyedének délnyugati peremére, a városháza és a Markét utca között fekvő egyszintes lakásig. Vitathatatlanul ez volt a város legrosszabb környéke – nyomor, bűnözés, hajléktalanok, különféle nemzetiségi csehók, rosszhírű szállók, lebujok, alternatív művészeti galériák mindenütt. Clark és társai egyetértettek: Nayoan csupán egyetlen okból választhatott itt lakást: a Tenderloinban élő nagy arányú ázsiai-amerikai népesség miatt, akik között viszonylagos névtelenséget élvez.
Miután néhány órát otthon töltött, Nayoan komor fekete öltönyben előbukkant a lakásból, és visszaszállt a Camryba. Most Jack foglalt helyet a volán mögött, így követték vissza a belvárosi Holiday Innbe. Nézték, ahogy belép a hallba, vártak tíz percet, aztán visszatértek a Tenderloinba.
– Miért hívják Tenderloinnak? – kérdezte Chavez, miközben Clark lekanyarodott a Hayes utcán, parkolót keresve. Az autó fényszórója felborult szemeteskukákon és verandák árnyékába húzódó alakokon siklott át.
– Senki sem tudja biztosan – mondta Jack. – Csak szóbeszéd. Egyes történetek szerint ez a város lágy hasaalja. Mások szerint veszélyességi pótlék járt a környéken szolgáló zsaruknak, akik a plusz pénzért jobb húsokat vásárolhattak.
– Frommert olvastál, Jack?
– Igen, meg egy kis Szun-cet. Ismerd meg ellenséged, nem?
– Van karaktere a helynek, az fix.
Clark talált egy parkolót két utcai lámpa között, egy fa alatt. Bemanőverezett, leoltotta a fényszórót, és kikapcsolta a motort. Nayoan lakása egy sarokkal lejjebb volt, az utca túloldalán.
Az órájára pillantott.
– Nyolc óra. Nayoan elvileg a fogadáson van. Átöltözni! – adta ki az utasítást.
Belvárosi ruhájukat – a vászonnadrágot, pulóvert és anorákot – lecserélték a Tenderloinban megszokott szerelésre, melyre egy turkálóban tettek szert korábban: melegítőfelsőre, flanelingre, baseball- és kötött sapkára.
– Húsz perc, aztán újra itt – mondta Clark. – Háromsaroknyi sugárban. Ugyanúgy csináljuk, mint múltkor. Lepra egy környék, úgyhogy hozzátok a formát.
– Melyiket? – kérdezte Jack.
Chaveztól kapta a választ: – A „ne húzz ujjat velem, különben én húzok ujjat veled”-et!

Találkoztak a kocsinál, aztán megindultak félsaroknyit délre, és megálltak egy üres verandánál. Chavez kezdte:
– Csak egy járőrkocsit láttam. Úgy tűnt, kötelező járat. Nem nagyon nézelődtek benne.
– Jack?
– Nem láttam világosságot a lakásban. Van egy zsákutca hátul meg egy vacak deszkakerítés, nyitva a kapuja, egy beton belső udvarba vezet. Két méterrel lejjebb kutyák mindkét oldalon. Ugattak, amikor elhaladtam előttük, de senki sem nézett ki az ablakon.
– Hátsó tornácon lámpa? – kérdezte Clark.
Jack bólintott.
– Egy csupasz körte. Nincs szúnyoghálóajtó.
– Az miért fontos?
Jack vállat vont.
– Általában nyikorognak, zörögnek.
– Csillagos ötös.

Harminc másodperccel később megkerülték a háztömböt, és találkoztak a zsákutcában. Chavez mentbe elsőként a kapun, fel a lépcsőn, kicsavarta a villanykörtét, aztán lelépett. Clark felsietett a lépcsőn, kilencven másodpercig guggolt az ajtónál, amíg a kilincsgomb és a zár nyitásán ügyködött. Aztán intett, hogy várjanak, majd becsusszant az ajtón. Hatvan másodperccel később megjelent, és intett, hogy jöhetnek.
Odabent a lakás híven tükrözte az épületet: hosszú és keskeny volt, zsúfolt folyosókkal, elnyűtt futószőnyegekkel borított halszálkás parkettával, sötét lambériával és penészes plafonnal. Jack látta, hogy Nayoan nem egy nagy belsőépítész: a sakktáblaszerű porceláncsempével burkolt konyhára és fürdőszobára a haszonelvűség volt jellemző, a nappalit tagolt kanapéval, dohányzóasztallal és egy tizenhárom hüvelykes televízióval rendezte be. Valószínűleg nem tervezte, hogy hosszasan lakik itt, gondolta. Akkor meg minek bajlódni azzal, ami nem létszükséglet? Jelent ez valamit? Talán érdemes lenne utánajárni, mennyi időre szól Nayoan megbízatása a nagykövetségen.
– Rendben, akkor nyomjuk! – parancsolta Clark. – Aztán ha végeztünk, mindent vissza a helyére!
Felkattintották zseblámpájukat, és munkához láttak.

Chavez szinte rögtön rálelt egy Dell laptopra Nayoan hálójában a kártyaasztalon. Jack beizzította, és nekiállt átfésülni a mappákat, fájlokat, böngészési előzményeket és a levelezőlistát. Clark és Chavez hagyta, hadd dolgozzon, amíg ők szobáról szobára haladva átvizsgáltak minden nyilvánvaló rejtekhelyet a következő harminc percben.
– Rendben – mondta Jack. – Nincs jelszóvédelem, nincs billentyűnaplózó program... A szokásos tűzfaltól és víruskeresőtől eltekintve tárva-nyitva áll. Töméntelen mennyiségű anyag van itt, de semmi szembeszökő. Főként titkosítás nélküli nagykövetségi dokumentumok és e-mailek, egy-két magán e-mail. Család és barátok otthonról.
– Címjegyzék? – kérdezte Clark.
– Ugyanaz. Semmi olyan, amit az OFT terjesztési listáján láttunk. A böngészési előzményeit szinte naponta törli egészen az ideiglenes fájlokkal és cookie-kkal bezárólag.
– Cookie-k? – ismételte Chavez.
– Azok a kis információcsomagok, amelyeket a weboldalak hagynak a gépeden, amikor ellátogatsz hozzájuk. Elég bevett gyakorlat az esetek többségében.
– Milyen mélyre tudsz leásni? – kérdezte Clark.
– Itt? Nem túlságosan. Átmásolhatom az összes fájlt, mappát és postaládát, de túl sok időbe telne átírni a winchesterét.
– Jó, akkor szedj le mindent, amit tudsz!
Jack a Dell FireWire soros portjára csatlakoztatott egy Western Digital Passport külső merevlemezt, és másolni kezdte a fájlokat, míg Clark és Chavez tovább vadászott. Újabb negyven perc elteltével Chavez suttogva felmordult a konyhában:- Megvagy!
Aztán egy húzózáras tasakot cipelve megjelent a hálóban.
– A konyhaszekrény fiókja dupla fenekű.
Jack elvette a tasakot és belekukkantott.
– Egy RW-s DVD. – Kinyitotta a Dell CD-meghajtóját, és becsúsztatta a DVD-t. Aztán rákattintott a megfelelő meghajtó betűjelére, mire egy ablak ugrott elő a monitoron.—Itt rengeteg adat van, John. Kábé hatvan gigabájt. Sok köztük képfájl.
– Nyiss meg néhányat!
Jack egy mappára kattintott kétszer, és kis ikonokban megjelenítette a képeket. – Ismerősnek tűnnek?
– Annak ám! – helyeselt Clark.
Jack három képre bökött a mutatóujjával. – Ezek biztosan az OFT oldalairól származnak.
– Nem zörög a haraszt... – szólt közbe Chavez. Clark az órájára pillantott.
– Másold át! Ding, takarítsunk el! Ideje szedni a sátorfánkat!

Egy órával később már ismét a repülőtér szomszédságában épült La Quinta Inn szállodában ültek. Jack biztonságos FTP-vel – állományátvitelre szolgáló szabvánnyal – feltöltött néhány képet a Campus szerverére, aztán felhívta Gavint, az info-tech csodagyereket, és kihangosította.
– Ezeket már láttuk – mondta Biery. – A Tripoliban szerzett pendrive-on?
– Úgy van – mondta Jack. – Tudnunk kell, ágyaztak-e beléjük sztegókat.
– Az utolsó finomításokat végzem a kódfeltörő algoritmuson, az a baj, fogalmunk sincs, milyen programot használtak a kódoláshoz: kereskedelmit vagy házilag barkácsoltat. A Szteganográfia Elemző- és Kutatóközpont szerint...
– Ilyen is létezik? – kotyogott közbe Chavez.
– ...momentán hétszázhuszonöt sztegóalkalmazás létezik a nagyvilágban, és ez csak a kereskedelmi cucc. Bárki, aki konyít valamit a programozáshoz, össze tud ütni egyet, és rá tudja pakolni egy flashdrive-ra. Bárhova elviheted, bedugod a gépedbe, és máris sztegómódban vagy.
– Szóval, hogyan töröd fel? – kérdezte Clark.
– Két részből áll a folyamat: először megnézem, van-e eltérés a fájlban, legyen az videó–, kép- vagy hangfájl. Ha kiütközik valami rendellenesség, akkor a program másik része átfuttatja a fájlt a legáltalánosabb kódoló módszereken. Nyers erővel törjük fel, de nagy esély van rá, hogy ez az OFT kedvenc módszere. Ha ezt megtaláljuk, felgyorsíthatjuk a szétbontást.
– Mennyi idő?
– Halványlila gőzöm sincs. Most kezdem betáplálni a szörnybe, aztán majd szólok.

Hajnali háromkor megcsörrent a telefon. Azonnal kiröppent mindhármuk szeméből az álom.
– Biery az – mondta Jack a szemét dörgölve, és a mobiltelefon kijelzőjére hunyorogott. Kihangosította a hívást.
– Lehet, hogy előre iszom a medve bőrére – mondta Biery –, de azt hiszem, igazi kincsesbányára bukkantunk. Ez a jó hír. A rossz az, hogy nagyon úgy fest, három különböző kódolási módszert használnak, tehát bele fog telni némi időbe.
– Hegyezzük a fülünket – felelte Clark.
– Először is, a bannerkép, amit az OFT honlapján találtunk Dirar meggyilkolásáról, szóval az, szerintem, egy egyszer használatos digitális kulcs. Alapvetően dekódoló rács az egyszerű szöveges üzenetekhez. Hogy elavult-e vagy még él, egyelőre nem tudom.
Jacket nem lepte meg a hír. Tudta, hogy a régi lehet új. Az egyszer használatos jelszavak rendszere ősi – hogy milyen ősi, az vita tárgyát képezi a kódtöréssel foglalkozó tudósok körében, de a modern kori születését 1917-re datálják az amerikai AT&T telekommunikációs vállalatnál dolgozó mérnöknek, bizonyos Gilbert Vernamnak köszönhetően –, s noha e rendszerek más-más sajátossággal bírnak, lényegében rejtjel-behelyettesítésen alapszanak, melyek egyszerűen, véletlenszerű alfanumerikus mátrix formában kerülnek elrendezésre: a bal margó egyik karakterét összefésülik a felső margó egy másik karakterével, és a metszésponton behelyettesítenek egy karaktert. A kódolás és dekódolás időigényes feladat, de ha kizárólag a feladó és a címzett birtokában van az egyszer használatos jelszó, akkor gyakorlatilag feltörhetetlen. Ez esetben egyes OFT-tagok tudják, mely napokon, mely weboldalakra látogassanak el, mely képeket töltsenek le és dekódoljanak szteganográfiával, hogy olyan egyszer használatos jelszóhoz jussanak, mellyel biztonságosan közvetíthetnek egyszerű szöveges telefonhívásokat, leveleket és e-maileket.
Csak az a kérdés, gondolta Jack, milyen gyakran cserélgeti az OFT az online jelszavakat. Erre kizárólag úgy jöhetnek rá, ha összevetik az ismert OFT-üzeneteket az egyszer használatos jelszavakat rejtő képekkel ugyanazon időkereten belül.
– Ez megmagyarázhatja, miért némultak el a születési értesítő után – mondta Jack. – Lecserélték a jelszót, mi meg lemaradtunk, mint a borravaló.
Clark bólintott, majd megszólalt: – Folytasd, Gavin!
– Aztán van itt egy nagyobb képfájl Nayoan DVD-jén, ami nem egyezik az OFT-oldalakról leszedettekkel. Az algoritmus még dolgozik rajta, de azok alapján, amit eddig láttam, egész csomó hitelkártyaszám és bankazonosító kód lehet.
– Nayoan az OFT kincstárnoka – mondta Chavez. – Ez tuti fix.
– Megnézted a számokat? – kérdezte Clark Gavintől.
– Még nem. Melyiket szeretnéd először?
– A hitelkártyákat. Könnyebb szert tenni rájuk, és könnyebb megszabadulni tőlük, mint egy bankszámlától. Kezdd a San Franciscó-i és nyugati parti számlákkal. Addig üssük a vasat, amíg forró!

65

Ha belépésük a Medinába felkeltette is bárki kíváncsiságát, az rejtve maradt előttük, vélték a Caruso fivérek. Persze még nem sötétedett be, úgyhogy temérdek fehér, nyilvánvalóan nyugati turista őgyelgett az árusok standjai körül, kószált a keskeny, dimbes-dombos sikátorokban, jelenlétük nem vont maga után semmit. A nap azonban lassan lebukott a horizonton, és ahogy egyre halványultak a fények, úgy ritkultak meg apránként a kívülállók is a Medinában, csak a helybeliek maradtak, meg elvétve egy-két turista, akik vagy eléggé ismerték Tripolit, vagy sejtelmük sem volt, miféle veszélyek leselkednek rájuk. Turistákat alig-alig gyilkolnak meg a Medinában, biztosította őket Archie, de az éjszakai rablótámadásokból és táskalopásokból már-már sportot űznek. A tolvajok biztos szemmel pécézik ki az óvatlanokat és a gyengéket. Brian és Dom egyiknek sem látszik, állapította meg Archie, tehát emiatt nem kell aggódni. Az ausztrál barna zacskós ajándéka a csomagtartóban – két, sorozatszám nélküli kilenc milliméteres Browning Hi-Power Mark III félautomata és négy tár kis sebességű üreges hegyű lövedék – duplán gondoskodott erről. Archie egyedileg gyártott hangtompítói, két egymáshoz erősített, üdítősdoboz méretű, feketére fújt PVC-csőből készültek. Elvileg egyik sem tartott ki száz lövésnél tovább, utána elvesztették hatóerejüket, mivel azonban összesen negyven lövedék jutott kettejükre, ezt nem fogják tesztelni.
Húsz percig a stukkós, téglafalú utcácskákat rótták, meg-megálltak egy-egy hordozható standnál és boltnál, hogy szemügyre vegyék a portékát, de Archie térképe közben mindvégig ott lapult Brian kezében összehajtogatva, az mutatta az utat. Archie több útvonalat is megjelölt Rafik Bari lakásához és onnan kifelé, két menekülő- és kitérő úttal egyetemben, mely csak megerősítette bennük a gyanút, hogy kapcsolatuk katonai, valószínűleg az ausztrál SASR-hoz, vagyis a Különleges Légi Szolgálathoz vezethető vissza. Éleslátása nem kis örömmel töltötte el őket: gondolkodásmódja egybevágott az övékkel.
– De jó szaga van valaminek – mondta Dom szimatolva.
A levegő megtelt illatokkal: égő faszén, roston sült hús és szűk helyiségekben összezárt ezernyi test verítékének bűze. A zaj kezdetben szintén zavaró volt, az arab, francia, magrebi és erős akcentussal beszélt angol kakofóniája. A sokaság mozgását mintha láthatatlan forgalomirányító vezényelte volna, az emberek egymást kerülgették, ki-be jártak a sikátorokba.
– Kutyahús, talán.
– Az Ázsiában van, tesó, és kevésbé általános, mint hinnéd. Lehet, hogy néhanapján tányérra kerül egy kis ló, de fogadok, hogy főként bárányt esznek.
– Újra a füzeteidet bújod?
– Ha idegen helyen jársz, alkalmazkodj...
– Valami azt súgja nekem, a tisztaság nem áll a prioritásaik élén – jegyezte meg Brian fejével egy árus felé intve, aki vértől pettyes vászonkötényben nyers csirkét trancsírozott egy vágódeszkán.
Dominic elnevette magát.
– Hát nem etettek veletek hernyót a SERE-n? – kérdezte a katonai kiképzőiskolára utalva.
A haditengerészekhez hasonlóan Brian is átesett az újoncok bevezetés szintű A kiképzésén, de az előretolt támadóegységeknek és repülőszemélyzetnek kifejlesztett B és C szintet is elvégeztették vele.
– De, Bridgeportban rovarokat, Warnerben kígyót.
A haditengerészet és a flotta B és C kiképzése több helyszínen zajlott, többek közt a kaliforniai Bridgeportban a Hegyi Hadviselés Kiképzőközpontban, és a kaliforniai Warner Springsben, a Haditengerészeti Légikikötőben.
– Hát akkor, mit számít az a kis lóhús?
– Talán majd kifelé, rendben? Közeledünk már, vagy mi?
– Aha, de nem kell kapkodnunk az öldökléssel. Szürkületkor szemrevételezzük Bari lakhelyét, megismerkedünk a környék fekvésével. Aztán megvárjuk, hogy besötétedjen, csak utána hatolunk be.
– Jól hangzik. Mennyi az idő...
Mintegy végszóra, az utcai hangszórók recsegve életre keltek, és a müezzin imára szólította a népet. Körülöttük az utcák lassan elcsendesedtek, a helyiek foglalatosságukat félbeszakítva kiterítették imaszőnyegüket, és letérdeltek a szertartáshoz. Más nem muzulmánokkal együtt Brian és Dominic félrehúzódott, és csendben várt, míg véget ért a szertartás, és folytatódott a szokásos nyüzsgés. A Carusók ismét megindultak. Hamar leszállt az est, az ablakokban és a kávézók kerthelyiségében kigyúltak a lámpák.
– Nem állíthatom, hogy odalennék az iszlámért – mondta Dominic –, de azt elismerem, hogy elhivatottak.
– Ez a baj a radikálisokkal. Ez a fajta elhivatottság az első lépés az öngyilkos merényletekhez és az épületekbe vezetett repülőkhöz.
– Igaz, de néha elgondolkodom, nem a rohadt alma elméletről beszélünk-e.
– Miről?
– Amikor rohadt alma kerül a hordóba. Ez esetben sok-sok rohadt alma, de valószínűleg még mindig jócskán kisebbségben vannak.
– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. De nem tisztem ezt megítélni.
– Úgy értem, gondolj bele: hány muzulmán él a világon?
– Másfél milliárd, azt hiszem. Talán kettő.
– És hányan robbantják fel magukat? Vagy még jobb kérdés: hány radikális terrorista akad közöttük?
– Húsz-harmincezer, valószínűleg. Értem, mire akarsz kilyukadni, tesó, de én nem a jó almák miatt aggódom.
Hogy kit és hogyan imádsz, a magánügyed egészen addig, amíg nem kezded kapni az isteni üzeneteket, hogy menj, és robbantsd ki a szart is az ártatlan emberekből.
– Hé, ezzel egyetértek.
Nem először folytatták ezt a beszélgetést, hogy erkölcsi vagy taktikai hiba-e, ha egy kalap alá veszel egy egész népet vagy vallást. Amikor egész népeket ellenségnek tekintesz, képes vagy-e meglátni az igazi rosszfiút és felismerni a szövetségest? Ahogy a világ szinte minden országának, úgy Amerikának is volt ellenségből lett barátja és barátból lett ellensége. Az afgán mudzsahidek jó példa erre, s Dominic gyakran elő is hozakodott velük. Ugyanazokból a lázadókból, akiknek segített a CIA kiűzni Afganisztánból a szovjeteket, lettek a tálibok. A történelemkönyvek mindig vitatni fogják, hogyan és miért alakult ez így, de hogy így alakult, azt senki sem kérdőjelezte meg. Abban egyetértettek a Caruso fivérek, hogy a katona és a zsaru hasonlóan látja a dolgokat: ismerd ki az ellenséget, amennyire lehet, és a taktikában légy rugalmas. A tetejében mindketten elég borzalmat láttak már, hogy tudják, a valóság sohasem fekete-fehér, ez különösen érvényes volt a Campusnál vállalt szerepükre, ahol a szürke volt a zsinórmérték. Ezért hívják gyakran „árnyharcosok”-nak a kémeket és különleges felderítőket.
– Ne érts félre – tette hozzá Dominic. – Alig várom, hogy pisztolyt rántsak a hazánkat fenyegető szarháziakra. Csak azt mondom, hogy általában az győz, aki okosan harcol.
– Ámen. Bár van néhány millió szovjet katona, aki vitatkozna ezzel. Sztálin úgy lökte őket a keleti front darálójába, mint marhákat a vágóhídra.
– Mindig akadnak kivételek.
Brian megállt, hogy megnézze a térképet.
– Már majdnem ott vagyunk. A következő saroknál balra, aztán jobbra végig egy sikátoron. Bari otthona balra a harmadik. Gázi szerint vérvörösre van festve.
– Reménykedjünk, hogy nem rossz ómen.
Tíz perccel később megtalálták a keresett sikátort, és nyakukat behúzva átosontak a kapun. Igazi jó katonaként Brian éjszakai látása élesebb volt, mint testvéréé, ő látta hát meg először a sikátorban feléjük tartó férfit, aki nem volt más, mint Rafik Bari személyesen. Nem volt egyedül, két fekete nadrágos férfi fogta közre, nyakban nyitott, hosszú ujjú fehér ingüket nem tűrték be a nadrágjukba.
– Helyi nehézfiúk – motyogta Dominic.
– Aha. Haladjunk el mellettük.
Bari szaporán szedte a lábát, ahogy testőrei is, de testbeszédük elárulta a Carusóknak, hogy Bari nincs kényszer hatása alatt. S kapcsolatuk tisztán megbízó-megbízott természetű.
Brian és Dom ért elsőként a vörös ajtóhoz, aztán mentek tovább, hadd haladjon el tőlük balra Bari és a társai. Brian átlesett a válla fölött, s látta, hogy Bari kulcsot csúsztat az ajtózárba. Az ajtó kinyílt, majd becsapódott. A Caruso fiúk a következő sarkon befordultak balra és megálltak.
– Ránk se pillantottak – mondta Dominic. Bari testőrei bizonyára utcai banditák, azt hiszik, az erőszak ismerete elég kiképzés egy ilyen feladatra, s az esetek többségében valószínűleg igazuk is van.
– Nekik pechjük, nekünk meg mázlink van – felelte Brian. – Mindenesetre eléggé sietősre vette a figurát. Vagy a Szerencsekereket akarja elérni, vagy odébbáll.
– Szerintem jobb, ha ez utóbbit feltételezzük. Ideje improvizálni.
– Ahogy a haditengerészetnél szokás.
Húsz lábbal odébb, bal kéz felől nyitott kaput találtak az utcán, belépve rajta egy kis udvarban kötöttek ki, melynek közepén kiszáradt, kör alakú szökőkút állt. Most már csaknem teljesen leszállt az est, a sarkok sötét árnyékba borultak. Beletelt pár percbe, mire a szemük hozzászokott. A szemközti falnak kiszáradt szőlőt tartó lugas támaszkodott. Odamentek, és megtapogatták a fát. Korhadt volt.
– Felemellek – mondta Brian, majd a falhoz lépett, és bakot tartott a kezével. Dominic belelépett, nyújtózott egyet, és elkapta a fal tetejét. Felhúzódzkodott, aztán lenézett, várakozásra intette Brian, majd arrább mászott. Három perccel később visszatért. Minden rendben, bólintotta, aztán áthajolt, és felsegítette Briant.
– Bari ajtaja egy belső udvarra nyílik. A keleti falon nyitva a kapu. Ott strázsál az egyik testőr. Bari és a másik odabent van. Hallom, hogy zajt csapnak. Mintha sietnének.
– Vágjunk bele!
Megtöltötték a Browningjukat, felerősítették a hangtompítót, és elindultak a tetőn át. Balra, az utcáról kutyaugatás hallatszott, majd tompa puffanás. A kutya felnyüszített és elhallgatott. Brian öklét a magasba lendítve megálljt parancsolt. Letérdeltek. Ekkor átmászott a tetőn, kilesett a szélén, majd visszamászott.
– Négy fickó közeleg a sikátorban – suttogta. – Ügynököknek látszanak. Vagy rendőröknek.
– Lehet, hogy ezért iparkodik úgy Bari – állapította meg Dominic. – Hagyjuk, hadd bontakozzanak ki az események?
– Ha a rendőrség az, nincs választásunk. Ha nem...
Dominic vállat vont és bólintott. Hosszú utat tettek meg Bariért, nem engedhetik át másnak, hacsak nincs más lehetőségük. A kérdés az, ha azért jöttek ezek az új játékosok, hogy megöljék Barit, itt végeznek-e vele vagy máshol.
Közelebb lopóztak az ereszhez, mely Bari udvarára nézett, aztán hasra vágták magukat, és addig kúsztak, míg rálátásuk nem nyílt az udvarra. A magányos testőr még mindig az ajtó mellett ácsorgott, sziluettjére árnyék vetült, s beleolvadt a sötétbe. Cigarettája parázsló vége vörösen felizzott, majd kihunyt.
Tőlük balra egyre hangosabban dobogtak a léptek az utca homokos-salakos talaján, aztán megtorpantak, feltehetően Bari ajtaja előtt. A Carusók tisztában voltak vele, hogy a következő néhány perc mindent elárul vetélytársaikról, amit tudniuk kell. A rendőrség kiabálva nyomulna be, mindenki más lőne.
De egyik sem történt.
Halkan kopogtattak az udvari ajtón. Bari testőre elhajította a cigarettát, és kihajolt a nyitott kapualjba, mondott valamit, majd elindult az udvari ajtóhoz. Feszültségnek nem volt jele a testén, nem mozdult, hogy előrántsa pisztolyát, mely a Caruso fivérek szerint az övére csatolt pisztolytáskában lapult. Egymásra néztek: Bari társaságot vár?
A testőr elhúzta a reteszt, és kitárta az ajtót.
Pukk, pukk.
Olyan lágyan pukkantak a lövések, mintha valaki tenyérrel asztalra csapott volna. A testőr hátratántorodott és elterült a földön. Három alak rontott be mellette a belső ajtóhoz. A negyedik követte őket, egy pillanatra megállt a testőr hullája mellett, hogy a homlokába eresszen még egy utolsó golyót, majd ment tovább.
Még két tompa pukkanás hallatszott a házból, aztán kiáltás, majd csend. Tíz másodperccel később Bari jött kifelé feje fölött összekulcsolt kézzel, a három alak hátulról taszigálta. A negyedik – láthatóan a vezető – előtt térdre lökték, aki lehajolt hozzá, és mondott neki valamit. Bari a fejét rázta. A férfi lekevert neki egy pofont.
– Keresnek valamit – súgta Dominic.
– Igen. Szerinted az OFT?
– Azt hiszem. Hacsak nem másnak dolgoznak.
A faggatás még két-három percig folytatódott, aztán a vezető intett a társainak, akik a földre szegezték Barit. Kezét ragasztószalaggal összefogták, a szájába rongyot tömtek. Aztán visszacibálták a házba.
– Mr. Bari el fogja veszíteni néhány körmét – kommentálta Brian.
– Ha mázlija van. Jobb lesz, ha segítünk neki, mielőtt túlságosan kicsinálják!
– Adjunk neki néhány percet! Annál jobban fog örülni a felmentő seregnek – mondta Brian; Dominic úgy látta, vásottan vigyorog.
– A francba, Bri, ez kemény!
– Ez eszköz!
Máris fojtott sikolyok szűrődtek ki a házból az. Öt perc elteltével Dominic felpillantott az órájáról, és bólintott. Elsőként Brian ereszkedett le, belecsimpaszkodott az ereszbe, majd könnyedén talpra érkezett. Összegörnyedt, pisztolyát az ajtóra szegezte, aztán a szemközti falhoz lépett, letérdelt, és bólintott a testvérének. Tíz másodperccel később Dominic is lent volt, s leguggolt a közelebbi fal mellé.
Együtt indultak el a fal tövében, az árnyékban lopakodva. Dominic megálljt intett. Előresurrant, s amikor megfelelő szögbe került, belesett az ajtón. Jelzett Briannek: három fickót látok; szoba balra az ajtó mellett. Rövid előszobába nyílik az ajtó. Kettőt nem látok.
Brian bólintott, válaszul elmutogatta a behatolási tervet, amire bólintást kapott. Dominic átvágott az utolsó három méteren az ajtó melletti falhoz, és addig araszolt, míg az ajtófélfához ért. Nekilapult. Brian megindult és a félfa mellé guggolt. Dominic még egyszer utoljára benézett, épp csak annyira hajolt ki, hogy belásson az ajtón. Bólintott.
Brian is bólintott egyet... kettőt... hármat, aztán felpattant, és a Browningot maga előtt tartva belépett az ajtón. Dominic egy lépéssel mögötte követte.
Két fickó egy kecskelábú faasztalra nyomta Barit arccal lefelé, az asztallapot vér borította, a sarokban világító állólámpa fényében feketén csillogott. A vezető Barival szemben ült, jobb kezében hámozókés, keze és a penge nedves volt.
Az egyik, aki Barit lefogta, felnézett, s látta, hogy Brian belép a szobába. Brian első lövése torkon, a második homlokon találta. Brian igazított a beállításon, aztán a társát is leszedte. A vezető pisztollyal a kezében megpördült. Dominic már ott termett. Browningjának agyával lesújtott a halántékára, s a férfi a padlóra dőlt.
– Tiszta.
– Tiszta – súgta Brian. – És ő?
– Hadd szundítson.
Brian Bari füle tövére koppintott a Browning agyával, aztán ellenőrizte. – Jó.
Ezután nagy léptekkel átszelték az előszobát, kinéztek a nyitott ajtón, de semmit sem láttak, úgyhogy balra fordultak, végig a rövid folyosón. Egy sziluett bukkant fel a folyosó végén az ajtóban. Dominic kétszer lőtt. A fickó elterült. A szobában fa csikordult fán.
– Az ablakhoz! – kiáltott Dominic.
– Oké.
Brian három lépéssel a küszöbön termett. Kikukkantott a sarkon, s látta, hogy egy alak épp mászik ki az ablakon a szoba túlsó felén. Tüzelt. A kilenc milliméteres üreges hegyű lövedék a férfi csípőjébe fúródott, mire a összerogyott, s hanyatt visszazuhant a szobába. Bal kezében pisztolyt szorongatott. Dominic előrelépett, és két golyót eresztett a mellkasába.
– Tiszta.
– Tiszta.
A lakás többi része egy fürdőszobából és egy másik hálószobából állt, mindkettő a rövid folyosóról nyílt. Mindkét helyiség üres volt, ahogy a gardrób is. Bari másik testőrére a fürdőkádban leltek, állig felöltözve, tarkójában egy csinos golyóval. Visszamentek a szobába, mely, mint felfedezték, tulajdonképpen nappali-teakonyhaként szolgált. Bari ott hevert, ahol hagyták, arccal az asztalon, széttárt kézzel.
– Jesszus – szörnyülködött Brian. – Mi a túró...
A röpke öt perc alatt, amíg látogatói rajta ügyködtek, két ujjat sikeresen lemetszettek a bal kezéről.
– Valaki zöld utat adott ennek a fickónak – mondta Dominic.
– Aha. Csak az a kérdés, miért.

66

Bármily hatékonynak bizonyult bürokrataként Agong Nayoan, egy dolog hamar nyilvánvalóvá vált Clark, Jack és Chavez számára: hírszerzőként vagy járatlan a túlélőtechnikákban, vagy szándékosan fittyet hány a szabályokra. Ez leginkább az online jelszavai megválasztásában nyilvánult meg, melyeket Gavin Biery alig néhány órával azután feltört, hogy Nayoan otthonából távoztak. A webböngésző Nayoan laptopján a könyvjelzők szokásos tárházát tartalmazta – a webáruházaktól kezdve az információs oldalakig volt ott minden, ami belefért –, de jó pár online e-mail-fiókot is kezelt, egyet a Google-nál, egyet a Yahoo!-nál és még egyet a Hotmailen. Valamennyi levelezőfiókban tucatszámra gyűltek az üzenetek, úgy tűnt, főként barátoktól és családtagoktól, de akadtak köztük reklámok és spamek is telis-tele bannerekkel, ezeket Biery lefuttatta sztegókra.
Nayoan ugyancsak mohón használta a Google-térképeket, melyeken Jack számtalan digitális rajzszöggel jelölt bejegyzést fedezett fel. A zömük étteremnek, kávézónak és ehhez hasonló, népszerű San Franciscó-i szórakozóhelynek bizonyult pár perc járásra a nagykövetségtől és az otthonától. Az egyik rajzszög azonban felkeltette Jack figyelmét, mert tizenöt mérföldre volt a várostól északra, s a Golden Gate híd túlsó felén fekvő San Rafael egyik magánlakását jelölte.
– Minek nevezte el a rajzszöget? – kérdezte Clark.
– Sinagának – felelte Jack.
– Vezetéknévnek tűnik.
– Nézem – mondta Jack, Clark javaslatát megelőzve. Egy perccel később már vonalban volt Bieryvel. – Nézd meg nekem, előfordul-e a Sinaga név Nayoan számláin!
Biery tíz perc múlva visszahívta.
– Kersan Sinaga. Nayoan hét csekket állított ki neki az elmúlt két hónapban, ötszáztól néhány ezer dollárig. A bankja weboldaláról előhúztam az egyik csekk-kivonatot, és „számítógépes tanácsadás”-t írtak a megjegyzés rovatba. De most jön az érdekes rész: átfuttattam a nevét a bevándorlásiakon, és megjelölték. Jelenése lett volna egy meghallgatáson nyolc hónappal ezelőtt, de azóta sem bukkant fel. Szóval a megfigyelési listájukon is megjelölték.
– Dupla pech – mondta Chavez. – Önmagában azzal, hogy elblicceled a meghallgatást a bevándorlásiaknál, még nem kerülsz fel a listára.
– Az kizárt – helyeselt Clark. – Mi van még a lajstromán?
– Körözi az indonéz POLR1 – felelte Biery a Polisi Negara Republik Indonesiára, vagyis az indonéz állami rendőrségre célozva. – Úgy fest, a ti Kersan Sinagátok profi hamisító. Négy éve körözik.

Harminc perc volt az út a városból északra. Jack saját Google-térképe szerint Sinaga San Rafael keleti külvárosában, egy ritkán lakott trélerparkban tanyázott. Áthajtottak rajta, aztán visszakanyarodtak és leparkoltak száz méterre Sinaga dupla széles, derékig érő rozsdás dróttal és sövénnyel körülvett mobilházától északra.
– Ding, találsz jegyzettömböt az aktatáskámban – szólt át Clark a válla fölött. – Add már ide, légy szíves!
Chavez odaadta neki.
– Mi jár a fejedben?
– Egy kis felmérés a környéken. Tíz perc múlva itt vagyok.
Clark kimászott, s Jack és Chavez figyelte, ahogy végigsétál az úton a legközelebbi mobilházig, felmegy a lépcsőn, és bekopogtat az ajtón. Néhány másodperccel később egy nő bukkant fel, Clark csevegett vele fél percig, aztán ment tovább a következő mobilházhoz, ahol megismételte a fentieket, míg Sinagáéhoz nem ért. Amikor újra felbukkant, még sorra vett három mobilházat, aztán visszatért az autóhoz, és beszállt. Átadta a jegyzettömböt Jacknek. Az tele volt névvel, lakcímmel és aláírással.
– Nincs kedved beavatni?
– Azt állítottam, szeretnék éttermet nyitni lejjebb az úton, és ötszáz aláírásra van szükségem a közelben lakóktól, hogy italmérési engedélyt igényelhessek. Sinaga nem volt otthon. A szomszédja szerint részmunkaidőben dolgozik a Best Buynál az egy-nulla-egyesnél. Kettőkor végez.
Chavez az órájára pillantott. – Egy óra múlva. Az nem elég.
– Várunk sötétedésig – mondta Clark.
– És aztán?
– Elraboljuk a nyavalyást.

Clark érvelése logikusnak tűnt. Nayoan ritkán lépett kapcsolatba Sinagával, és akkor is csak e-mailben, tehát a fickó eltűnése nem keltene riadalmat. S ami még jobb, ha sikerül az átverés, talán kihasználhatják az elektronikus kapcsolatot, és rengeteg információt húzhatnak ki Nayoanból. Legrosszabb esetben lesz egy meleg testük, aki több mint valószínű, hogy dokumentumokat hamisított az OFT-nek feltehetően itt és a tengerentúlon. Hogy Gerry Hendleynek tetszene-e az ötlet, hogy a Campus egy OFT-külsőst fogva tartson, egyikük sem tudta.
– Könnyebb bocsánatot kérni, mint engedélyt – jegyezte meg Clark.

A Best Buyhoz hajtottak, megvárták, míg felbukkan Sinaga, aztán követtéka közeli élelmiszerboltba, majd haza. Vártak harminc percet, aztán Clark újra a kocsmatulajdonos szerepébe bújt. Ez alkalommal az utca túlsó felén álló mobilházakat vette sorra, mielőtt átvágott Sinaga mobilházához. Öt perccel később már vissza is ért.
– Egyedül van. Xboxon játszik és sörözik. Nem láttam nő keze nyomát, szóval szinte biztos, hogy agglegény – számolt be Clark. – Viszont van egy kutyája, egy vén cocker spániel. Meg se nyikkant, míg be nem kopogtattam.

Elütötték az időt, míg leszállt az est, aztán visszatértek a trélerparkba, és tettek egy kört a tömb körül. Sinaga ötéves Honda Civicje a ponyvatetős kocsibeálló alatt parkolt, mobilháza ablakából fény szűrődött ki. A tornácot csupasz villanykörte árasztotta el fehér fénnyel. Clark lekapcsolta a Taurus fényszóróját, leállította a motort, majd átfutotta a jegyzettömböt.
– A szomszédját, aki tudta, hogy épp dolgozik, Hectornak hívják. Kicsit olyan, mint te, Ding.
– Hadd tippeljek: kölcsönkérek egy csésze cukrot.
– Aha. Nincs szúnyoghálóajtó, úgyhogy muszáj lesz ajtót nyitnia. És akkor rárontasz, én meg elkapom a kutyáját, és bezárom a fürdőbe. Jack, te hátrakerülsz az oldalsó kapun át, és fedezed a hátsó ablakokat. Nem sok esély van rá, hogy lesz ideje elérni őket, de az ember sosem lehet elég óvatos.
– Rendben.
– És ne settenkedj! Úgy járj, mint aki céllal van itt! A szomszédok elég barátságosak, úgyhogy ha valaki meglát, csak ints neki és köszönj, mintha idetartoznál. Akkor csináljuk!
Kiszálltak és halkan cseverészve elindultak az utcán, néha elnevették magukat, mintha itt laknának, s most érkeznének haza. Amikor egy vonalba kerültek a mobilházzal, Clark és Chavez odafordult. Jack az árnyékba húzódott az oldalsó kapunál, és figyelte, ahogy Clark a falhoz lapul az ajtó mellett, miközben Chavez felhág a lépcsőn. Clark Jack felé bólintott, aki finoman belökte a kaput, és belépett az udvarba. Nem sok fű nőtt, gazból, barna foltokból és kutyagumihalmokból ellenben bőségesen akadt. A mobilház hátsó feléhez érve leguggolt, hogy egész hosszában belássa. Két ablaka volt, az egyik túl kicsi egy felnőtt számára, a hozzá közelebb eső volt az egyetlen lehetséges kijárat.
Hallotta, hogy Chavez kopogtat a ház elején. Pár másodperccel rá „Igen, ki az?” követte.
– Hector a szomszédból. Hé, haver, kikapcsolták a telefonom. Használhatnám a tiédet egy pillanatra?
A mobilház padlóján léptek koppantak. A zsanérok megnyikordultak.
– Hé!
Ajtó csapódott, léptek dobbanása követte. Jack felpillantott, hirtelen éber lett. A francba... mi a...
– Feléd fut! – kiáltotta Clark. – A hátsó ablakhoz!
Clark még a végére sem ért, az ablak már kinyílt, és egy
fejest ugró alak bukkant fel. Nyögve földet ért, átgördült és talpra szökkent.
Jack egy pillanatra ledermedt, aztán odaszólt: – Állj, ne mozdulj!
Sinaga felé perdült, fejét balra, majd jobbra kapta, aztán Jacknek rontott. Jack az ablakon kiszűrődő fényben látta, hogy Sinaga kezében acél csillan. Kés, figyelmeztette agya hátsó zuga. Aztán Sinaga már ott is volt előtte, késével oldalra suhintott. Jack hátrált. Sinaga egyre nyomult. Jack érezte, hogy a kerítéskorlát a hátába fúródik. Hirtelen észrevette, hogy Sinaga előrelendíti a kezét. Gyorsan félrerántotta a fejét, így a jobb vállát érte a döfés. A vad szúrás kibillentette Sinagát az egyensúlyából, és oldalt tántorodott. Jack elkapta a karját, bal keze a csuklójára fonódott, és megrántotta, jobb karját a nyakára kulcsolta, könyökhajlata a torkának feszült. Sinaga előrelódította a fejét és hátraöklelt. Jack érezte, mi következik, de csak elfordítani tudta az arcát. Sinaga tarkója a járomcsontjába csapódott. Fájdalom robbant a szeme mögött. Sinaga hadonászva próbált szabadulni, újra a kerítéshez vágta Jacket, de közben kicsúszott a talaj a lába alól. Jack nem engedte el, pedig érezte, hogy átzuhan Sinaga feje fölött. Ne engedd el, ne engedd el... Karját még mindig a torkára kulcsolva bukfencezett egyet. Tompa reccsenés ütötte meg a fülét. Kupacban ért földet, de sebesen félregurult, biztos volt benne, hogy Sinaga rögtön ráugrik.
– Jack – kiáltott Chavez rohanvást, meg sem állt, lendületből rúgta ki a kést Sinaga kezéből. Sinaga azonban már nem mozdult. Feje furcsán oldalra billent. Többször pislogott, de szeme mereven bámult. Jobb karja rángott, puhán kaparta a földet.
– Jesszus... – súgta Jack. – Uramisten!
Clark robogott be a kapun, megtorpant, majd Sinaga mellé térdelt.
– Eltört a nyaka. Neki vége. Jól vagy, Jack?
Jack képtelen volt levenni a szemét Sinagáról. Ahogy nézte, a férfi karja abbahagyta a rángást.
Clark rászólt: – Jack, ébresztő! Jól vagy?
Jack bólintott.
– Ding, vidd be gyorsan!
A mobilházban Ding leültette Jacket a kanapéra, aztán a folyosót átszelve a hálóba ment, és segített Clarknak betuszkolni Sinaga hulláját az ablakon. A nappaliban találkoztak. A fürdőben ugatott a spániel.
– Odakint minden csendes – jelentette Clark, s becsukta az ajtót. – Ding, nézz be a hűtőbe, hátha akad valami, amivel elhallgattathatjuk Fidót.
– Rendben.
Clark Jackhez lépett. – Te vérzel.
– Mi az?
Clark Jack jobb vállára bökött. Ingén sötét vérfolt terpeszkedett.
– Vedd le az inged! – Jack engedelmeskedett. Kéthüvelykes vágás éktelenkedett a kulcscsontján a nyaka tövénél. Vér csordogált le a mellkasán.
– Hú! – dünnyögte Jack. – Nem tudtam. Éreztem, hogy a vállamnak ütközik valami, de nem vettem észre.
– Egy-két hüvelykkel magasabban talál el, és neked kampec, Jack. Szorítsd rá az ujjad. Hé, Ding, nézz körül, van-e Sinagának pillanatragasztója!
A konyhából fiókok húzogatása hallatszott ki. Chavez megjelent, és egy tubust dobott Clarknak, aki átadta Jacknek.
– Nyomj egy vonalnyit a vágásra!
– Te viccelsz!
– Nem! Jobb az öltéseknél. Rajta!
Jack megpróbálta, de reszketett a keze. Rájuk nézett. – Sajnálom.
– Csak az adrenalin, mano – mondta Chavez, és elvette a tubust. – Rá se ránts!
– Tényleg meghalt? – kérdezte Jack Clarktól.
Clark bólintott.
– A pokolba! Élve kellett volna.
– Az ő döntése, Jack, nem a tiéd. Furdalhat a lelkiismeret, ha akarod. De ez természetes. Csak ne feledd: a torkodat próbálta elvágni!
– Igen, azt hiszem. Fogalmam sincs.
– Ne elemezd túl! – szólt rá Chavez. – Te élsz, ő halott. Jobb lenne fordítva?
– Dehogyis!
– Akkor könyveld el győzelemként, és lépj tovább! – Chavez visszacsavarta a pillanatragasztó kupakját, és felkelt.
– Csak így? Lépjek tovább?
– Lehet, hogy beletelik egy kis időbe – felelte Clark. – De ha nem vagy rá képes, akkor maradj meg az asztalodnál!
– Jesszusom, John!
– Ha magaddal cipeled a fejedben ezt a tetűládát, te vagy valaki más meg fog halni miatta. Ezt garantálom. Ez nem mindenkinek való, Jack. Nincs ebben mit szégyellni. Jobb, ha most jössz rá, mint később.
Jack fújt egyet, a homlokát vakarta. – Rendben.
– Rendben, mi?
– Rendben, majd gondolkozom rajta. – Clark elmosolyodott. – Mi az? – kérdezte Jack.
– Ez a helyes válasz. Épp most öltél meg valakit. Aggasztana, ha nem akarnál egy kis lelki vizsgálatot tartani.
A konyhából bekiáltott Ding:
– Van itt valami, John!

Három nappal azután, hogy feltették egy charterjáratra Dubajban, a szerkezet földet ért Brit Kolumbiában, a vancouveri nemzetközi repülőtéren. Músza, aki egy nappal korábban landolt, már várta. Névjegykártyája és a levél szabaddá tette az utat számára a vámraktárba, ahol találkozott az ellenőrrel.
– Silvio Manfredi – mutatkozott be, átnyújtva a dokumentumait.
– Köszönöm. Phil Nolan. Megérkezett a csomagja.
Elballagtak a közeli targoncához, melyen műanyag láda várakozott.
Sem a névjegykártyát, sem a cégjelzést nem volt nehéz előállítani Photoshoppal és egy jó minőségű kiadványszerkesztő programmal. Az ellenőrt persze nem érdekelte különösebben a Calgary Egyetem levele az állatorvosi kar vezetőjétől, de a pszichológiai hatása fölött nem lehetett elsiklani. Hiszen egy honfitársa és egy nagyhírű kanadai egyetem ügyével volt dolga.
Músza a tizennégy hónap alatt megtanulta, hogy a vámtisztviselők világszerte túlhajszoltak és alulfizetettek, s ellenőrzőlisták és formanyomtatványok vezérlik az életüket. Ehhez a bizonyos típusú – radioaktív anyagot tartalmazó – szállítmányhoz az ellenőr három nyomtatványból álló dokumentációt akar majd látni: a készülékhez kiállított szállítási jegyzéket és fuvarlevelet; a dubaj Nemzetközi Légi Szállítási Szövetség ügynökének pecsétjét, mely részletezi a szállítmány eredetét; valamint a Kanadai Nukleáris Biztonsági Hatóság és a Kanadai Repülési Hatóság által megkövetelt temérdek dokumentumot, melyek tanúsítják, hogy minden a nukleáris anyagok és sugárzó készülékek engedélyezése, a kanadai atomtörvény és a veszélyesáru-szállítási szabályzatának előírásai szerint történt. E dokumentumok előállítása nem bizonyult ugyan nehéznek, de a hírszerzési munka önmagában, melyet az embereivel végzett, nyolc hónapba telt.
– Szóval, mi ez? – kérdezte a vámtiszt.
– PXP-40HF-es, lovakra kifejlesztett hordozható képalkotónak hívják.
– Tessék?
Músza elnevette magát.
– Tudom, kimondani is nehéz. Hordozható röntgenkészülék lovaknak. Az egyetem dékánjának a barátja Duhajban él. Többet ér a díjnyertes arabs telivére, mint amennyit mi egész életünkben keresünk. A ló megbetegedett, a barát panaszkodott az elnöknek, az egyetem meg kölcsönadta a készüléket.
A vámos a fejét ingatta.
– Szép. És megúszta a ló?
– Igen. Ezt hallgassa meg: kólikája volt. Egy hetet bébiszitterkedtem a röntgen mellett, mert a fickó állatorvosa még ezt a szimpla emésztési bajt sem ismerte fel.
– Hát, legalább süttethette magát egy kicsit a napon. Rendben... – mondta a vámos, és átnyálazta a papírokat. – Szükségem van a radioizotóp-kódra, a sugárzási szintre, a dózisteljesítményre, a szennyezettségi határértékekre...
– Negyedik oldal. Meg kilencedik oldal. Általánosságban elég alacsony.
– Igen, rendben, látom. Milyen veszélyes ez a szerkentyű?
– Elég veszélytelen, hacsak nem készít pár száz felvételt az ember mogyoróiról. Akkor már gondok vannak.
A vámos felnevetett.
– Nem kifejezetten tömegpusztító fegyver, ugye?
– A szabály az szabály. Azt hiszem, jobb félni, mint megijedni – vonta meg a vállát Músza.
– Aha. Hé, hogy lehet, hogy nem egyenesen Calgaryba vitték?
– Nem sikerült járatot kapnom oda szerdáig. Gondoltam, könnyebb itt leszállni, és autót bérelni. Egy kis szerencsével estére otthon leszek.
A vámtiszt aláírta, ahol alá kellett írnia, és öntapadó matricákat ragasztott a ládára. Aláíratta Múszával a megfelelő helyeken, még egyszer utoljára átfutotta a papírokat, aztán visszaadta. – Mehet.
– A parkolóban tettem le a bérelt autót...
– Csak álljon a kapuhoz. Majd szólok nekik, hogy engedjék át.
Músza kezet fogott vele.
– Köszönöm!
– Nincs mit. Biztonságos utat!

67

Miután elállították a megcsonkított ujjaiból lüktetve folyó vért, Barit egy fotelba ültették a nappaliban, és lábát ragasztószalaggal a fotel lábához erősítették. A csoport vezetőjével ugyanezt tették a kecskelábú asztalnál. Mindkét férfi eszméletlen volt. Végül eltakarították a hullákat, Bari fürdőkádban heverő testőrére halmozták őket.
– Körbejárom a tömböt – mondta Dominic. – Hátha nem fér az egyik bennszülött a bőrébe. Bár kétlem, hogy felkeltettük volna a figyelmet, de...
– Jó ötlet.
– Öt perc és itt vagyok.
Brian letelepedett a nappaliban, s a foglyaikat tanulmányozva, gondolatban lepergette magában az elejtésüket. Átkozottul szép munka, vélte. Dominic világéletében jól bánt a fegyverrel, a Hogan sikátorban profinak számított, de ez volt az első alkalom, hogy együtt keveredtek nyakig a szarba. Persze ott volt az az eset a bevásárlóközpontban, de az nem ugyanaz, nem igaz? Itt saját terepen fogtak igazi OFT-s rosszfiúkat. Pedig nincsenek foglyok ejtéséhez szokva, úgyhogy mostantól kénytelen lesz átértékelni a dolgokat. Mert bár a Browning agya valóban kifektette mindkét fazont, azért nem a legjobb eszköz. Lehet, hogy egy vipera megoldást nyújtana a problémára. Ennek azért utána fog járni.
Hallotta, hogy nyílik az udvari kapu. Az ajtóhoz ment és kilesett.
– Csak én vagyok – mondta Dominic, és besétált.
– Mi az ábra?
– Csend honol. Ez a hely tényleg kihal sötétedés után. Még néhány óra, és szellemváros lesz belőle.
– Ami kapóra jöhet.
– Erről a kettőről beszélsz? – kérdezte Dominic Bari és a másik felé bólintva.
– Aha. Ha tudnak valamit, kiszedhetjük belőlük itt, vagy el is vihetjük őket.
– Hát, az biztos, hogy egyedül nem tudjuk kijuttatni őket Líbiából. Esetleg Tunéziába menekítsük őket?
– Milyen messze van?
– Kábé száz mérföld nyugatra. De ne szaladjunk annyira előre. Beszélgessünk el Barival, s majd meglátjuk, mi lesz belőle.
Egy pohár fejére zúdított víz és egy-két pofon kellett, hogy Bari magához térjen. Jó párat pislogott, aztán szétnézett a szobában, majd Brianre és Dominicra emelte a szemét.
Vakkantott néhány szót arabul, majd erős akcentussal megszólalt angolul.
– Kik maguk?
– A felmentő sereg – mondta Brian.
Bari szorosan behunyta a szemét, és felnyögött.
– A kezem!
– Csak két ujj – szólt Dominic. – Elállítottuk a vérzést. Tessék. – Fél tucat aszpirint szórt Barinak egy fürdőszobában talált dobozból. Bari belapátolta a tablettákat, és elfogadott egy pohár vizet Briantől.
– Köszönöm. Kik maguk?
– Nagyon úgy áll a helyzet, hogy egyedül mi maradtunk a barátai a Medinában – mondta Dominic. – Ezek itt kik?
– Mind meghaltak?
– A hámozókésest leszámítva – felelte Brian. – Kik ezek?
– Nem mondhatom...
– Az OFT-re tippelünk. Valaki zöld utat adott a kivégzésére, Mr. Bari.
– Az mit jelent?
– Valaki elrendelte, hogy megöljék. Miről faggatták?
Bari nem válaszolt.
– Nézze, segítség nélkül nem jut ki innen. Lehet, hogy elrejtőzhet egy darabig, de felkutatják. Vagy a családját Bengáziban.
Bari felkapta a fejét.
– Róluk is tudnak?
Dominic bólintott.
– És ha mi tudunk...
– Maguk amerikaiak, nem?
– Számít?
– Nem, azt hiszem, nem.
– Segítsen nekünk, cserében segítünk magának – ajánlotta Brian. Megpróbáljuk kijuttatni az országból.
– Hogyan?
– Az legyen a mi gondunk. Szóval, kik ezek?
– OFT-sek.
– Ugyanazok, akik elintézték Dirar al-Kariimot?
– Kit?
– A webvideóst. A fej és láb nélküli fickót...
– Ó, igen. Ők azok.
– Ennek a késesnek mi a neve? – kérdezte Dominic.
– Fakhúriként ismerem.
– Mit csinál?
– Amit itt láttak. Gyilkol. Szankcionál. Nagyon alantas fazon. Al-Kariimmal hencegett. Beszélt róla.
– Miért uszították magára?
– Fogalmam sincs.
– Szamárság – mondta Brian. – Maga és a testőrei nagy rohanásban voltak. Tudták, hogy Fakhúri idetart. Honnan?
– Azt rebesgették utcaszerte, hogy elmentem a rendőrségre. Nem igaz. Nem tudom, ki terjesztette, de ezeknél az embereknél... a biztonság elsődleges. Óvintézkedésből öltek volna meg.
– Mit akartak magától? Maga a webmesterük, nem?
– De. Fakhúri azt akarta tudni, tartottam-e meg adatokat.
– Úgymint?
– Domainneveket. Jelszavakat. Grafikát...
– Például bannerképeket?
– Igen. Igen, ezekről faggatott.
Dominic Brianre nézett, és azt motyogta: – Sztegók.
– Aha.
– Miről beszélnek? – kérdezte Bari.
– És mi a válasz? – kérdezte Dominic. – Tartott meg adatokat? Esetleg életbiztosításnak?
Bari kinyitotta a száját, hogy feleljen, de Brian beléfojtotta a szót: – Ha hazudik, szabadon engedjük Fakhúrit, és távozunk.
– Igen, tartottam meg adatokat. Egy SD-kártyán, az egy memóriakártya, ami a fényképezőgépekbe kell. A vécében van egy járólap alatt.
Brian már indult is. Két perc múlva visszatért egy körömnyi kártyával.
– Megvan.
Dominic folytatta: – Ki adja Fakhúrinak a parancsot?
– Csak pletykákat hallottam.
– Jó az.
– Egy Almasi nevű fazon.
– Helybéli?
– Nem, Zuvarah mellett van a háza.
Dominic és Brian összenézett.
– Úgy hatvan mérfölddel innen nyugatra.
– Milyen magasan áll a szamárlétrán? Rábólinthatott al-Kariim kivégzésére?
– Lehetséges.
Magára hagyták Barit, és kivonultak az udvarra.
– Mit gondolsz? – kérdezte Brian.
– Bari jó fogás, de jó lenne, ha nagyobb hal is horogra akadna. Ha ennek az Almasinak elég befolyása van, hogy a sajátjaikat megölesse, akkor megérne egy próbát.
Brian az órájára pillantott.
– Majdnem tíz van. Mondjuk, fél óra az út vissza a kocsihoz, aztán kettő Zuvarahba. Kettőre ott leszünk, aztán már indulunk is vissza.
– Szóval visszük Barit, és elkapjuk Almasit, ha tudjuk. És mi lesz Fakhúrival?
– Holt súly, tesó.
Dominic eltöprengett, aztán sóhajtott.
– Hidegvérű gyilkos, Dom – szólt Brian.
– Az hétszentség. Csak nehéz megemészteni, tudod?
– Egyszer már ment. A gyermekmolesztálónál.
– Az más volt.
– Nem nagyon. Rosszfiú volt, és nem állt le magától. Most ugyanez a szitu.
Dominic fontolóra vette a hallottakat, aztán bólintott.
– Majd én megcsinálom.
– Nem, tesó, ez az enyém. Eredj, készítsd fel Barit az útra! Én meg eltakarítok.

Öt perccel később Dominic és Bari már az udvarban toporgott. Brian kijött, és vászontáskát ejtett Dominic lába elé.
– Fél tucat félautomata és tíz tölténytár. Mindjárt jövök. – Visszament a lakásba.
– Mit művel? – kérdezte Bari.
Odabentről tompa csattanás hallatszott, aztán egy második.
– Fakhúri? – kérdezte Bari Dominictól. – Megölték!
– Jobb lett volna, ha életben marad, és üldözőbe veszi magát?
– Nem, de ki tudja, nem teszik-e velem ugyanezt, amikor végeztek?
– Legrosszabb esetben hagyjuk, hadd menjen.
– És legjobb esetben?
– Az attól függ, milyen segítőkész.
Brian tíz perccel később kisétált. Dominic-kal a túlsó falhoz ment, és fellökte Dominicot a tetőre. Tíz másodperccel később Dominic leugrott a hátizsákokkal. Hármasban indultak az udvari kapuhoz.
Brian Barihoz fordult. – Csak hogy tisztázzuk. Ha elfut, vagy felhívja ránk a figyelmet, golyót eresztünk a fejébe.
– Miért tennék ilyet?
– Nem tudom, nem is érdekel. Ha ránk uszít valakit, maga nyiffan ki először.
– Értem.

Negyven perccel később kiértek a Medinából a Sidi Omranra, és két háztömbnyit kutyagoltak keletnek a Corinthia irányába, ahol az Opellal parkoltak. Öt perccel később már az Umar al Mukhtaron robogtak nyugatra, a peremvárosok felé. Fölöttük negyedhold és csillagmező ragyogott a tiszta égbolton.
Hallgatásba burkolóztak, Bari meglapult a hátsó ülésen, míg ki nem értek a negyven mérfölddel távolabb eső, szintén tengerparti Sabratahból. – Most már felülhet – szólt neki Dominic az anyósülésről. – Hogy van a keze?
– Nagyon fáj. Mit csináltak az ujjaimmal?
– Lehúztuk őket a vécén – felelte Brian.
Ez volt a legkönnyebb feladat, ami Bari otthonában ráhárult. Aztán ellenőrizte, van-e Fakhúrinak és az embereinek tetoválása vagy azonosságija. Tetoválás nem volt, azonossági annál több, ezeket dobálta a vászontáskába. Aztán három golyót eresztett mindegyik fejébe. Az üreges hegyű lövedékek elvégezték a dolgukat, valamennyi bűnöző arcát felismerhetetlen péppé robbantották. Persze a rendőrség idővel azonosítja majd őket, de mire az OFT rájön, hogy az ő emberei voltak, addigra rég elszelel az országból Dominic-kal és Barival.
– Lehúzta az ujjaimat a vécén? – visszhangozta Bari. – Miért?
Dominic válaszolt.
– Hogy magának nyoma se legyen. Minél több az ismeretlen, annál jobb. Hol van Almasi háza?
– A város keleti részén. Felismerem a kereszteződést.
A régi olajfinomítóval szemben van. – Húsz perccel később Bari szólt: – Lassítson! A következő út balra.
Brian lassított, és rákanyarodott a földútra. Előttük a lejtő szinte azonnal meredekebbé vált, az út alacsony, cserjével benőtt dombok között kanyargott. Öt perccel később élesen elfordult jobbra. Bari kinézett a sofőroldali ablakon, és megkocogtatta az üveget. – Ott van. Az a kivilágított ház. Az Almasié.
Negyed mérfölddel lejjebb, egy alámosott lejtőn, Brian és Dominic vállmagas vályogtégla fallal körülvett, kétszintes vályogszerkezetet látott. Ötven méterrel odébb nyugatra négy vályogkunyhó csoportosult. Közvetlenül a ház mögött pajta magasodott.
– Egy régi tanya? – kérdezte Dominic.
– Igen. Kecskék. Három éve vette Almasi menedékhelynek.
Dominic folytatta: – Látod az antennákat a tetőn, Bri?
– Aha. Komoly kommunikációs hálózatot épített ki.
Újabb fél mérföldet gurultak, a tanyaház eltűnt egy domb mögött a szemük elől, majd egy útkereszteződésnél lassítottak. Brian az ösztöneitől hajtva balra kanyarodott. A földút ötven méteren át keskenyedett, majd egy kőfejtőnél kiszélesedett.
– Ez megteszi – mondta Dominic.
Brian kikapcsolta a fényszórót, lefékezett, és leállította a motort. Hátrafordultak az ülésen, és Barira néztek. – Még mit tud erről a helyről? – kérdezte Brian.
– Csak azt, hogy hol van.
– Sosem járt itt?
– Egyszer. Elhajtottam mellette.
– Hogyhogy? Szimpla kíváncsiságból?
Bari habozott.
– Az én szakmámban kifizetődik, ha az ember tudja, kivel van dolga. Tudtam, hogy Fakhúri Almasinak felel. Gondoltam, nem lenne ostobaság egyenesen vele üzletelni, úgyhogy érdeklődtem.
– Nagyon szorgos – jegyezte meg Dominic. – Szóval sosem járt ott vagy bent a házban?
– Nem.
– És a testőrök? – kérdezte Brian.
– Biztos, hogy van testőre, de hogy hány, azt nem tudom. – Brian és Dominic szigorúan rámeredt. – Ez az igazság, esküszöm a gyermekeim életére.
– Kutya?
– Nem tudom.
– Adja a kezét – parancsolt rá Brian. – Tegye a fejtámlára!
Bari vonakodva engedelmeskedett. Brian és Dominic ragasztószalaggal a fejtámlához ragasztotta a kezét.
– Tényleg szükség van erre? – kérdezte a fogoly.
– Még nem jutottunk el egészen a bizalom szintjére – magyarázta Dominic. – Ne vegye magára! Visszajövünk!
– És ha mégsem?
– Akkor kurva peches napja van – mondta Brian.
Kiszálltak, kivették a táskát a csomagtartóból, és letelepedtek a földre, hogy szortírozzák fegyverarzenáljukat. A Browningok mellé szereztek négy francia MAB P15-ös kilenc milliméteres félautomatát és két rövid csövű 32-es revolvert.
– Hatvan töltény van a P15-ösökhöz – mondta Brian. -Kilencmillis Parabellum. Jól passzol a Browningunkba. Ha hatvannál többre lesz szükségünk, úgyis cseszhetjük.
Újratöltötték a Browningok tárát, aztán elosztották egymás között a maradék szabad P15-ös töltényeket, és a nadrágjuk combzsebébe tömték. Végül mindenféle aprósággal pakolták meg a hátizsákjukat. Dominic az Opel hátsó ablakához lépett. Bari kiszólt: – Szükségem van még aszpirinre.
Brian előhalászta hátizsákjából a dobozt, és odahajította neki. Dominic beleszórt egy fél tucatot Bari szájába, és hagyta, hadd igyon a kulacsukból.
– Ne menjen sehova, és ne csapjon zajt! – parancsolt rá Dominic. Brianhez fordult. – Kész vagy?
– Naná! Fogjuk ki a nagyhalunkat!

68

– Hogy viseled? – kérdezte Gerry Hendley Jacktől, aki épp letelepedett az íróasztal túloldalán. Sam Granger félrehúzódott, és összefont karral támasztotta az ablakot.
– Eltekintve attól, hogy átkozottul sokszor firtatjátok, egész jól – felelte Jack. – Csak egy vágás az egész, Gerry. Semmi olyan, amit ne lehetne orvosolni egy kis pillanatragasztóval.
– Nem arról beszélek.
– Tudom, hogy nem arról beszélsz!
– Jack, alig tizenkét órája, hogy megöltél egy embert. Ha azt akarod bemesélni nekem, hogy nem izgat, menten odaláncollak az asztalodhoz.
– Főnök...
– Komolyan mondja – mondta Granger. – Akár tetszik, akár nem, Jack Ryan elnök fia vagy. Ha azt hiszed, ez nem ejt gondolkodóba minket, hát tévedsz! És ha akárcsak egy pillanatra felmerül, hogy nincs helyén az eszed, már búcsúzhatsz is.
– Mit akartok tőlem? Az igazság az, hogy reszket a kezem, háborog a gyomrom. MoHába azért döftem a tollat, mert megérdemelte. De ez a Sinaga... Nem tudom. Lehet, hogy megérdemelte, lehet, hogy nem. Rám rontott, megpróbált megölni... – Jack tétovázott, a torkát köszörülte.
– Meg akartam-e ölni? Nem. Örülök-e, hogy ő és nem én? Arra mérget vehettek.
Gerry elgondolkozott néhány percre, aztán bólintott.
– Aludj rá egyet, aztán holnap számolj be! Bárhogy akarod is folytatni, köztünk a helyed!
– Köszönöm.
– Sam, hívd be őket, jó?
– Egy pillanat! – szólt Jack. – Johnnal és Dinggel már megvitattuk... Emlékeztek a születési értesítőre, amit elfogtunk? – Hendley bólintott. – Nem volt folytatás. Se válasz, se következmény. Csak süket csönd mindenütt. Szerintem ez az e-mail volt a „válts csatornát!” parancs.
– Magyarázatot! – mondta Granger.
– Tudjuk, hogy az OFT szteganográfiával kommunikál. Valószínűleg a weboldalaikra felkerülő bannerképekben, és valószínűleg már így megy egy ideje. Mi van, ha az e-mail jelzés volt a sejteknek, hogy álljanak át csak sztegó üzemmódba, ami az ő verziójuk a kommunikáció beszüntetésére.
– Mivégből?
– A különleges ügynökök akkor szüntetik be a kommunikációt, amikor készülnek a nagy ugrásra. Lehet, hogy az Emír engedélyezte az akciót.
– Szeptember 11-e előtt is elnémultak – állapította meg Granger. – Bali és Madrid előtt szintúgy.
Hendley bólintott.
– Jack, szeretném, ha hozzánőnél Bieryhez! Kapjátok szét, amit Nayoantól szereztetek!
– Rendben.
– Hívd be őket, Sam!
Granger kinyitotta az ajtót, mire Clark és Chavez besétált, és helyet foglalt Jack mellett. Hendley Clarkhoz intézte szavait: – Hallottad?
– Mit?
– Hogy ejtették Driscoll ellen a vádat.
– Képzelheted! – vigyorogta Clark.
– Kealty sajtosa tegnap jelentette be lapzártakor. Épp időben, hogy a hétvégébe csússzon. Sam váltott pár szót egy régi baráttal Benningben. Driscoll tiszta. Tisztességes leszerelés, teljes nyugdíj meg leszázalékolás. Gondot jelenthet a válla?
– Nem, hacsak nem az irodád falazásához veszed fel, Gerry.
– Jó. Akkor, halljuk!
– Sinaga mobilházában nem találtunk mást, csak egy digitális tükörreflexes fényképezőgépet – jelentette Clark. – Nikon, közép árkategória. Volt benne egy memóriakártya pár száz képpel. Főként tájképek, de talán egy tucat arckép is.
– Útlevélképek – tette hozzá Chavez. – Valamennyi férfi, főként közel-keleti vagy indonéz, legalábbis annak tűnnek. És valaki, akit már láttunk. Emlékeztek a futárra, akit követtünk? Shasif Hadira?
– Frankón? – mondta Granger.
– De ezt hallgassátok – felelte Jack. – Sinaga képén Hadi simára van borotválva. Amikor a nyomába eredtünk, szakálla és bajusza volt. Leborotválod, előkapod az új útlevelet, aztán már mehetsz is.
Clark közbeszólt: – Ez választ adhat a kérdésedre, hova ment Las Vegas után, legalábbis részben. Távozott az országból.
Hendley bólintott.
– De hol és miért? Sam, mit tudunk még Sinagáról?
– Jakartában a legjobbak között tartják számon. Beszéltem egy haver haverjával, aki rendőrkapitány Surabayában. Ügyes a fickó. Jó szeme van az útlevelekhez.
– Hogy állunk az arcfelismeréssel?
Jack válaszolt erre. – Biery épp béta-teszteli a rendszerét, a Bevándorlási és Vámhivatal meg a belügy által használt rendszerről viszont nem sokat tudunk. Lehet, hogy más paraméterekkel dolgoznak, mint mi.
– És az FBI? – kérdezte Granger.
– Valószínűleg ugyanaz a rendszer. Ha nem, akkor is folyik náluk az információcsere.
– Amikor Dom hazajön, puhatoltassuk ki vele. Mivel Hadi az egyetlen ismert személy, koncentráljunk rá! Derítsük ki, hova lépett le Vegasból. Mr. Clark, hogyan állunk San Franciscóban?
– Nayoannal megvagyunk. Úgy hagytunk mindent, ahogy volt, de letöltöttünk egy csomó adatot. Gavin épp most birkózik vele. Egy biztos, Nayoan az OFT nagy logisztikusa. Pénz, iratok... Ki tudja, még mi. Ami Sinagát illeti, betörésnek álcáztuk. Rajtavesztett a betörővel folytatott dulakodásban, és megölték. Elloptuk a DVD-lejátszóját meg némi pénzt, hogy kikerekítsük a történetet.
– Majd figyeljük, bekerül-e a hírekbe. Elvileg be fog. De óvatosak voltunk.
– Rendben, szóval várunk, amíg a mi számtechzsenink fel nem fedez valamit. Köszönöm, uraim. Mr. Clark, itt maradnál egy percre? – Jack és Chavez távozott, és becsukta maga után az ajtót. Hendley folytatta: – Szóval?
Clark vállat vont.
– Rendben van. Majd elválik, kedvet kapott-e a terepmunkához, de küszködik vele. Okos gyerek.
– Mi köze ennek az észhez? – kérdezte Granger.
– Rendben, akkor kiegyensúlyozott. Akár az apja.
– Megint magaddal vinnéd?
– Seperc alatt, főnök. Jók a megérzései, jó a megfigyelőképessége, és átkozottul gyorsan tanul. Ráadásul van benne egy kevés a szürkéből is, ami sosem árt.
– A szürkéből? – értetlenkedett Hendley.
– A szürke emberből – felelte Clark. – A legjobb kémek tudják, hogyan olvadjanak a háttérbe: hogyan járjanak, hogyan öltözzenek, hogyan beszéljenek. Elhaladsz mellettük az utcán, és észre sem veszed őket. Jackben megvan ez természettől fogva.
– Még több Ryan-gén?
– Lehet. Ne feledd, nagyító alatt nőtt fel. Öntudatlanul is felszedhetett dolgokat a környezetéből. A gyerekek intelligensek. Jack korán rájött, miért lógnak állandóan körülöttük azok a fekete öltönyös, felfegyverzett alakok. És az antennái működésbe léptek.
– Szerinted szól az apjának?
– A Campusról? Igen. Nem hibáztathatjuk egyiküket sem, tényleg, de Jack az apja árnyékában él, és jó nagyra nyúlik az az árnyék. Ha egyszer rájön, mit akar itt csinálni, megtalálja a módját, hogy szóba hozza a dolgot.

Músza egy rakodómunkás segítségével bepakolta a tartályt bérelt Subaru Outbackjébe, aztán intett a vámosnak, és kigördült a kapun. Persze nem indult hosszú útra Calgaryba, ahogy a vámellenőrnek mondta, hanem csak tizenöt mérföldre, a keletre eső Surrey külvárosába, ahol beállt a Holiday Inn Express parkolójába. Közvetlenül a földszinti szobája előtt keresett helyet, aztán bement, és a nap hátralévő részét ejtőzéssel és egyik bárgyú tévéshow-ról a másikra kapcsolgatással töltötte, míg végül megállapodott a CNN-en. A szobában volt drót nélküli internet-hozzáférés, úgyhogy nem kis önuralomra volt szüksége, hogy ellenálljon a késztetésnek, s ne jelentkezzen be a laptopjával és keressen frissítést. Volt egy flashdrive-ja, rajta a legújabb egyszer használatos jelszavakkal és szteganográfkód-feltörő szoftverrel – egyiket sem értette teljesen –, de az akciónak ebben a kései szakaszában nem volt tanácsos felcsatlakozni egyik műholdjukra sem. Holnap délben esedékes a következő bejelentkezés, még ha csak futólag is. Ellentmondó hírek hiányában feltételezi, hogy a terv többi darabja is kezd összeállni.
A plafonra szegezte szemét, hagyta, hogy a televízió zúgása a háttérbe vesszen, miközben gondolatban végigvette ellenőrző listáját. Kívülről fújja a távolságokat és útvonalakat, az iratai minden vizsgálaton át fognak menni, talán csak a legtüzetesebben nem. Igaz, a repülőtéren akadályt jelentett a vámellenőr, de az smafu az USA-ban szokásos biztonsági intézkedésekhez képest, ahol a rendőrség mindenbe beleüti az orrát, alapos és hiperéber. Ugyanakkor, emlékeztette magát, csupán napok kérdése, hogy az amerikai állami és szövetségi biztonsági erőknek jócskán meggyűljön a baja, ő meg a helyszínre jusson.
Hétig szundított, ekkor felébresztette a vekker. Felült és megdörzsölte a szemét. A behúzott függönyön át látta, hogy az utolsó napsugarak is kihunynak. Felkattintotta az éjjeliszekrényen álló lámpát. A tévében a bemondó egy Wall Street-i típust faggatott, hogy töviről hegyire kielemezzék az amerikai gazdaságot. – Elérte már a mélypontot? – kérdezte a bemondó. – Fellendülőfélben van az ország? – Idióták. Amerika még csak most fogja megtapasztalni, mi az a krízis. Hamarosan.
A fürdőszobába ment, vizet fröcskölt az arcára, majd felvette a zakóját. Töprengve megállt a szoba közepén, aztán visszament a fürdőbe, s lekapta a törülközőt a tartóról. Visszafelé végigtörölt minden felületet, melyhez hozzáért: a pultot, a vécéülőkét, a vécékallantyút, a villanykapcsolót... Az éjjeliszekrényt, a távirányítót és a lámpát hagyta utoljára. Már rendezte a szobaszámlát, nem kellett kitérőt tennie a recepciónál. A recepciós korábban tájékoztatta, hogy a szobában hagyhatja az elektronikus kulcskártyát. így is tett, letörölte és a televízió tetejére helyezte. A nadrágzsebébe tömte a törülközőt. Van még valami? Nem felejtett el semmit? Nem, gondolta. Kilépett, behúzta maga mögött az ajtót, és a Subaruhoz ment. Hátul még mindig ott volt a tartály. Kinyitotta az ajtót, beszállt, és beindította a motort.
A parkolóból kiérve rátért az l-es sztrádára, huszonkét mérföldet autózott délkelet felé, ott lekanyarodott a Fraser sztrádára, és megtett hét mérföldet kelet felé a 264. utcáig. Itt délnek vette az irányt és négy percig hajtott. Hamarosan meglátta a reflektorok derengését. Ez volt a 13/539-es kereszteződés, az amerikai-kanadai határon átnyúló, lóhere alakú csomópont. Érezte, hogy hevesebben dobog a szíve. Hajtott tovább.
Pár száz méterrel északra a csomóponttól elágazott az út, a bal oldali sáv a kereszteződésbe vitt, a jobb addig kanyarodott, míg egybe nem olvadt a térképén Zero Avenue névvel jelzett úttal, és elfordult nyugatra. Lenullázta a gombbal a távolságmérőt, és a visszapillantóba nézett. Senki sem követte. A sebességhatárig pörgette a Subarut, majd visszavett hajszálnyit, és beállította a tempomatot.
Furcsa, gondolta, hogy ez a kétoldalt sarjerdők és gabonatáblák által közrefogott, jellegtelen kétsávos út két ország határán fut. Erről egyedül az út déli oldalán kifeszített, derékmagas drótháló tanúskodott. Az amerikaiak imádják a kerítéseket, nem igaz?
Még nyolc mérföldet hajtott, s nézte, ahogy alábukik a nap, és felkelnek a csillagok. Fényszórója suhant a szürke aszfalton, a sárga elválasztó vonal eltűnt az autó alatt. Mintha órák teltek volna el, mire fényszórója útkereszteződésre vetült. Egyre közeledve lassan kivehette: 216. utca. Rendben. Közeledik. Utána következett a 212. utca, aztán a 210. Kikapcsolta a tempomatot, és hagyta, hadd guruljon az autó. Előtte és jobb kéz felől házak lámpája csillant a fasor mögött. Kilesett az ablakon, figyelt, hagyta, hogy a kocsi lelassuljon... Ott van!
Egy fenyőcsoport mellett rés tátongott a kerítésen. Rajta felirat: MAGÁNTERÜLET! BELÉPNI TILOS! Körülnézett, nem látott fényszórót sem maga előtt, sem a visszapillantóban. Tiszta. Lekapcsolta a lámpát, a fékbe taposott, aztán balra rántotta a kormányt, és a másik sávon átszáguldva keresztülhajtott a kapun.
Amerikában volt.
Az út szinte azonnal lefelé kanyarodott, a sima földútból kitaposott keréknyom lett. Jobb kéz felől egy hektáron fenyőcsonkok meredeztek a tájban. Egy fakitermelő vállalat felvásárolta az erdősávot, és úgy döntött, letarolja.
Az út rögösebbé vált, de a Subaru négykerék-meghajtása egész jól viselte a zötykölődést a csapáson. A faszállító út déli és keleti irányban kígyózott, lefelé a meddő tájon újabb fél mérföldet, míg három földút kereszteződéshez nem ért. Itt balra kanyarodott. Az út kisimult, s pár percen belül újabb kereszteződés következett. Megint balra fordult, és ismét nyugatnak vette az irányt néhány száz méter erejéig, aztán délnek. Öt perccel később fekete útburkolat tűnt fel. Ez lesz a H-Street út. Megkönnyebbült. Ha el akarták volna kapni átkelés közben, már elkapták volna. Itt már tiszta az út. Egyelőre.
Felkapcsolta a fényszórót, és jobbra kanyarodott az útra. Öt mérfölddel arrább következik az 5-ös sztráda, a Washington állambeli Blaine-től északra. Onnan dél felé tart majd. Három nap autókázás a főbb autópályákon.

69

Almasi háza egy alacsony, virginiai borókával borított domboldal tövében épült, melynek túloldalán közvetlenül a kőfejtőbe torkollt a lejtő. Dominic és Brian kényelmesen felkaptatott a dombon kanyargó, sziklás vízmosáson. Harminc perc múlva a gerincre értek. Hasra vágták magukat, és kúszva haladtak tovább.
Talán húsz méterrel alattuk magasodott a pajta hátsó fala, attól jobbra csoportosultak a vályogkunyhók. Nem láttak fényt egyik ablakban sem. Tőlük balra, előttük húzódott a tanyaház hátsó tornáca. Egyedül az emeleten szűrődött ki fény egy ablakból.
– Majdnem három óra – suttogta Brian. – Vackoljuk be magunkat. Ha Almasi járőröket tart, csak idő kérdése, mikor bukkannak fel.
Eltelt tíz perc, majd húsz. Nem láttak mozgást.
– Ne lendüljünk akcióba? – javasolta Dominic. – A pajta először?
– Miért is ne?
Brian hátraaraszolt a gerincről, szedett egy marék kavicsot, azzal tért vissza. Az első követ magas ívben hajította el. Az nagyot koppant a pajta tetején, majd végigcsörömpölt a zsindelyen, és puffanva földet ért.
Semmi sem mozdult. Nem hallatszott nesz.
Brian újabb követ hajított el, ez alkalommal lapos ívben. A kő a pajta falának puffant. Eltelt öt perc.
– Már fél órája.
– Előbb a pajtát, aztán a kunyhókat? – kérdezte Dominic.
– Aha. Ha van erősítésük, ott lesznek.
Elhátráltak a dombtetőről, jobbra másztak, míg közvetlenül a pajta mögé nem kerültek, aztán vissza, át a dombtetőn, le a lejtőn a pajta hátsó falához. Az öreg, korhadó palánkfalon méretes nyílások ásítottak. Brian és Dominic belesett, de nem látott mozgást. Brian intett: Tovább a kunyhókhoz! Megyek az élen!
Görnyedve kiosontak a pajta mögül, és nyakukat behúzva, hogy a borókák fedésében maradjanak, átsurrantak a domb tövével egy vonalban. Tizenöt méter múlva keskeny földcsapásra értek ki. Közvetlenül szemben szóródtak szét a vályogkunyhók. Húsz méter fedezék nélkül. Bal kéz felől harminc méterre állt a tanyaház. A hátsó tornác feletti ablakban még mindig égett a lámpa.
Brian intett: indulj, fedezlek!
Dominic bólintott, még egyszer szétnézett, aztán átsprintelt az úton a legnyugatibb kunyhó külső falához. Ellenőrizte mindkét sarkot, majd jelzett Briannek, hogy keljen át. Tíz másodperccel később Brian ott termett mellette. Dominic megkocogtatta a fülét, aztán a falat. Pár lábbal a fejük felett ablak volt. Horkolás hangja szűrődött ki rajta.
Enyém a két északi, integetett Dominic.
Két perccel később ismét találkoztak. Brian Dominic füléhez szorította tölcsért formázó kezét, és belesúgta: – Két fickó, kunyhónként egy. Mindkettőnél AK-47-es.
Dominic bólintott, hogy érti, feltartotta két ujját, majd négyet. Összesen négyen vannak. Elhúzta torka előtt a hüvelykujját, és felvonta a vállát: leszedjük őket?
Brian a fejét ingatta, a tanyaházra mutatott. Dominic bólintott. Brian vezetésével követték a kunyhó falát a keleti oldalig, ahonnan legközelebb esett a tanyaház hátsó tornáca. Megint nyílt tér következett, de most csak hat méter.
A Browningot felemelve, s jobbra-balra, fel-le pásztázva vele, Brian átszelte a távolságot, aztán leguggolt a lépcső mellett. Két perccel később intett Dominicnak, hogy induljon. Aztán a falépcsőre mutatott, és elhúzta torka előtt a hüvelykujját. Túl régi, túl zajos. Dominic bólintott. Rák módjára a tornác széléhez araszolt, és megmozgatta a korlátót. Megfordult, és okét mutatott Briannek. Három perccel később átmásztak a korláton a tornácra. Az ajtóhoz surrantak, s kétoldalt a félfának lapultak. Brian elforgatta a kilincsgombot. Nem volt bezárva. Kinyitotta kéthüvelyknyire, aztán megállt. Várt. Majd teljesen kinyitotta, bekukkantott a sarkon, és visszahúzódott. A fejét rázta.
Beléptek a küszöbön, Browningjuk tüzelésre készen pásztázott. Járólapos hallban találták magukat. Előttük, jobbra lépcső vezetett egy ajtókkal szegélyezett galériára. Bal és jobb kéz felől nappali szobák. A tiszta fehér díszvakolat mintha világított volna a sötétben a falakon. Dominic magára bökött. Megyek elöl. Brian bólintott és félrehúzódott. Együtt hatoltak a nappaliba és az abból nyíló étkezőbe, mely egy konyhában folytatódott. Átvágtak a konyhán, és a túlsó ajtón kilépve a halitól balra nyíló nappaliban kötöttek ki.
Brian a lépcsőre mutatott, amire bólintást kapott válaszul. Dominic a hall sarkába hátrált, hogy fedezze Briant a lépcsőn felfelé; amikor Brian felért, ő fedezett, amíg Dominic felmászott hozzá.
Négy ajtó nyílt a galériáról, egy a túlsó falon. Az első ajtóval kezdték. Hálószoba. Üres, az ágy bevetve. A levegő dohos, mintha egy ideje nem használták volna a szobát. A második és harmadik ajtóval folytatták, mindkét szobát üresen találták. A negyedik ajtó mögött iroda volt berendezve tölgyfa íróasztallal, többvonalas telefonnal, fax/szkenner/fénymásolóval és sík képernyős monitorral. Brian belépett és körülnézett. Az íróasztallal szemben faliszéfet építettek egy kredencbe.
Az utolsó ajtó következett. Dominic a fára nyomta a fülét, aztán visszahúzódott és tátogva mondta: horkol. Kezével mutogatta: Almasi az enyém, tiéd a szoba.
Brian bólintott.
Dominic elforgatta a kilincset, óvatosan résnyire nyitotta az ajtót, és a résre tapasztotta a szemét. Visszafordult, bólintott Briannek, majd nagy lendülettel kitárta az ajtót. Három hosszú lépéssel Almasi baldachinos ágyánál termett. Almasi karját szétvetve hanyatt feküdt. Brian átkelt a szobán, benézett minden sarokba. Bólintott Dominicnak, aki elkapta Almasi ellenkező karját, hasra rántotta, és arcát a párnába nyomta. Almasinak egy szemvillanás alatt kiröppent szeméből az álom, csapkodni kezdett. Dominic a tarkójába fúrta a Browning hangtompítóját.
– Egy mukkanás és véged! Bólints, ha érted!
Almasi bólintott.
– Most megyünk, és te velünk jössz. Ha megnehezíted a dolgunkat, gondoskodom róla, hogy csúf halált halj! Az irodádban van egy számítógép meg egy széf. Megadod a jelszót és a számkombinációt, rendben?
Almasi megint bólintott.
Brian Dominicnak nyújtott egy tekercs ragasztószalagot. Dominic összekötözte Almasi kezét, és visszadobta a tekercset. Ellépett az ágytól, és intett Almasinak, hogy álljon fel. A férfi engedelmeskedett. Brian vezetésével átvonultak az irodába a galérián keresztül.
Dominic bekapcsolta Almasi gépét, egy felső kategóriás Dell asztali PC-t. Megjelent a Windows Vista logó, majd a bejelentkező ablak. Odalökte Almasinak a jegyzettömböt és a tollat, amit az asztalfiókban talált.
– Felhasználónév és jelszó!
Almasi meg se moccant.
Brian melléhúzott egy közeli széket, rálökte Almasit, aztán a jobb térdéhez szorította a Browningot.
– Itt kezdjük. Térd, aztán boka, aztán könyök. – Felkapta a jegyzettömböt és a tollat az asztalról, és Almasi ölébe pottyantotta. – Felhasználónév és jelszó!
Almasi most nem habozott. Mihelyt lekörmölte, Brian Dominicnak adta a jegyzettömböt, aki bejelentkezett, és nekilátott átfésülni a számítógép könyvtárát. – Közben lássatok neki a széfnek! – mondta Dominic. – Én ezt elkezdem letölteni, aztán folytatom a hálójában. – Bedugott egy flashdrive-ot a gépház USB-csatlakozójába, és másolni kezdte a fájlokat.
Brian talpra állította Almasit, és a széf felé noszogatta.
– Nyisd ki!
– A kezem!
– Így is menni fog!
Almasi letérdelt és forgatni kezdte a tárcsát.
– Mindjárt jövök – szólt Dominic, és távozott.
Almasi felnézett Brianre. – Kész.
– Nyisd ki, aztán húzódj hátra!
Almasi a térdén csúszva elhátrált. Brian letérdelt a széf elé. Egy papírtokban lévő CD-t leszámítva üres volt. Benyúlt érte. A szeme sarkából észrevette, hogy Almasi összekötözött keze a háta mögötti polcnál matat. Odafordult, meglátta kezében a pisztolyt. Megperdült, s a Browningot felrántva oldalra lendült. Csattanás. A szobát narancssárga villanás töltötte be. Brian csípőből tüzelt, a szegycsontja közepén találta el Almasit, aki eldőlt.
– Brian! – Dominic rontott be az ajtón, két lépéssel ott termett, és kirúgta Almasi kezéből a pisztolyt. Letérdelt, kitapintotta a pulzusát. – Vége.
– Rám támadt – lihegte Brian. – Egy pillanatra félrenéztem. A pokolba!
– Hú, ülj le, Brian, ülj le!
– Mi?
– Te vérzel!
-He?
Dominic egy székre nyomta, megfogta a jobb kezét, és a gyomrára nyomta. Brian nedvességet érzett, elvette a kezét, és az ujjait bámulta.
– Ó, a francba!
– Nyomd tovább!
– Rögtön társaságot kapunk! Jobb, ha megnézed!
Dominic az ablakhoz Sietett, és széthúzta a függönyt.
Odalent kigyúltak a lámpák a vályogkunyhókban. – Jönnek. – Visszafordult Brianhez, aki szétnyitotta az ingét. A jobb mellbimbója alatt négy hüvelykkel kisujjkörömnyi lyuk éktelenkedett. Vér lövellt a sebből.
– Eltört a bordád? – kérdezte Dominic az ablakból.
– Aha, azt hiszem. Lelassította a golyót. Ó, jesszusom, ez fáj. Francba, francba, francba! Vedd már fel a CD-t, amit elejtettem, jó? A széfben volt.
Dominic felkapta a hátizsákot a földről, beletúrt és előhalászott fél tucat egészségügyi betétet. Briannek adta, aztán visszatért az ablakhoz.
– Igazit kellett volna hozni.
– Ezek jobbak, haver, tényleg felszívják a vért. – Feltépte az egyik betétet, és a mellkasára szorította. – Látsz valamit?
– Felkapcsolták a lámpát. Rögtön jönnek. Tudsz mozogni?
– Igen.
– Meglátjuk, le tudom-e őket fékezni.
Dominic felvette Almasi pisztolyát – egy Beretta 32-es Tomcat félautomatát – a padlóról.
– Milyen a tölténye? – kérdezte Brian.
Dominic kinyitotta a tárat és megnézte.
– Üreges hegyű.
– Ú, rendben, indulj!
Dominic kivágtatott az ajtón, le a lépcsőn és ki az ajtón. A külső lépcső mellett leguggolt, megcélozta a legnyugatibb kunyhót, és belőtt háromszor az ablakon. Kiáltások hallatszottak odabentről. A kunyhó elsötétedett. Dominic visszarohant a házba, bezárta az ajtót, aztán jobbra fordult, és a sarokablakhoz futott. Kinyitotta, rálőtt négyszer a keleti oldalon lévő kunyhóra, majd átküldött öt lövést a bejárati ajtón. A pisztoly szánja kinyílt. Elhajította, visszasprintelt az emeletre. Brian talpon volt, az íróasztalra támaszkodott.
– Jól vagyok. Lassult a vérzés. Van terved?
– Igen. – Dominic felmarkolta a CD-t a padlóról, bedobta a hátizsákjába, aztán áthajolt az íróasztalon, és kitépte a flashdrive-ot a számítógép USB csatlakozójából. – Közvetlenül alattunk van a tornác. Mihelyt megindulnak, kimászol az ablakon. Meglapulsz a tetőn. Ha hallod, hogy elszabadult a pokol, leugrasz és a pajtához futsz. Ha bírod szuflával, menj egyenesen a kocsihoz! Majd beérlek. Add a fegyvered!
– Dom...
– Fogd be, és add a fegyvered! Elbírod a hátizsákod? – Brian bólintott. Dominic a kezébe adta. – Tiszta zöld vagy, tesó. Biztos, hogy tudsz mozogni?
– Van más választásunk?
– Nincs.
– Figyeld az ablakot, és mondd, mi történik!
– Rendben.
Dominic mindkét Browningot az asztalra fektette, és szétnézett a szobában. Felkapta Almasi irodaszékét és az ajtóhoz lökte, majd a közeli asztalkával is ugyanezt tette. Áttolta őket az ajtón, végig a galérián, és ledöntötte a lépcsőn. A szék és az asztalka lebukdácsolt a lépcső aljába, és egymás hegyén-hátán landolt.
– Hogy állunk? – kérdezte Dominic.
– Még semmi, várj! Jön valaki, nyugat felől közelít. AK van nála.
Dominic az első vendégszobába rohant, felkapott egy éjjeliszekrényt, egy állólámpát és egy széket, és azt is leküldte a lépcsőn.
– Mi a frászt művelsz, Dom?
– Házi barikádot.
Ugyanígy végigment a szomszédos hálószobán, aztán visszatért az irodába. Felkapta a hátizsákját, belebújt, megmarkolta a két Browningot, leszedte róluk a hangtompítót, és az övébe tuszkolta őket.
Brian az ablakból közvetített:
– Rajta, cowboy! Épp most jött ki a másik három... Kettő a tornác felé indult, a harmadik a bejárati ajtóhoz. Az első most a keleti oldalon van. Hé, találtam meglepit a szekrényben. – A sarokban támaszkodó vadászpuskára mutatott. – Tizenkét kaliberes Mossberg 835-ös. Hat tölténnyel töltve.
Dominic Brianhez lépett, és óvatosan kinyitotta az ablakot. Kisegítette a fivérét, és megvárta, amíg a zsindelyre lapul. Aztán így szólt: – Megvárom, hogy mindannyian a házban legyenek. Majd töltényért üvöltök. Ha meghallod, mész. Mennyi időre van szükséged?
– Két percre.
– A sarkadban leszek. Nem hagyhatjuk, hogy kövessenek minket.
Dominic becsukta az ablakot, megfordult, megragadta a vadászpuskát, és a galériára indult. A nyugati nappaliból üvegcsörömpölés hallatszott. Lent a hallban valami az ajtónak ütközött. Aztán megint, majd harmadszor is. Az ajtófélfa recsegve megadta magát. Dominic felhúzta a vadászpuskát, hasra vágódott, és a csövet egyhüvelyknyire óvatosan kidugta a korlátok között. A nappaliban székláb csikorgott a fán. Egy fej lesett ki a sarkon, aztán visszabújt, majd megint kilesett. Dominic megdermedt. Lélegzet-visszafojtva gondolta: nincs itt semmi látnivaló, seggfej. Az ajtón egyre hangosabban és kitartóbban dörömböltek. A nappaliban a férfi még egyszer utoljára kinézett a sarkon, aztán magasba emelt AK-val a galériát pásztázva megindult. Kikerülte az egyik felborult éjjeliszekrényt, és az ajtóhoz ment. Bal kezét levette az AK-ról, és a kilincsért nyúlt.
Dominic állított a vadászpuska irányzékán, megcélozta a férfi mellkasát, és lőtt. A férfi hátratántorodott, az ajtónak esett és összerogyott. Léptek dobbantak a tornácon, majd elhaltak. Néhány pillanattal később üveg csörömpölt. Egynek vége, három még visszavan, gondolta Dominic. Egy gondolat szöget ütött a fejében. Felugrott, visszarohant az irodába és kinyitotta az ablakot. Kiadta Briannek az egyik Browningot. – Ha úgy döntenének, hogy felmásznak. – Becsukta az ablakot, és visszatért a galériára.
A földszinten semmi sem moccant. Kerek egy perc eltelt, amikor valahol jobbra suttogást hallott. Balra kéz jelent meg a sarkon, és feldobott valamit a lépcsőn. Gránát, gondolta Dominic, miközben az a valami az erkélyre pattogott. Alakja elárulta, hogy nem repesz–, hanem villanó-gránát. Nem akarták veszélyeztetni Almasi életét. Elkéstetek, fiúk! Felemelkedett, átgurult az iroda ajtaján, a fülére tapasztotta a kezét, és szorosan behunyta szemét. Robbanás visszhangzott. Szemhéján fehér fény villant át. Érezte, hogy megremeg alatta a padló. Visszagurult a hasára, és az ajtóhoz kúszott. Balra tőle egy alak csörtetett fel a lépcsőn folyamatosan tüzelve. Golyók fúródtak a falba. A férfi felért a lépcső tetejére, megállt, és leguggolt a sarkon az oszlop mögé. Dominic előhúzta övéből a Browningot, célzott és lőtt. A golyó áthatolt a férfi kilátszó térdkalácsán, mire az üvöltve visszahanyatlott a lépcsőn. Dominic visszaváltott vadászpuskára, felemelkedett, és végigrohant a galérián. Rálőtt a nappali ajtajában kileső fejre. Mellé! Újabb töltényt rántott a tárba, jobbra fordult, és csípőből tüzelve mellkason találta a zuhanó férfit. Az elterült a hall padlóján, és nem moccant többé. Dominic balra perdült, beugrott az első vendégszobába, és hasra vágódott.
– Alig van már töltényem – kiabálta. – Hozzál még!
Az órájára pillantott. Két perc. Leltárt tartott. Majdnem két teljes tárja maradt a Browninghoz és hat töltény a vadászpuskához. Balra gurult, aztán felpattant, és kikémlelt a sarkon. A hallban semmi sem mozdult. Kilépett, de az oszlop takarásában maradt. Még egyszer körülnézett, aztán sarkon perdült és végigszáguldott a galérián. Golyók pettyezték mögötte a falat. Meggörnyedt, megtette az utolsó három métert, és beugrott Almasi hálójába.
– Tesó, hol van már az az átkozott lőszer? – kiabálta.
Tízig számolt, kilépett, kettőt lőtt a hallba, aztán becsapta az iroda ajtaját, majd visszalépett a hálóba. Elég hangosat dörrent az ajtó, hogy ne lehessen elsiklani felette. Mihelyt felérnek a lépcsőn, át kell fésülniük a vendégszobákat és az irodát. Almasi hálóját a végére hagyják. Csak az a kérdés, meddig fog tartani. Meddig tart, mielőtt egyikük ismét kimegy, és megakadályozza, hogy az ablakon átlépjenek le?
Bezárta az ajtót, és a fára szorította a fülét. Eltelt egy perc, majd kettő. A hallból bútortologatás hallatszott. Egy lépcsőfok megnyikordult. Dominic az ablakhoz kúszott, kinyitotta, és kimászott a tetőre. Nyitva hagyta az ablakot.
Körbenézett, senkit sem látott. Guggolva a széléhez araszolt. Három méter magasan volt. Bedugta a vadászpuskát a hátizsákja és lapockája közé, hasra gördült, és ereszkedni kezdett, majd elengedte a peremet. Mihelyt talajt fogott, feltérdelt és továbbgurult. Aztán talpra szökkent, futásban a ház keleti oldalához került, felvágtatott a tornácra, és megtalálta a betört ablakot. Becsusszant, és a nappalin át a hallba lopakodott. Kilesett a sarkon. A galérián magányos alak állt. Háttal volt neki, a második vendégszoba küszöbén. Dominic kilépett, átküzdötte magát a bútorhalmon a hall közepére. Ott előrántotta a Browningot, célzott, és tarkón lőtte az alakot. Miközben a férfi zuhant, ő félreugrott és a lépcső mögé bukott. Eltette a Browningot, és elővette a vadászpuskát.
Léptek dobbantak a feje fölött a galérián, de megtorpantak. Újra megindultak, de immár óvatosabban. Egy ajtó recsegve betört. Az iroda, gondolta Dominic. Eltelt harminc másodperc. A léptek kijöttek az irodából és megálltak. A hálószoba ajtaja be volt rúgva.
Ellenőrizd az ablakot, faszfej...
Újabb harminc másodperc telt el.
– Jebnen kelp! – vakkantotta egy hang.
Dominic gyatrán tudott arabul, de a hanglejtésből sejtette, hogy káromkodást hallott, valahol a francba és a kurva anyád között.
Léptek dobbantak a galérián, le a lépcsőn a járólapos hallba. Hallotta, hogy egy zár zörögve kinyílik. Hátrált két lépést, felemelte a vadászpuskát, és hátulról lábon trafálta a férfit, aki az ajtónak esett. AK-ja csattanva zuhant a padlóra, miközben ő, mint a zsák, eldőlt. Dominic felállt és elhajította a vadászpuskát. Előhúzta a Browningot, és a padlón vonagló-nyöszörgő alakhoz lépett. Az meglátta, és magasba lendítette a kezét. – Kérem!
– Ahhoz már késő!
Ezzel homlokon lőtte.
Amikor rátalált, Brian a pajta mögött ült a földön, hátával a domboldalnak támaszkodva. Amikor észrevette, hogy közeleg, üdvözlésül felemelte a kezét.
– Elkaptad őket?
– Az utolsó szálig. Te hogy vagy?
Brian reszketegen rázta a fejét. Hamuszínű arcán veríték gyöngyözött.
– Tartozom egy vallomással.
– Mi az?
– A golyó elhúzott a bordám mellett, és egyenesen áthatolt. A májamban van, Dom.
– Jesszus, biztos vagy benne? – Brianhez lépett, hogy szétnyissa az ingét, de testvére elhessegette.
– Nagyon sötét a vérem, szinte fekete. Rongyosra szaggatta a májamat az üreges hegyű. A lábamat is alig érzem.
– Kórházba viszlek!
– Ne! Túl sokat kérdezősködnének!
– Baszd meg! Zuvarah tíz mérföldre van innen.
Dominic letérdelt, megfogta Brian karját, és a vállára húzta. Felemelkedett és kiegyenesedett.
– Jól vagy?
– Aha – dörmögte Brian.

Tíz percig tartott vissza az út a hegyre fel, és újabb tíz percig, míg Dominic leereszkedett túloldalt a lejtőn. A kőfejtőhöz érve kocogni kezdett az Opel felé.
– Még velem vagy? – kérdezte.
– Aha.
Az Opelhez ért, térdre zuttyant, és a földre fektette Briant. A hátsó ülésen Bari megszólalt: – Mi történt?
– Meglőtték. Van kórház Zuvarahban?
– Igen.
Dominic kinyitotta a hátsó ajtót, és zsebkésével elvágta Bari kezén a ragasztószalagot. Közösen emelték be Briant a hátsó ülésre.
– Tudja, merre van? – kérdezte Dominic Baritól, aki bólintott. – Akkor maga vezet. Ha egyszer is letér az útról, lelövöm, megértette?
– Igen.
Bari bemászott a volán mögé, és beindította a motort. Dominic futva megkerülte a kocsit, és beszállt hátra Brian mellé.
– Menjünk, menjünk!

70

Nem közvetlenül São Paulóban volt a célpontjuk, hanem a várostól nyolcvan mérföldre északra, Brazília robbanásszerűen növekvő kőolajiparának központjában. Egész Brazília legnagyobb kőolaj-finomítója, a Paulinia REPLAN létesítmény közel 400.000 hordó, vagyis húszmillió gallon olajat dolgozott fel naponta. Eleget, olvasta Shasif Hadi, hogy több mint harminc olimpiai méretű úszómedencét megtöltsön. Természetesen, ahogy Ibrahim mondta az első megbeszélésükön, egy ilyen létesítményt nem könnyű szabotálni. Rengeteg felesleges biztonsági intézkedéssel kell számolni, nem szólván a fizikai biztonsági erőkről. A finomító területére belépni egyáltalán nem jelent akadályt (a legmagasabb kerítés tíz láb magas), odabent azonban nem sokat tehetnek. A robbanószerek persze a levegőbe repíthetnék a gyűjtő tartályokat, csakhogy túlságosan távol helyezték őket egymástól ahhoz, hogy dominóhatásban reménykedhessenek. A létesítmény több száz ellenőrző szelepe (hivatalosan kényszerleállító eszköze), mely a vegyi anyagok áramlását szabályozza a desztilláló- és frakcionálóoszlopok, a részekre bontó egységek és a keverő- és tárolótartályok labirintusában, gyakorlatilag sérthetetlen, mióta nemrég felszerelték a finomító ellenőrző központjából szabályozott Neles ValvGuard rendszerrel. A föld alatti ellenőrző központot pedig ugyancsak megerősítették, mint már az első felderítő kőrútjukon kiderült. Ő a maga részéről nem értette a részleteket, de Ibrahim egyértelműen kijelentette: annak az esélye, hogy katasztrofális szivárgást idézzenek elő a Paulinia REPLAN-en belül, csekély. Ez a szó, belül, emlékeztette magát Shasif, a sarkalatos pont, nem igaz? A dominóhatást más módon is be lehet indítani.

A terveknek megfelelően valamennyien külön szállóban laktak, és külön autót béreltek. Meghatározott időközönként, egymás után indultak el reggel, valamennyien rátértek a São Paulóból kivezető SP-348-as autópályára, és észak felé hajtottak a Pauliniától húsz mérföldre délre eső Campinas felé. Délben a Fazendáo Grill nevű étteremben találkoztak. Shasif futott be utolsónak. Meglátta a sarki bokszban ülő Ibrahimot, Fa’adot és Ahmedet, és odament hozzájuk.
– Milyen volt az út? – kérdezte Ibrahim.
– Eseménytelen. És nektek?
– Ugyancsak.
– Jó látni titeket – mondta Shasif. Körbenézett az asztal körül, válaszul bólintást kapott.
Öt napja tartózkodtak Brazíliában, s valamennyien saját feladattal voltak megbízva São Paulóban. A cseh gyártmányú Semtex H robbanószereket kereskedelmi járattal szállították az országba apránként, öt dekát alkalmanként, hogy csökkentsék a lebukás veszélyét. Bár a Semtex megbízható, van egy kritikus hibája: a gyártási folyamat során vegyi jelölőanyagot adnak hozzá, hogy jelenléte kiszagolhatóbb legyen a keresőkutyák számára. 1991 előtt még nem kevertek hozzá ilyen anyagot, de ezeknek a szagtalan robbanószereknek maximum tíz év volt a megengedett tárolási idejük, vagyis amíg a 2000-es év társadalmi mérföldkőnek számított, addig a terroristák vízválasztóként élték meg, hisz azt követően kénytelenek voltak saját, jelölőanyagmentes robbanószerüket előállítani, vagy speciális szállítási technikákat kifejleszteni az újfajta töltetekre, melyeket glikol-dinitráttal vagy 2,3-dimetil-2,3-dinitrobutánnal, azaz DMNB vegyülettel kevertek – mindkettő a keresőkutyák által kiszagolható, lassan párolgó oldószer.
Szerencsére neki és társainak mindössze fél kiló robbanószerre volt szükségük a célhoz, ezért csupán néhány hétbe telt, mire apránként becsempészték. Ebből a fél kiló Semtexből hat robbanótöltetet gyúrtak: öt darab ötdekásat és egy huszonöt dekásat.
– Tegnap még egyszer utoljára tanulmányoztam a létesítményt. Ahogy reméltük, az elvezető gát és a csatorna még nincs befejezve. Ha jól végezzük a dolgunkat, semmit sem tehetnek, hogy megállítsák.
– Hány gallonra tippelsz? – kérdezte Ahmed.
– Nehéz megjósolni. Teljes kihasználtsággal üzemel a vonal, majdnem 3,2 milliárd gallon az éves teljesítménye. Innentől bonyolulttá válnak a számítások. Legyen elég annyi, hogy elegendő lesz a céljainkhoz.
– Nincs változás a menekülési tervben? – kérdezte Fa’ad.
Ibrahim szigorúan rámeredt. Lehalkította hangját. – Semmi változás. De ne feledd: élet-halál kérdése, muszáj sikerülnie! Allah szeme rajtunk. Ha úgy akarja, túléljük valamennyien vagy néhányan. Vagy nem. Ez most másodlagos, értve vagyok?
Egymás után mindegyik férfi bólintott.
Ibrahim az órájára pillantott.
– Még hét óra. Ott találkozunk.

Miután az első közös hétvége felett érzett kezdeti izgalom és a szeretkezés mámora elhalványult, lassanként elhúzódott tőle, kibámult az ablakon, nem akart sétálni menni, csak a száját biggyesztgette... Harmincpercnyi biggyesztés után Steve megkérdezte: – Mi a baj?
– Semmi – felelte Allison.
– De van valami. Az arcodra van írva. Már megint azt csinálod a száddal. – Leült a nő mellé az ágyra. – Áruld el!
– Butaság. Semmi.
– Allison, légy szíves! Elkövettem valamit?
Allison csak erre a kérdésre várt. Jóságos Steve. Nyúlbéla Steve, annyira be van rezelve, hogy elveszíti.
– Biztos, hogy nem nevetsz ki?
– ígérem.
– Tegnap beszéltem Jan nővéremmel. Azt mondta, látta ezt a dokumentumfilmet, azt hiszem, valamit a Discovery Channelen vagy a National Geographicon. Az egész annak a geológiájával foglalkozott, ahol...
– Ahol dolgozom? Allison, megmondtam...
– Megígérted, hogy nem nevetsz ki!
– Nem nevetek. Rendben, folytasd!
– Azt mondta, rengeteg tudós tiltakozik az egész ellen. Folyton protestálnak. Törvényes úton próbálják bezáratni a létesítményt. Látták, hogy földrengésveszélyes az egész környék. Meg talajvizet emlegettek, hogy szivárgás van.
– Nem lesz szivárgás.
– De ha mégis? – erősködött Allison.
– A legkisebb szivárgást is kimutatnánk. Mindenfelé érzékelők vannak elhelyezve. Mellesleg a talajvízszint ezer lábbal alattunk van.
– De a talaj nem puha vagy ilyesmi? Áteresztő?
– Igen, de több rendszer épül egymásra, egyik szint a másikra, az anyag meg tartályba lesz zárva. Látnod kéne, olyanok, mint...
– Féltelek. Mi van, ha történik valami?
– Semmi sem történik.
– Nem tudsz másik munkát keresni? Ha te meg én... úgy értem, ha tovább... folyton aggódnék.
– Figyelj, momentán még nem is üzemel. Hisz épp most akarunk próbaszállítást végezni.
– Az meg mi?
– Csak szimuláció. Próbamenet. Jön egy kamion, lerámoljuk a tartályokat. Tudod, végigmegyünk az összes folyamaton, hogy lássuk, megy minden, mint a karikacsapás.
Allison felsóhajtott, és összefonta a karját.
Steve folytatta: – Ugyan már, nem fogok hazudni neked. Tök jó, hogy aggódsz értem, de nincs miért.
– Tényleg? Tessék, ezt nézd meg! – Allison az éjjeliszekrényhez lépett, felkapta a táskáját, és visszaült. Egy darabig turkált benne, aztán előhúzott egy összehajtogatott papírt. – Ezt Jan küldte e-mailben. – A férfi kezébe nyomta.
Bár csak egy művész metszetrajza volt, elég részletesen látszott rajta a létesítmény fő szintje, a két alsó szint, és jóval az alatt, barna és szürke „szikla” rétegeken át egy vízszintes kék csík „talajvízszint” felirattal.
– Honnan szedte ezt? – kérdezte Steve.
– Rákeresett a Google-ban.
– Ally, sokkal többről szól az a hely, mint ez a... vázlat.
– Tudom én azt. Nem vagyok hülye. – Felkelt, az erkélyablakhoz vonult, és kibámult.
– Nem úgy értettem – magyarázkodott Steve. – Szerintem nem vagy hülye.
– Jan tehát téved? Azt akarod mondani, hogy nálatok senki sem tart ettől?
– Dehogyisnem, persze. Ez komoly dolog. Mind tudjuk. Az EH...
– A micsoda?
– Az Energiaügyi Hivatal. Éveken át kutatásokat folytatott. Egyedül a megvalósíthatósági tanulmányokba tízmilliókat öltek.
– De az a dokumentumfilm... abban egyfolytában arról beszéltek, hogy repedések vannak a talajban. Gyenge pontok.
Steve tétovázott.
– Ally, erről tényleg nem beszélhetek...
– Rendben. Felejtsd el! Majd nem aggódom többet. Úgy jó?
Allison érezte, hogy ott áll a férfi, és a tarkóját fixírozza. Biztosan az a leteremtett-kiskutya ábrázat ült ki a képére, a kezét meg a farmerja zsebébe dugja. Hagyta, hadd lógjon a csend a levegőben. Harminc másodperccel később Steve megszólalt: – Jól van, ha annyira fontos neked...
– Nem nekem fontos annyira! Hanem neked!
Összefont karral szembefordult Steve-vel. Könnyeket csalt a szemébe. Steve kinyújtotta a kezét.
– Gyere ide!
– Minek?
– Csak gyere ide!
Allison odament hozzá.
– Csak ne említsd senkinek, hogy beszéltem erről, jó? Különben börtönbe kerülök.
Allison elmosolyodott, és letörölt egy könnycseppet az arcáról.
– Megígérem.

A Losan nevű Panamax teherhajó három napra járt úti céljától, miután csendes vizeken és tiszta ég alatt letudta az atlanti-óceáni átkelés nagy részét. A Losan negyvenhét éves német kapitánya, bizonyos Hans Groder nyolc éve volt a konténeres hajó ura, és minden egyes évben tíz hónapot töltött tengeren. Keményebb időbeosztást követelt, mint az előző állása – amikor kapitányként szolgált a német haditengerészet 702-es Berlin-osztályú, utántöltő olajszállító hajóján –, de sokkal jobban keresett, és kevesebb stresszel járt. S ami még jobb, a Losan nyílt tengeri hajó volt, micsoda kellemes változás ahhoz a huszonkét évnyi navigáláshoz képest, amit az Eckendorf és Kiel flottabázis körüli, útvesztőszerű vizeken töltött. Micsoda öröm egyszerűen az Atlanti-óceán felé fordítani a hajó orrát, és a hajótest alatt több száz, több ezer lábnyi vízzel robogni, miközben a radaron sehol egy földdarab. Persze elmélkedőbb napjain Groder is elmerült a katonaélet során a matrózokra és katonákra telepedő melankóliában, ellentételezésként viszont élvezte az életet és az önállóságot, amit új állása megengedett. Csupán egyetlen embernek felelt, a tulajdonosnak, nem egy sor beképzelt főparancsnoknak, akik a Gizikét összekeverik a gőzekével.
Átsétált a hídon, és a radarra pillantott. Húszmérföldes körzetben nem járt másik hajó. Bár a Losant nem a világ legerősebb navigációs radarjával szerelték fel, a céljaiknak megfelelt. Egy éber kapitánynak és legénységének húsz mérföld bőséges időt biztosít, hogy igazítsanak az útvonalukon, és messze elkerüljenek más hajókat. Groder az ablakhoz ment, szétnézett az előfedélzeten, és ösztönösen sorra vette a halomba rakott, ömlesztett konténereket. Egy kissé elcsúsztak, főleg azok miatt az átkozott propántartályok miatt. Egy konténerbe négyet raktak, így elég biztonságosak voltak, de a kialakításukból hiányzott a rekeszekre és raklapokra jellemző, felhasználóbarát geometria. De tudta, lehetne rosszabb is. Mert ezekben legalább nincs semmi.

71

Gerry Hendley azon elmélkedett később, hogy az volt az egész átkozott ügy legnehezebb része – eltekintve persze a kiváltó eseménytől –, hogy magánrepülőt találjon, mellyel hazaszállíthatja őket. Végül Ryan exelnök közbelépett, és felhívta a légierő főparancsnokát, aki továbbtelefonált az Andrews Légibázis gazdaegysége, vagyis a 316. szárny parancsnokának.
Két fekete Chevy Tahoe-n érkeztek: Hendley, Jerry Rounds, Tom Davis, Rick Bell, Pete Alexander és Sam Granger az elsőn; Clark, Chavez és ifjabb Jack Ryan a másodikon. Mindkét jármű balra kanyarodott a C utcára, és megállt a hangár mellett, az aszfalt szélén. Öt perccel később befutott Ryan exelnök a titkosszolgálat két Suburbanje által közrefogott limuzinon.
A Gulfstream V tizenegy perccel később, három perc késéssel ért földet, és ötven méterrel arrább fékezett le. A motorok leálltak, az állványlépcsőt a repülő ajtajához tolták, és rögzítették.
Ifjabb Jack Ryan kiszállt a Tahoe-ból, a többiek néhány lépéssel lemaradva követték.
A Gulfstream ajtaja kinyílt, s fél perc múlva megjelent Dominic Caruso a küszöbön. A napfényben hunyorogva megindult a lépcsőn. Arca elkínzott volt, ötnapnyi borosta fedte. Jack meglódult, félúton találkoztak. Megölelték egymást.
– Annyira sajnálom, haver – súgta Jack.
Dominic nem felelt, csak kibontakozott az ölelésből és bólintott. – Aha. – Ez volt minden, amit mondott.
– Hol van?
– A raktérben. Nem engedték, hogy behozzam a kabinba.

Miután kigurultak a kőfejtőből, Bari hajtott, ahogy csak lekapcsolt fényszóróval bírt, s alig tíz perc alatt sikerült visszakeverednie a főútra. Brian hol elvesztette az eszméletét, hol magához tért, miközben nyugat felé robogtak a part mentén, és Dominic szorosan markolta a kezét, és az ölében ringatta a fejét. Brian a másik kezét a lőtt sebre nyomta, melyből sötét vér szivárgott, és eláztatta Dominic kezét, alkarját és lába alatt az ülést. Zuvarahtól hét mérföldre köhögni kezdett, eleinte könnyedén, aztán görcsösen, teste hullámzott az ülésen, miközben Dominic áthajolt rajta és azt suttogta, tartson ki. Néhány perc múlva mintha ellazult volna, a légzése egyenletessé vált. Aztán megszűnt. Dominic csak sokkal később jött rá, hogy érezte azt a pillanatot, azt a vékony választóvonalat, amikor Brian élet-halál között lebegett. Kiegyenesedett az ülésen, s látta, hogy Brian feje félrebicsaklik, világtalan szeme a támlára mered.
Szólt Barinak, hogy húzódjon le, és állítsa le a motort. Bari engedelmeskedett, ő pedig kivette a kulcsot a gyújtásból, kiszállt a kocsiból, és tíz méterrel arrább félrevonult. Keletre a rózsaszín nap első, halvány sugarai feltűntek a horizonton. Némán ült, figyelte a napfelkeltét, és nem akart Brianre nézni, félig-meddig remélte, hogy amikor mégis ránéz, fivére újra lélegzik, és buta, fakutyavigyorával kémleli. Persze nem így történt. Tíz perc múlva visszaszállt az autóba, ráparancsolt a líbiaira, hogy térjen le a főútról, és keressen egy helyet, ahol meghúzhatják magukat. Harmincperces út után Bari talált egy árnyas pálmafaligetet, ott megállt.
Dominic felhívta Archie-t a mobilon; túl sok időbe telt volna, mire a Campus segíteni tud. Két kurta mondatban összefoglalta az eseményeket az ausztrálnak, aztán Barinak adta a telefont, aki útbaigazította a rejtekhelyükhöz.
Két órába telt. Archie Range Roveren érkezett, szó nélkül kirángatta Dominicot az Opelből, betuszkolta a Rover hát só ülésére, aztán elővett hátulról egy műanyag hullazsákot, és visszament az Opelhez, ahol Barival óvatosan belecsúsztatták Brian holttestét a hátsó ülésről, és lezárták Miután berakták a zsákot a Rover rakterébe, visszatért az Opelhez, kipucolta, s az összes fegyvert és felszerelést a csomagtartóba rámolta. Mikor teljesen tiszta volt, szétlocsolta az Opel belsőterében egy ötgallonos benzinkanna tartalmát, majd felgyújtotta a kocsit.
Délre visszaértek Tripoliba. Archie elhúzott a konzulátus előtt, és egyenesen a stadion közeli Bassel el Asadra, egy házhoz hajtott, melyről Dominic gyanította, hogy rejtekhelyként szolgál. Barit kezét-lábát megkötözve a fürdőszobába zárták, Archie ellenőrizte, működik-e a szellőztető, aztán magára hagyta Dominicot, hogy hazatelefonálhasson.

– Ki tud még róla? – kérdezte Dominic az unokatestvérétől.
– Senki – felelte Jack. – Csak a jelenlévők. Gondoltam, inkább te közölnéd. De ha szeretnéd, én is...
– Nem!
Jack megkérdezte: – Haza akarsz menni?
– Nem. Anyagot hoztunk. Szükségetek van rá. Menjünk vissza az irodába! Hendleynek vagy valakinek fel kéne hívni Archie-t Tripoliban. Ha ide akarjuk hozatni Barit, akkor...
– Dom, emiatt ne aggódj! Ezt már mi elintézzük!
Ryan exelnök odalépett, megölelte Dominicot.
– A sajnálom itt nem elég, fiam, de nagyon sajnálom.
Dominic bólintott, majd odaszólt Jacknek: – Csak menjünk, jó?
– Persze.
Jack megfordult, intett Clarknak és Chaveznek, akik odakísérték Dominicot a második Tahoe-hoz.
– Veled tarthatok? – kérdezte Jack az apját.
– Még szép.
Jack bólintott Hendleynek, aztán követte apját a limuzinba.

Hallgatásba burkolózva utaztak, míg ki nem gördültek a főkapun. Ekkor megszólalt az idősebb Ryan:
– Rohadt egy ügy, valószínűleg sosem fogjuk már megtudni, mi történt. Nagyon furdal a kíváncsiság, de akkor sem kérdezem meg Gerryt.
– Kérdezz engem! – mondta Jack.
– Tessék?
– Tripoliban jártak, apu, a nyomába eredtek valaminek.
– Miről beszélsz? Honnan tudod?
– Mit gondolsz?
Az idősebb Ryan nem válaszolt azonnal, csak a fiára bámult.
– Komolyan beszélsz.
– Igen.
– Jesszusom, Jack!
– Mindig azt mondtad, a saját életemet kell élnem. Azt teszem.
– Mióta?
– Másfél éve. Egy kis okoskodással rájöttem, több rejlik Gerry üzletében, mint látszik. Bementem hozzá, és elbeszélgettem vele. Kiharcoltam magamnak egy állást, azt hiszem.
– És mivel foglalkozol?
– Főként elemzésekkel.
– Főként. Ez mit jelent? – Idősebb Ryan hangja megkeményedett.
– Belekóstoltam egy kicsit a terepmunkába. Nem nagyon, épp csak megízleltem.
– Az kizárt, Jack! Vitának helye nincs! Nem vagyok hajlandó...
– Nem rajtad múlik.
– Már hogyne múlna rajtam! Az én ötletem volt a Campus! Én mentem Gerryhez és...
– És az ő balhéja, nem? Nekem is vág az eszem, apu. Nincs szükségem rá, hogy gyámkodj felettem! Hasznos munkát végzünk. Olyat, mint régen te. Ha neked szabad volt, akkor nekem miért nem?
– Mert a fiam vagy, a pokolba is!
Jack az apjára mosolygott,
– Akkor talán a véremben van.
– Badarság!
– Nézd, dolgoztam a pénz világában, és nem volt vele semmi gond, mégsem telt sok időbe, hogy rájöjjek, nem ezzel akarok életem végéig foglalkozni. Jobbá akarom tenni a világot, szolgálni a hazát!
– Akkor taníts hittant!
– Az a következő a listámon!
Idősebb Ryan felsóhajtott.
– Már nem vagy gyerek, azt hiszem.
– Nem ám!
– Hát, nem feltétlenül kell szeretnem, valószínűleg nem is fogom soha, de gyanítom, ez az én bajom. Anyád viszont már más kérdés.
– Majd beszélek vele.
– Nem! Én fogok, ha eljön az ideje.
– Nem szeretek hazudni neki. – Idősebb Ryan szóra nyitotta a száját, de Jack sietve hozzátette: – És neked sem szerettem. De ha John nem lenne, lehet, hogy sosem mondom el.
– John Clark?
Jack bólintott.
– Amolyan kiképzőtisztféle nekem. Ő és Ding.
– Nincs jobb kettejüknél.
– Szóval, akkor rendben?
– Mondjuk. Elárulok egy titkot, Jack. Minél inkább öregszel, annál kevésbé szereted a változást. Múlt héten a Starbucks úgy döntött, leveszik az étlapról a kedvenc sült húsomat. Napokra kiütött.
Jack felnevetett.
– Én fánkos fickó vagyok.
– Az sem rossz. Óvatos vagy, ugye?
– A kávéval? Igen...
– Ne légy már olyan okostojás!
– Igen, óvatos vagyok.
– Szóval, min dolgozott?
Jack megint elmosolyodott.
– Bocs, apu, egy ideje már nincs szükséged erre a tudásra. Ha megnyered a választást, újból beszélünk.
Idősebb Ryan a fejét rázta.
– Nyavalyás kémek!

Frank Weaver négy évet töltött a hadseregben, így tökéletesen tisztában volt vele, milyen őrjítő módon intézi az ügyeit a kormány, de azt hitte, letudta mindezt, amikor kitüntetéssel leszerelt, és elment egy autósiskolába. Tíz évig oktatott teherautó-vezetést, hosszú távokat vállalt egyik parttól a másikig, néha magával vitte a nejét, de főként klasszikus rockot hallgatva falta a mérföldeket. Isten áldja az XM szatellit rádiót, gondolta, és hálát adott Istennek, amiért hagyja a kormány, hogy új munkája közben is hallgathassa. Nem volt túlságosan ínyére, hogy megint a kormánynak dolgozzon, de túl jól fizettek ahhoz – a veszélyességi pótlékokkal meg miegymással együtt –, hogy lemondjon róla. Nem egészen így hívták, de végül is annak számított. Részt vett egy speciális kiképzőprogramban az FBI-nál, ellenőrizték a hátterét, de nem volt rejtegetnivalója, és átkozottul jó sofőr volt. Valójában nem volt semmi rendkívüli abban, amit csináltattak vele – leszámítva persze a rakományt, de ahhoz egy ujjal sem kell hozzáérnie. Csak megjelenni, hagyni, hogy valaki felpakolja, aztán épségben eljuttatni a rendeltetési helyére, és hagyni, hogy valaki lepakolja. Főként vészhelyzetekre gyakoroltak: mit tegyen, ha megpróbálják elrabolni a rakományt; mit tegyen, ha balesetet szenved; mit tegyen, ha leszáll egy ufó, és fénysugárral kiragadja a sofőrfülkéből... Az Energiaügyi Hivatal és a Nukleáris Felügyeleti Bizottság kiképzőinek minden eshetőségre akadt gyakorlatuk, ami csak eszedbe juthat, és még másik százra, ami meg sem fordulna a fejedben. Mellesleg sosem kell egyedül megtennie az utat. Abba ugyan nem avatták be, hogy kísérői jelölt vagy jelöletlen autón közlekednek, de az fix, hogy állig fel lesznek fegyverezve.
Most viszont nem kíséri biztonsági őr, s ez kissé meglepte. Igaz, csak próbamenet lesz üres rakománnyal, de tudván, hogy az Energiaügyi Hivatal mindent valósnak színlel, elvárná a kíséretet. Ugyanakkor lehet, hogy hazudnak, lehet, hogy kap kíséretet, csak nem láthatja. Ez azonban nem változtat a munkáján.
Visszakapcsolt, és járművét a Callaway Atomerőműhöz vezető útra irányította. Száz méterrel később már látta az őrbódét. Ott megállt, átnyújtotta az őrnek az igazolványát. Öt vasbeton oszlop zárta el a bejáratot.
– Állítsa le a motort, legyen szíves!
Weaver eleget tett a kérésnek.
Az őr megnézte az igazolványát, aztán inge mellső zsebébe csúsztatta, és egy csiptetős mappán bejelentkeztette a sofőrt. Weaver platója üres volt, az őr mégis elvégezte a dolgát, először teljesen körbejárta a kamiont, majd gurulós tükrös-kocsijával átvizsgálta az alvázat.
Ezután megjelent az ablak alatt.
– Kérem, szálljon ki a kamionból! – Weaver lemászott. Az őr újra szemrevételezte Weaver igazolványát, jó tíz másodpercig tanulmányozta, egyezik-e a két arc. – Kérem, álljon az őrbódé mellé.
Weaver a bódé mellé állt, az őr meg felmászott a vezetőfülkébe, és azzal töltött két percet, hogy átkutassa a belsejét, mielőtt lemászott. Átadta Weavernek az igazolványát.
– Négyes dokk. Odavezetik. Tíz mérföld per óra a sebességhatár.
– Értem.
Weaver visszaszállt a fülkébe, és beindította a motort.
Az őr az ajkához emelte a hordozható rádiót, és beleszólt. Egy pillanattal később a betonoszlopok belesüllyedtek a földbe. Az őr integetve átengedte Weavert.
A négyes dokk alig száz méterre volt az erőmű hátánál. Félúton védősisakos, védőruházatba bújt férfi intett neki. Weaver Y fordulatot tett, a dokkhoz tolatott, és leállította a motort.
A dokk művezetője Weaver ajtajához ment.
– Várhat a társalgóban, ha akar. Kábé egy óra lesz.

Majdnem kilencven percbe telt. Weaver látott már ugyan képeket róla, élőben azonban még egyhez sem volt szerencséje. „King Kong súlyzójáénak keresztelték el a többi sofőrrel, de az Energiaügyi Hivatal nem sajnálta az időt, hogy beléjük verje a részleteket. A hivatalos nevén GA-4-es előírásoknak megfelelő, nehézkategóriás teljesítményű tehergépkocsik fáradtfűtőelem-tároló hordójaként ismert tartály a gépészet lenyűgöző darabja volt. Hogy miként határoztak a súlyzó alak mellett, Weaver nem tudta, de feltételezte, hogy a tartóssághoz van köze. A kiképzők szerint a GA-4-es tervezői nyúzópróbának vetették alá a tartályt, halálugrásba küldték, hamvasztották, kilyuggatták és víz alá merítették. A nukleáris hulladék – nyomottvizes reaktor – vagy forralóvizes reaktor-uránrúd szerelvények – minden egyes tonnájára négy tonna védőpáncél került a GA-4-es burkolatába.
Öregem, gondolta Weaver, amilyen nehéz lenne bemászni abba a vacakba, olyan nehéz lenne ellopni kamion, daru, esetleg nehéz szállítóhelikopter nélkül. Csak olyan idióták vállalkoznának rá, mint akiket a tévében látni, akik láncot akasztanak a pénzautomatára, elvonszolják, aztán megszabadulnak tőle valahol, mert képtelenek feltörni.
– Még sosem láttam ilyet közelről – mondta Weaver a dokk művezetőjének.
– Mintha egy sci-fi filmből pottyant volna ide, nem?
– Olyasmi, bizonyos tekintetben.
Az előírásoknak megfelelően körbejárták a platót, s közben megejtették a fuvar előtti vizsgálatot a nyomtatványaik alapján. Az összes rögzítőlánc új volt, és éppúgy biztonsági próbának vetették alá az erőműnél, mint a csúcsminőségű biztonsági lakatokkal zárt akasztókapcsokat. Miután elégedetten látták, hogy a hordó nem fog leborulni a cél előtt, Weaver és a művezető aláírta mind a saját, mind egymás nyomtatványát, aztán mindketten magukhoz vették a saját példányukat.
Weaver búcsút intett, és visszamászott a fülkébe. Mihelyt járni kezdett a motor, bekapcsolta a műszerfalhoz rögzített GPS-t, végigpörgette az érintőképernyős menüt, és kiválasztotta az útvonalat; az Energiaügyi Hivatal több tucatot beprogramozott az egységbe. Még egy biztosíték, mondták. Egy sofőr sem kapja meg az útvonalát, míg el nem indul a felvevő létesítményből.
Az útvonal az USA térképét átszelő lila vonalként jelent meg a képernyőn. Nem rossz, gondolta Weaver. Az út nagy része a főbb sztrádákon fut, összesen 1632 mérföld. Négy nap.

72

– üzenet az orosz leányzónktól – mondta Tárik a nappaliba lépve. Az Emír az ablaknál állt, és a sivatagot bámulta. Megfordult.
– Remélem, jó hír.
– Rögtön megtudjuk.
Tárik bekapcsolta a laptopját, megnyitotta a webböngészőt, és a storespot.com nevű ingyenes, online tárhelyre navigált. Csupán felhasználói névre, jelszóra és e-mail címre volt szükség, ha fiókot akartál nyitni, ahhoz meg ott voltak az eldobható, „önmegsemmisítő” e-mail címeket kínáló oldalak.
Tárik bejelentkezett a fiókba, rákattintott három linkre, és máris a lap feltöltés/letöltés oldalon találta magát. Egyetlen fájl várt rá, sima szövegfájl. A bejegyzés szerint tizenkét perccel korábban töltötték fel. Megnyitotta a fájlt, átmásolta tartalmát a jegyzettömbjébe, aztán kitörölte a fájlt a fiókból. Ezután megnyitotta a laptopra telepített szövegszerkesztő programot, és beillesztette a tartalmat egy új fájlba. Két perc alatt átfutotta.
– Minden itt áll benne. Minden, amire szükségünk van.
– Melyik bejárat?
– A déli.
Az Emír elmosolyodott. Allah velük volt. A létesítmény két bejárata közül a délinél kisebb volt a forgalom, mint az északi főbejáratnál. És ez kevesebb biztonsági őrt jelentett. – Pontosan hol?
– A harmadik vágatszintnél, ötszáz méter mélyen, háromszáz méterrel a talajszint alatt. Jenkins szerint ez a rész aggasztja leginkább a műszaki osztályt. Jövő héten tárgyalnak az Energiaügyi Hivatallal és a Nukleáris Felügyeleti Bizottsággal, hogy megvitassák, szükséges-e az egész vágat feltöltése és lezárása, mielőtt beindulnak a szállítmányok.
Az Emír azonban tudta, van egy árnyoldala a déli bejáratnak. Alig pár perccel azután, hogy a kamion ráfordul a 95-ös sztrádáról a szervizútra, érzékelők és kamerák rögzítik az áthaladását, és riasztják a létesítmény főbejáratánál elhelyezett ellenőrző központot. Vajon hogy reagál a személyzet, amikor rájön, hogy a kamion a déli bejárat felé igyekszik? Nem valószínű, hogy rögtön riadót fújnak; elvégre csak próbaszállítmányról van szó, abból is az elsőről. Nagy eséllyel azt hiszik majd, hogy elvétette a sofőr a kanyart. Megindulnak a telefonok, talán még egy kocsit is kiküldenek a déli bejárathoz, hogy visszairányítsa az eltévelyedett kamiont. Múszának és az embereinek gondjuk lesz rá.
A Lótusz korai szakaszában az OFT több megvalósíthatósági tanulmányt készített, a legnyugtalanítóbb és legködösebb kérdés a létesítmény helyszíni biztonsága volt, melyet biztonsági megfontolásokból vagy belső határozatlanságból nem tárt a nyilvánosság elé sem az Energiaügyi Hivatal, sem a Nukleáris Felügyeleti Bizottság. Ahogy a Lótusz tervezése előrehaladt, az Emír számára világossá vált, hogy a legrosszabb forgatókönyvre kell felkészülniük. Ez a nukleáris létesítményeknél annyit tesz, hogy a Nemzeti Nukleáris Biztonsági Hivatal védelmi egységei – az Energiaügyi Hivatal irányítása alá tartozó, jól kiképzett, jól felszerelt félkatonai erők – szolgálnak a helyszínen.
Mivel az amerikai kormányt és társadalmat több szempontból is érintette, szeptember tizenegyedike élesen rávilágított az erőteljesebb anyagellenőrző programok szükségességére, és becsületére legyen mondva, az Energiaügyi Hivatal nem sajnálta a pénzt, hogy elérje e célt. A Nemzeti Nukleáris Biztonsági Hivatal védelmi erői képzést kaptak terrorellenes kisalegység-harcászatból, páncélozott járművekkel és nagy kaliberű fegyverekkel szerelték fel őket, többek között gránátvetővel, páncélon áthatoló lövedékekkel, és bizonyos létesítményeknél mobil és rögzített Dillon M134D-s Gatling Gun rendszerekkel.
Az OFT hírszerzése eddig nem tapasztalta, hogy a Nemzeti Nukleáris Biztonsági Hivatal előre megerősítette volna legénységgel a létesítményt, ám az Emír világosan Músza értésére adta: Készülj fel, hogy nagy ellenállásba ütköztök! Úgy készüljetek, mintha csak perceitek lennének, hogy teljesítsétek a küldetéseteket!
– Hol tartunk a többi elemmel? – kérdezte Táriktól. – A kamionnal?
– Ma délután indult az erőműből. Négy nap az út. Ibrahim és csapata a helyszínen van. Hacsak nem fújjuk le most rögtön – Tárik az órájára pillantott –, három óra múlva behatolnak. A hajó kétnapnyira jár, az embereink készen állnak Norfolkban. Jelen állás szerint a hajó valószínűleg kénytelen lesz lehorgonyozni éjszakára, mielőtt kijelölik számára a kikötőhelyet.
– Rendben. És Mr. Nayoan emberei?
– A helyükön, készenlétben. Nem moccannak, míg ki nem adod a parancsot. Huszonnégy órával előre szólnunk kell nekik! – Az Emír bólintott, úgyhogy Tárik folytatta: -A lánnyal mit akarsz tenni?
– Hagyom futni. Semmit sem tud rólunk, Beketov meg halott. Köztünk és az emberei között megszűnt a kapcsolat. Még ha begyűjtik is, a nyom, amit felkínálhat, vagy nem vezet sehova, vagy oda vezet, ahova mi akarjuk. Megdolgozott a pénzéért.
– Tud a létesítményről.
– És aztán? Megbízta egy huszadrangú környezetvédelmi csoport, hogy ásson elő megsemmisítő információt a létesítményről. És ennyi. Ez a lány megvásárolható, Tárik. Fogja a pénzt, és továbbáll.
Tárik elgondolkozott, aztán bólintott. – Jól van.
– Még valami: csatlakozom Múszához az akcióra.
– Tessék?
– Indulás előtt videóra veszek egy üzenetet. Ha sikerrel járunk, gondoskodsz róla, hogy a megfelelő kezekbe kerüljön! – Tárik szóra nyitotta a száját, de az Emír leintette. – Öreg cimborám, tudod, hogy így kell lennie. A halálom, meg amit itt csinálunk, csak olaj lesz a tűzre az eljövendő nemzedéknek.
– Mikor döntötted el?
– Már kezdettől fogva így terveztem. Mi másért költöztünk volna ide, erre az Istentől elrugaszkodott helyre?
– Hadd tartsak veled!
Az Emír a fejét rázta.
– Még nem jött el a te időd. Ígérd meg nekem, hogy megteszed, amire kérlek!
Tárik bólintott.

73

Shasif Hadi nem sokkal naplemente után hajtott be Paulinia városába. Már négy mérföldről látta az olajfinomító fényeit, jóval azelőtt, hogy megpillantotta volna a komplexumot. Desztillálóoszlopok, frakcionálótornyok és magasfeszültségű áramvezetékek ezerhétszáz holdon teleaggatva az alacsonyan szálló gépeket távol tartó, villogó vörös fényekkel, melyek az ő szemében teljességgel feleslegesnek tűntek. Ha van olyan pilóta, aki nem veszi észre a komplexum munkaterületeit bevilágító, póznákra erősített, több tucat reflektort, az megérdemli, hogy nekik ütközzön.
A Campinasból kivezető főútvonal, az SP-332-es kígyózva megkerülte Paulinia északi kerületeit, majd visszafordult nyugatnak, aztán északnak, végül bal kéz felől elhaladt az olajfinomító komplexum előtt. Hadi ment tovább, még egy mérföldet hajtott észak felé, ott elérte a leágazást, a keleti irányban futó, kétsávos aszfaltutat. Ezen pontosan másfél mérföldet autózott, ott megint elkanyarodott az út, és a fekete burkolatot murva váltotta fel. Száz méterrel előtte a fényszórója egy út felett átívelő, hídra emlékeztető szerkezetre vetődött. Tudta, hogy nem híd, hanem etanol csővezeték. Elhaladt a vezeték alatt, közben kilesett az utasoldali ablakon, és egy karámkapuval eltorlaszolt füves tisztást látott. A kapu előtt, kifelé néző motorháztetővel, fehér furgon rostokolt. Továbbhajtott, még egyszer elfordult, immár dél felé, egy földútra. Ötven méterrel később lassított, s a balra eső fasort pásztázta. Észrevette a nyílást a fák között, begurult, kikapcsolta a fényszórót, és megállt. Az órájára pillantott: pontosan érkezett.
Kiszállt, bezárta a kocsit, aztán kigyalogolt a fák közül az út szélére. Jobbra nézett. Fél mérfölddel lejjebb az úton fényszórópár tűnt fel egy sarkon. Ibrahim kék Volkswagen Foxa halk fékcsikorgással lassított mellette.
– Nem volt gond? – kérdezte Ibrahim.
– Nem.
Hadi bemászott a hátsó ülésre Fa’ad mellé, Ahmed az anyósülésen ült. A menekülési terv része volt, hogy Fa’ad és Ahmed az olajfinomító délkeleti, illetve északkeleti oldalán parkol le egy-egy mellékúton, ott veszi fel őket Ibrahim. Ha valami oknál fogva el kell válniuk egymástól, az ő kocsijuknál találkoznak, úgy jutnak vissza a partra.
Ahmed egy hangtompítóval felszerelt kilenc milliméteres Glock 17-es pisztolyt nyomott Hadi kezébe. – Ott a furgon – mondta Hadi. – Nem egészen biztos, de mintha két alak ülne benne.
– Helyes. Ahmed majd elintézi őket.
Ibrahim leoltott fényszóróval sebességbe tette a kocsit, és megindult arrafelé, ahonnan Hadi érkezett. Ötven méterre a csővezetéktől leállította az autót. Ahmed kiszállt, megkerülte hátul az autót, és bevonult a fák közé. Némán ültek, míg Ibrahim az óráján számlálta a perceket. Két perccel később felkapcsolta a fényszórót és ismét megindult. – Bukjatok le ott hátul! – utasította két utasát. Hadi és Fa’ad szót fogadott. Miközben egy vonalba kerültek a furgonnal, Ibrahim megállt és kiszállt. Jobb kezében térképet tartott.
– Elnézést – kezdte portugálul a furgon felé igyekezve. – Eltévedtem. Meg tudnák mondani, hogyan jutok vissza Pauliniába?
Semmi válasz.
– Elnézést. Segítségre van szükségem. Tudnának...
Egy kéz jelent meg a sofőr ablakában, és magához intette. Ibrahim az ablakhoz lépett. Az ajtóra a PETROBRAS BIZTONSÁGI SZOLGÁLAT feliratot festették. – Biztosan elvétettem valahol a kanyart. Milyen messze van Paulinia?
– Nincs messze – felelte az őr. – Menjen végig ezen az úton nyugatra, míg a sztrádához nem ér, aztán forduljon balra!
A furgon utasoldali ablakán át Ibrahim látta, hogy a fák közül kibontakozik Ahmed alakja, és meglódul a furgon felé.
Tovább kérdezősködött: – Milyen messze van?
Mielőtt a sofőr válaszolhatott volna, hátralépett egyet. Az első halk lövés egyenesen az anyósülésen ülő őr halántékába fúródott, a második a sofőr nyakán hatolt át, aki eldőlt, mint a zsák. A fém levesesdobozokból és üvegszálas szigetelőanyagból barkácsolt hangtompító jól bevált. A pukkanás alig volt nagyobb halk tapsnál.
– Még egyet fejenként! – parancsolta Ibrahim.
Ahmed még egy golyót eresztett az első őrbe. Aztán bedugta a pisztolyt a fülkébe, célzott, és a sofőr fülébe lőtt. Ibrahim megfordult és intett a Volkswagennek. Hadi átmászott a volán mögé, és a tisztásra gurult. Ibrahim és Ahmed már kihúzta az őrök holttestét a furgonból.
– A kulcs! – mondta Ahmed, és Ibrahimnak hajította.
A fasor felé kezdték vonszolni a hullákat. Hadi elővett néhány fehér törülközőt, amit a szállodából emelt el, az egyiket Fa’adnak dobta, hogy töröljék tisztára a fülkét. A Glock dumdumgolyója szétporladt az őrök koponyájában, nem ejtett kimeneti sebet, úgyhogy több volt a vér, mint az agyvelő. Amikor végzett, Hadi Fa’adnak adta a törülközőjét, aki visszakocogott a fák közé, és megszabadult tőlük.
Ibrahim visszatért a tisztásra, és kinyitotta a karámkaput, majd Hadinak dobta a kulcsot. Fa’addal együtt beszállt, kitolatott a furgonnal a kapun, ő meg Ahmeddel a Volkswagenen követte. Miközben Ibrahim a fák közé állt, hogy ne legyen szem előtt, Hadi becsukta és bezárta a kaput.

A szervizút a csővezeték mellett futott, melyet ötvenlábanként öt láb magas támasztóoszlopok tartottak. A mindkét oldalról fák szegélyezte, erősen kátyús utat azért építették, hogy azon járjanak a csővezeték építésénél segédkező munkagépek, most pedig az olajfinomító karbantartó és biztonsági személyzete használta bekötőútként.
Egy mérfölddel később az út elkanyarodott jobbra, a csővezeték meg balra folytatódott. A keresztezési pontnál liget terült el, onnan rálátás nyílt az olajfinomítóra. Ibrahim megállította a furgont és kiszállt. – Átöltözni! – adta ki az utasítást.
A tengerészkék kezeslábast nem annyira az észrevétlenség, mint inkább a névtelenség miatt választották. A finomítóban a legtöbb munkás hasonló kezeslábast viselt. Ibrahim remélte, hogy karbantartó személyzetnek nézik őket, ha esetleg felfigyelnek rájuk. Alig fél mérföldre voltak a finomítót határoló körgyűrűtől és a kerítéstől.
A kezeslábasba bújva átvágtak a ligeten a tisztásra. A csővezeték itt cikcakkban haladt, mielőtt újra kiegyenesedett volna, keresztezte az utat, majd ötszáz méterrel később átívelt a biztonsági kerítésen, be a finomító területére.
A fejük felett futó etanol csővezeték még egyéves sem volt, az ötszáz mérföldre északra fekvő Goiásból indult, átszelte Pauliniát, és a kétszáz mérföldre keletre eső Rio de Janeiróban, a japeri finomítóban ért véget. Évi 3,2 milliárd gallon etanol folyt át egyetlen, Brazília negyedén átnyúló csővezetéken.
A csővezeték pontos átfolyási sebességét ugyan nem sikerült az OFT-nek kiderítenie, ám az átlagok elegendőnek bizonyultak, hogy meggyőzzék az Emírt, terve kivitelezhető. A jelentésekben álló „eddigi” nyolcvanöt százalékkal a csővezeték 3,2 milliárd gallont vezetett el 310 nap alatt, vagyis működésének minden egyes napján 10,3 millió gallon folyt Goiásból Rióba. A nap bármely órájában, a vezeték bármely tízmérföldes szakaszán elég etanol volt ahhoz, hogy megtöltsön húsz tartálykamiont.
– Négy megszakítószelep van innentől a létesítményig – súgta Ibrahim. – Egy-egy töltet jut a négy szelep kiiktatására, egy az utolsó két támasztóoszlop közé, és egy a robbantáshoz. Azt a kettőt én magam intézem. Ahmed, tiéd az első szelep; Fa’adé, a második; Shasif, tiéd a harmadik és a negyedik. Amikor elhelyeztem a tölteteket, kilépek és megvakarom a fejem. Állítsátok be a stoppereteket! Pontosan négy perc. Ne feledjétek: a furgonhoz térünk vissza! Ne fussatok! Aki nem ér vissza, mire az első töltet felrobban, azt itt hagyjuk! Van kérdés? – Nem volt. – Allah legyen velünk! – mondta.

Együtt indultak el, kényelmesen baktattak és csevegtek, mint a karbantartó személyzet, akik a legtöbbet akarják kihozni az éjszakai műszakból. Kétszáz méterre a ligettől az első szelephez értek. Ahmed levált, és a hordó méretű szelep mögé térdelt, majd Fa’ad következett, végül Shasif.
– Viszlát a furgonnál – búcsúzott Ibrahim, és ment tovább.
Ötven méterre tőle futott a körgyűrű. Jobbra fehér furgon bukkant fel, lassan gördült, miközben az utasoldalon az őr zseblámpával pásztázta a kerítést. Ibrahim az órájára pillantott. Korán jöttek! Tizenöt perccel korábban! Az ügynökük, Cassiano biztos volt a létesítmény biztonsági őreinek útvonalában és időbeosztásában. Vagy tévedett, vagy változott az őrök időbeosztása. Ha ez utóbbi, miért? Ez a szokás, vagy valami más van mögötte? Tudta, hogy a furgon végig fog menni a körgyűrűn, aztán kihajt a létesítmény nyugati kapuján, majd újra északnak fordul, s csak idő kérdése, mikor halad el a karámkapu előtt, melyen át ő és a társai beléptek. Amikor az őrök észreveszik, hogy nincs a furgon a helyén, hogyan reagálnak? Úgy döntött, jobb, ha nem tudja meg.
Tizenkét percük volt. Mondjuk, négy perc beállítani a tölteteket, és nyolc perc futás vissza a karámkapuhoz. Nagyon ki lesz centizve. Vagy, gondolta, van másik lehetőség.
Zakatoló szívvel lassított. Ahogy a furgon is, csaknem megállt. Ibrahim intett üdvözlésül, és odaszólt portugálul: – Boa tarde! Jó estét! Alig észrevehetően kihúzta magát, hogy ellenőrizze, még mindig a helyén van a Glock.
Öt hosszú másodperc múlva a sofőr visszaintett.
– Hogy megy? – kérdezte.
Ibrahim vállat vont. – Bem. Jól. Fesztelenül megindult a furgon felé. Milyen messze, tűnődött. Ahhoz, hogy mindkettejükkel végezzen, mielőtt rádióért nyúlhatnának, tíz-tizenkét méteren belülre kell kerülnie. Vajon nem fogják még előtte gyanúsnak találni az arcát vagy az egyenruháját? Rontson rájuk tüzelve? Nem, határozta el. Elporoznának a furgonnal. Megállt.
– Miben mesterkedik? – kérdezte a sofőr.
– Forrasztás-ellenőrzés – felelte Ibrahim. – Úgy döntött a főnökünk, ideje csinálnunk valamit.
A sofőr derült egyet. – Ismerem az érzést. Viszlát később!
A váltó sebességbe kapcsolt, és a furgon megindult. Aztán megállt. Kigyúlt a tolatólámpa, és a furgon ismét visz-szagurult egy vonalba Ibrahimmal. – A karámkapun keresztül jött? – kérdezte a sofőr.
Ibrahim szíve a torkában dobogott. Bólintott.
– Nem volt ott egy furgon?
– Nem láttam. Mi a baj?
– Paiva és Cabral rádiója nem felel.
Ibrahim feltartotta a hüvelykujját a vezeték mentén mögötte szétszóródott társainak.
– A mieink is vacakolnak.
– Lehet, hogy a napfoltok vagy ilyesmi – felelte a sofőr. – Érdekes az akcentusa.
– Angola. Ott éltem kábé egy évvel ezelőttig.
A sofőr vállat vont.
– Rendben. Akkor viszlát!
A furgon továbbhajtott és eltűnt az úton. Ibrahim megvárta, amíg nem hallja már a motorját, csak aztán könnyebbült meg. Már majdnem ott vagyok. Allah vezess engem! Átkelt az úton, leereszkedett az elvezető árokba, és kimászott a másik oldalán. Már látszott a kerítés, száz méterre volt. Elhaladt az utolsó támasztóoszlop mellett, és számolni kezdte a lépteit. Félúton megállt, és letérdelt. Közvetlenül a feje fölött ment a csővezeték. Hallotta az acélon át, ahogy zubog az üzemanyag.
Első töltete, mind közül a legnagyobb, két és fél kilót nyomott, de könnyedén elfért terepnadrágja oldalsó zsebében. A másik töltet, egy félkilós, elfért a tenyerében. Beállította a fő töltet digitális időzítőjét négy perc tíz másodpercre; a második töltetet öt percre. Szorosan behunyta a szemét, elmormolt egy gyors imát, aztán felállt, a csővezeték aljához erősítette a fő töltetet, megfordult, és megvakarta a fejét. Megvárta, hogy biztosan mindhárman észrevegyék a jelet, aztán elindította az időzítőt az utolsó tölteten, majd betömte a ragasztószalagos, légpárnás fóliacsomagba.
Átvetette a csomagot a kerítésen, majd sarkon fordult és elindult vissza.

74

Hendley, Granger és Rick Bell a délután második felét és a kora estét azzal töltötte, hogy Dominic beszámolóját hallgatta a tárgyalóteremben. Ifjabb Jack és John Clark a fal mellett ült és figyelt; Jack családtagként és jó barátként, mert Dominic látszólag ugyan tartotta magát, Hendley úgy vélte, jól jöhet a jelenléte. Ami Clarkot illeti, Hendley szakértő szemet akart.
Jack gondosan tanulmányozta unokatestvérét, miközben az végigkalauzolta Hendleyt meg a többieket a tripoli akción: hogyan találkoztak először Archie-val, hogyan törtek be a Medinába, hogy elcsípjék Barit, hogyan jutottak Almasi házához, és végül hogyan halt meg Brian. Dominic minden egyes lépésnél kurta, de alapos választ adott a kérdéseikre, egy pillanatra sem vesztette el a türelmét, egy percre sem bizonytalanodott el. És semmi jelét nem mutatja érzelmeknek, döbbent rá Jack. Sem az arcán, sem a testbeszédén nem volt nyoma érzelemnek. Egykedvű volt.
– Mesélj nekünk megint Fakhúriról – kérte Sam Granger.
– Bari szerint alantas fazon volt, csak végrehajtó. Úgy döntöttünk, Almasi jobb célpont lesz. Nem akartuk, hogy szemtanúja maradjon Bari eltűnésének, ezért megbeszéltük, mi legyen vele.
– Ki döntött úgy, hogy meg kell halnia?
– Mindketten. Én nem voltam egészen biztos benne, de Brian... Meggyőzően érvelt.
– Te csináltad?
Dominic a fejét rázta. – Brian.
– Fakhúrit is beleértve, hány halott volt? – kérdezte Bell.
– Hat. Négyet mi intéztünk el.
– Szaladjunk előre Almasi házához – javasolta Hendley.
Dominic megint végigment rajta: leparkoltak a kőfejtőnél... belopóztak Almasi házába... a számítógép és a széf... Briant meglövik... a tűzharc és a menekülés. Dominic elhallgatott. – A többit tudjátok.
– Hány halott? – kérdezte Granger.
– Öt.
– Sebesült nem volt?
Dominic vállat vont.
– Amikor távoztam, nem.
– Hogy érted? – kérdezte Rick Bell.
– Gondoskodtam róla, hogy ne maradjon szemtanú. Kizárt, hogy az OFT tudja, ki volt, és mi történt. Ez a lényege annak, amit csinálunk, nem?
Hendley bólintott. – Valóban. – Bellre és Grangerre nézett. – Még valami? – Mindkét férfi a fejét rázta. – Rendben, Dom, köszönjük!
Dominic felállt, hogy menjen.
Hendley még utánaszólt: – Dom, sajnáljuk Briant.
Dominic csak bólintott.
– Hívok egy kocsit, és hazavisznek.
– Ne! Keresek egy kanapét, amin elnyúlhatok.
Granger hozzátette: – Ha szeretnéd, hogy előkészítsük Brian...
– Majd én.
Dominic lelépett, becsukta maga mögött az ajtót. Hendley megszólalt: – Jack?
– Nehéz megmondani. Sosem láttam még ilyennek, viszont nem is általános. Senkinek sem az. Szerintem csak fásult. Kimerült, látta, ahogy az ikertestvére meghal az ölében, és akár jogos, akár nem, nyilván átkozottul furdalja miatta a lelkiismeret. Amint felfogja, szét fog esni, aztán összeszedi magát.
– Egyetértesz, John?
Clark nem kapkodott a válasszal.
– Többé-kevésbé, de az biztos, hogy más ember lett. Valami elszakadt benne.
Bell nem értette: – Magyarázd el!
– Semleges volt Fakhúri kiiktatásával kapcsolatban. Brian beszélte rá, és valószínűleg azért intézte maga, mert tudta, hogy Dom nem áll rá készen. Három órával később Almasi házánál vannak. Briant meglövik, és mire Dom elhúzza onnan a csíkot, lelövi az összes sebesültet. Micsoda hirtelen pálfordulás!
– Szóval feltételezzük, igazad van, elszakadt benne valami – mondta Hendley. – Az nem jó?
– Nem tudom. Attól függ, hogyan rázódik helyre, ha egyáltalán helyrerázódik. Momentán mered a nagy semmibe. Ilyenkor szokták eldönteni az ügynökök, melyik utat választják: megtanulják-e kezelni a munkát, és innentől ezt is bekalkulálják, vagy hagyják, hogy feleméssze őket.
– Mehet terepre?
– Ez nem kifejezetten egzakt tudomány, Gerry. Mindenkit más fából faragtak.
– Mi a tipped? Mehet terepre?
Clark eltöprengett.
– Egymagában nem.

– Mit tudunk arról, amit Dom hazahozott? – fordult Hendley Rick Bellhez.
– Egy flashdrive tele Almasi számítógépes fájljaival meg egy CD. El fog tartani egy darabig, amíg átnézzük a fájlokat, de a CD kész aranybánya: háromszázhatvanöt JPEG kép egyszer használatos kulcsokkal: kilencszer kilences kockás rács alfanumerikusan behelyettesített karakterekkel. Fogalmam sincs, mit süt ki a matematika, de több millió kombinációról beszélünk.
– Legalább egy évig kitart – mondta Hendley. – Minden átkozott napra egy. Légy szíves, vigasztalj meg, hogy dátumozva vannak.
Bell elmosolyodott. – Arra mérget vehetsz! Megvannak tíz hónapra visszamenőleg, szóval, hacsak le nem fújják, megkaparintottuk a következő két hónap egyszer használatos kulcsait.
– így csinálják – motyogta Jack.
– Tessék? – kérdezte Clark.
– Megosztják. Szteganográfiát használnak, azzal ágyazzák be az egyszer használatos kulcsokat a honlap képeibe. A címzett leszedi a képet az oldalról, egy programmal lefejti róla a sztegóréteget, és már meg is kapja a napi jelszót. Aztán már csak számokról szól az egész: belépsz az OFT egyik honlapján a fórumba, megkeresed azt a bejegyzést, ahol találsz néhány száz betű-szám kombinációsort, végignézed a kulccsal, és máris a kezedben a menetparancs.
– Egyetértek a nagy részével – mondta Granger –, de a fórum ötlettel nem. Szerintem az OFT nem lődözne vaktában ilyen üzenetekkel. Biztosra akarnak menni, hogy ahhoz jut el, és csak ahhoz, akinek szánják. Tudjuk, hogy nem e-mailben küldik, ugye?
– Nem valószínű. Minden OFT-forgalom leállt.
– És az online e-mailek? – kérdezte Bell. – Google, Yahoo!... Agong Nayoan Google-fiókot nyitott, nem, John?
– De, csakhogy az informatikusaink semmit sem találtak, amikor átrágták magukat a levelezésén. Szerintem, ha az OFT a szokásos e-mail-fiókokon beszüntette a kommunikációt, az online fiókokat is letiltották.
– Tehát közös kapcsolódási pontra van szükségük – állapította meg Hendley. – Ahova bejelentkeznek nap mint nap, és megkapják a nekik szánt üzeneteket.
– Szent szar! – kiáltotta Jack. – Ez az! – Püfölni kezdte a laptopját. – Egy online tárhely.
– Tessék? – értetlenkedett Clark.
– Olyan weboldal, ahol tárolhatod a biztonsági mentéseidet. Mondjuk, van egy rakás mp3-as dalod, és attól félsz, elvesznek, ha összeomlik a számítógéped. Feliratkozol egy ilyen oldalra, feltöltőd a fájljaidat, és azok ott lesznek a szerveren.
– Hány ilyen oldal létezik?
– Több száz. Némelyiknél fizetned kell, de a zöme ingyenes, ha kisméretű, egy gigabájt alatti adatfájlokat töltesz fel.
– Az mennyi?
Jack eltűnődött. – Vegyünk egy hagyományos Microsoft Word fájlt... Egy gigabájtba belefér úgy félmillió oldal.
– Az anyját!
– De pont ez a szép benne. Tangerben bejelentkezik egy OFT-s ipse egy ilyen oldalra, feltölt egy szöveges dokumentumot néhány száz számot tartalmazó számsorral, egy másik ipse meg bejelentkezik Japánban, letölti a fájlt, kitörli az oldalról, aztán betáplálja a számokat egy sztegóba ágyazott, egyszer használatos kulcsba, amit egy OFT-weboldalról szerzett, és máris megkapta az üzenetet.
– Mi kell ahhoz, hogy feliratkozzon valaki egy ilyen oldalra? – kérdezte Hendley.
– Az ingyeneseknél... egy e-mail cím, abból meg annyi van, mint a pelyva. Hisz egyes internetes oldalakon olyan e-mail címeket kínálnak, melyek tizenöt perccel később megsemmisítik önmagukat.
– Ez aztán az anonimitás! – jegyezte meg Rick Bell. – Figyelj, ezt mind elfogadom. Logikusnak tűnik, de mit kezdünk vele?
Kinyílt a tárgyaló ajtaja, és belépett Chavez.
– Van itt valami, amit látnotok kell. – Felkapta a televízió távirányítóját, bekapcsolta az LCD sík képernyős készüléket, és a CNN-re lapozott. A bemondó a mondat felénél tartott.
„...Tehát még egyszer, élő adást láthatnak Brazíliából, a Record News helikopteréből. Helyi idő szerint nem sokkal este nyolc órakor lobbantak fel a lángok...”
Jack előrehajolt a székén.
– Mindenható ég!
A helikopter körülbelül öt mérföldről filmezett, de a kép kétharmadát így is nyaldosó lángok és vastag, fekete füst töltötte ki. A gomolygó füstön át függőleges szerkezetek, cikcakkban futó csövek és kerek tárolótartályok bukkantak néha elő.
– Egy olajfinomító – mondta John Clark.
A bemondó folytatta: „A Record News szerint a tűz a Petrobras Paulinia REPLAN olajfinomító üzemében ütött ki. A hatvanezer lelket számláló Paulinia São Paulótól nyolcvan mérföldre északra fekszik.”
Hendley Jackhez fordult.
– Meg tudod...
Jack már a laptopján ügyködött.
– Rajta vagyok.
„...A Paulinia REPLAN Brazília legnagyobb olajfinomítója, majdnem ezernyolcszáz holdon terül el, és a termelése csaknem négyszázezer hordó naponta...”
– Baleset? – kérdezte Rick Bell.
– Kétlem – felelte Clark. – Ezernyolcszáz hold az több mint hetvenkét négyzetkilométer. És szinte teljesen elárasztja. Nézd, régen, amikor még kepesztettem a megélhetésért, örökké ezzel gyakorlatoztunk. A finomítók szaftos célpontok, de ha nincs véletlenül fél tucat lézerirányítású bombád, kizárt, hogy felgyújtsd az egész komplexumot. A mi olajfinomítóink harmincöt évesek, és egy kezeden megszámlálhatod, hány baleset történt. Túl szerteágazó a biztonságot szolgáló vészrendszer.
Jack a laptopján gépelve közbeszólt:
– Pauliniában elég új. Még nincs tízéves.
– Hány alkalmazottja van?
– Akár ezer is lehet. Vagy ezerkétszáz. Az éjszakai műszakban történt, úgyhogy kevesebben vannak szolgálatban, de valószínűleg így is legalább négyszáz emberről beszélünk.
– Ott – mondta Clark. – Pont ott... – A televízióhoz lépett, és megkocogtatott egy pontot a finomító területén. – Terjed a tűz, ez folyékony és rengeteg.
Nézték, ahogy a Record News helikoptere megközelíti a lángokat, aztán leír egy kört az olajfinomító fölött, míg képbe nem kerül az északi oldal.
– Rendben, megvan – szólalt meg Jack. – A Paulinia egy etanol csővezeték végpontja. Északról érkezik.
– Igen, látom – mondta Rick Bell. A tévéhez ment, és a komplexum északi határánál egy pontra bökött. Közvetlenül a kerítés mellett a csővezeték kettévált, és lángoló etanolgejzír lövellt belőle.
– Aha – mondta Clark. – Ki kellett iktatniuk néhány megszakítószelepet... – Végigvezette ujját a csővezeték északi szakaszán, míg egy elszigetelt tűzfészekhez nem ért. – Ez az!
– És még további három a vezetéken – tette hozzá Granger. – Mekkora szakasz ez?
– Úgy fél mérföld – felelte Clark.
– Körülbelül tízezer gallon – mondta Jack a laptopból felpillantva.
– Mi? – kérdezte Chavez.
– Az a csővezeték több mint hárommilliárd gallont szállít évente. Ha leosztod, abban a szakaszban valószínűleg tízezer gallon volt, elég ahhoz, hogy megtöltsön egy tartálykamiont. Egy részét beissza a talaj, de hét, sőt akár nyolcezer akkor is a komplexumba ömlött.
– Az egész a levegőbe fog repülni – mondta Clark. -A keverő- és tárolótartályok... a tornyok. Csak idő kérdése, és berobban.
Clark még be sem fejezte a mondatot, amikor a helikopteren a kamera elcsípett egy hármas robbanást, mindháromból gomba alakú tűzfelhő és fekete füst emelkedett egy mérföld magasan az égbe.
– Kénytelenek lesznek evakuálni az egész átkozott környéket – mondta Sam Granger. – Szóval egyetértünk, nem baleset.
– Az kizárt – erősítette meg Clark. – Temérdek tervezés van benne. Sok terepmunka és hírszerzés.
– Az OFT – találgatott Chavez.
– De miért Brazília?
– Szerintem semmi köze Brazíliához – mondta Jack. – Nekünk szánták. Kealty épp most írt alá megállapodást a Petrobrasszal. OPEC-ár alatt szerzett olajat Brazíliából. Már a könyökünkön jön ki: a Lara meg a Tupi mező önmagában huszonötmilliárd hordóra növelte Brazília készleteit. Ez az egyik része az egyenletnek. A másik az, hogy mennyire van lemaradva a Petrobras az olajfinomítók építésével. A Pauliniára nehezedik a munka dandárja. Maranhaóban az új komplexum hatszázezer hordót fog termelni, de még egy évig nem üzemelik be.
– Szóval Brazíliának van olaja, de nem tudja feldolgozni – mondta Hendley. – Vagyis lehúzhatjuk a vécén a megállapodásunkat.
– Legalábbis egy évre. Vagy kettőre.
Jack e-mailje csipogott. Átfutotta az üzenetet.
– Biery gépe egyezést talált Sinaga néhány igazolványképével. Két indonéz érkezett Norfolkba két héttel ezelőtt: Citra és Purnoma Salim.
– A Citra női név – mondta Rick Bell. – Férj-feleség?
– Testvérek. A fiú tizenkilenc, a lány húszéves. A Bevándorlási Hivatal nyomtatványa szerint vakációzni jöttek. A harmadik nem más, mint a mi rejtélyes futárunk, Shasif Hadi. Most Yaseen Qudus néven utazik. Két nappal azután, hogy szem elől tévesztettük Vegas felé, Hadi egy United-járaton San Franciscóból São Paulóba repült.
– Pokoli véletlen – mondta Sam Granger.
– Én nem hiszek a véletlenekben – felelte Hendley. – Mr. Chavez, mit szólnál, ha le kéne ruccannod oda?
– Nekem megfelel.
– Elvinnéd magaddal Domot?
Chavez elgondolkodott. Nem egy embert látott már Dominic állapotában: dermedten, bűntudattal telve, a „Mit csinálhattam volna másképp?” játékot játszva... Amikor marcangolja a lelkiismeret, hogy a másik halott, és bűnösnek érzi magát, amiért ő még mindig életben van... Rohadt egy állapot, de Chavez jól belenézett a volt FBI-os szemébe: Dominic felbőszült, és alig várja, hogy megfizessen, de még uralkodik magán.
– Persze – mondta. – Ha ő készen áll rá, én is. Azért lenne egy kérdésem: mi lesz a feladatunk odalent? Nagy ország, és Hadi meg az, akivel van, már valószínűleg lelépett a színről.
– Vagy kicsusszant az országból – tette hozzá Clark.
– Feltételezzük, hogy még ott vannak – mondta Hendley. – Jack, térjünk vissza Rick kérdésére. Tegyük fel, előbbre jutsz ebben az online-tárhely-témában. Mit kezdünk vele?
– A védelmi vonaluk mögé kerülünk – felelte Jack. – Momentán Hadi a legnagyobb OFT-játékos, akit megcélozhatunk, ugye?
– Aha – vágta rá Chavez.
– Tudjuk, mielőtt továbbállt volna São Paulóba, Vegasból valószínűleg San Franciscóba ment, hogy átvegye Agong Nayoantól a Qudus névre szóló útlevelet, vagyis feltehetően minimum közvetlen kapcsolatba léptek, hogy Nayoan megmondhassa neki, hol kaphatja meg.
– Folytasd! – biztatta Hendley.
– Nayoan lusta. Amikor átkutattuk a lakását, láttuk, hogy sosem törli ki a gépéről a böngészési előzményeket. – Jack megfordította a laptopját, hogy mindenki lássa. A monitoron egy szövegfájl látszott weboldalcímek százaival. – Miközben beszélgettünk, átfutottam ezeket. Mióta az OFT beszüntette a kommunikációt, Nayoan mindennap, naponta háromszor ellátogat egy online tárhelyre, minden második nap meg egy másik helyre.
– Megáll az eszem! – mondta Sam Granger. – Szép munka, Jack!
– Kösz. Ez idáig Nayoan tizenhárom tárhelyen fordult meg. Tíz az egyhez az esélyünk, hogy ugyanezeket megtaláljuk Hadi gépén is.
– Ez még csak félsiker – mondta Bell. – Felhasználói névre és jelszóra is szükségünk lesz.
– Statisztika – felelte Jack. – A nethasználók nyolcvanöt százaléka az e-mail címét vagy az e-mail cím elejének, a „kukac” előtti résznek valamely variációját használja felhasználónévként. írassunk Bieryvel egy szkriptet, aztán végigmehetünk valamennyi oldalon, és kipróbálhatjuk
Hadi e-mail címeinek különböző kombinációit. Ha ráakadunk a helyesre, nyers erővel feltörjük a jelszavát. Aztán ha már bent vagyunk, bevetjük az egyszer használatos kulcsokat, amiket Dom talált Almasi házánál, és szétkapjuk Hadi számsorait.
– Van egy kis gond – jegyezte meg Hendley. – Az egész azon alapul, hogy Hadi bejelentkezik az online tárhelyre.
– Adjunk neki okot, hogy bejelentkezzen! – javasolta John Clark.
– Mi jár a fejedben?
– Ijesszünk rá! Adjunk névtelen tippet a Record News-nak. Elnagyolt jellemzést Hadiról, néhány vázlatos részletet. Ezt meglátja, pánikba esik, és rákeres az új parancsra. Gondoskodunk róla, hogy várni fogja!
– Ennek van árnyoldala is – mondta Rick Bell. – Ha a brazil zsaruk előbb csapnak le rá, mint mi, akkor szívunk, mint a torkos borz.
Clark elmosolyodott.
– Kockázat nélkül nincs győzelem.
Hendley hallgatásba burkolózott kis időre.
– Nem sok esélyt látok rá, de megéri. Jack, állítsd rá Bieryt!
Jack bólintott.
– Mi legyen a norfolki indonézekkel?
– Te és John.
– Utálok károgni, de rossz előérzetem van – mondta Chavez.
– Azaz? – kérdezte Granger.
– Hogy az olajfinomító csak az első lépés volt.

75

Nem sokkal reggel kilenc óra előtt Músza áthaladt a Washington állambeli Yakimán, és néhány mérfölddel később Toppenish-hez ért, ahol letért az autópályáról, és behajtott a városba. Megkeresett egy bizonyos Pioneer Kitchen nevű éttermet, és leparkolt. A parkoló csak negyedig telt meg. Már rég rájött, hogy az amerikaiak a gyors és könnyen szerezhető dolgokat szeretik, különösen, ha étkezésről van szó. Egyet sem látott ugyan, mégis gyanította, hogy Toppenish is kiveszi a részét McDonald’sból, a Burger Kingből és az Arby’sból. Állandóan úton vannak, intézik a fontos ügyeiket, sosem ülnek le étkezni, kivéve a tévé elé a kanapéra. Pirulájuk van minden bajra, betegségük minden jellemhibára.
Bement. A pultra kirakott tábla kérte, foglaljon helyet. Keresett magának egy bokszot az ablak mellett, hogy rajta tarthassa a szemét a Subarun, és letelepedett. Egy mustársárga kötényes, fehér blúzos pincérnő jelent meg mellette. – ’Reggelt, hozhatok kávét?
– Igen, köszönöm.
– Átfutja az étlapot?
– Nem. Pirítóst vaj nélkül és egy tálka gyümölcssalátát.
– Rendben. Rögtön hozom. – Visszatért egy csészével és egy kávéskannával, majd távozott.
Háta mögött hang csendült: – Hé, az a maga kocsija?
Músza megfordult. Egyenruhás rendőr állt mögötte. Az ötvenes évei közepén járt, haját felnyíratta, s kis pocakot eresztett. De a szeme szúrós volt. Zsaruszeme volt. Músza nagy lélegzetet vett, hogy megnyugodjon, majd így szólt: – Tessék?
– Az a kocsi. A magáé?
– Melyik?
– A háromajtós kombi.
– A Subaru?Igen.
– Ég a beltéri lámpa. Észrevettem, ahogy bejöttem.
– Ó, köszönöm, fel sem tűnt. Nem maradok sokáig. Nem hiszem, hogy lemerítené az akkumulátort.
– Valószínűleg nem. Csak kíváncsiságból, mi az a valami ott hátul? Úgy néz ki, mint egy nagy csalisdoboz.
– Úgysem hinné el, ha megmondanám.
– Azért csak rajta!
– Hordozható röntgenkészülék lovak számára.
A zsaru felhorkant.
– Fogalmam sem volt, hogy létezik ilyen. Hova tart?
– Las Vegasba, a Nevadai Egyetem állatorvosi karára.
– Messze van az autóval.
– Összekeverték a papírokat, a repülőtársaság nem volt hajlandó betenni a raktérbe. Úgy döntöttem, egy kis autózás nem árthat. Ráadásul mérföldenként ötven cent üti a markomat.
– Hát, sok szerencsét!
– Köszönöm.
A rendőr magára hagyta, és helyet foglalt a pultnál. Néhány perccel később megjelent a pincérnő Músza pirítósával és gyümölcssalátájával.
– Willie beleüti az orrát a dolgaiba? – kérdezte.
– Tessék?
Húzz innen, asszony! Músza vállat vont.
– Kisváros.
– Na igen. Jó étvágyat a reggelihez. Hamarosan visszanézek. – Távozott.
Allah, adj nekem türelmet, gondolta Músza. Igazság szerint egész elviselhetőnek találta az amerikaiak többségét, bár cseppet szószátyárak. Persze nem így lenne, ha árnyalatnyit sötétebb lenne a bőre, vagy akcentussal beszélne.
Furcsa dolog a sors. Egyébként tisztességes emberek vakon tapogatóznak végig az életükön, hamis istent imádnak, próbálnak értelmet csiholni a létből, melynek az iszlámon kívül semmi értelme. Nem szívesen lépnek ki a „komfort-zóná”-jukból. Legtöbbjük sosem járt vagy fog járni az Egyesült Államok határain kívül, annyira meg vannak győződve róla, hogy semmit sem kínálhat nekik a világ, talán egy rejtélyes nyaralóhelyet leszámítva. Még szeptember tizenegyedike eseményei sem nyitották fel az amerikaiak szemét a buborékukon kívüli való világra. Épp ellenkezőleg. A saját kormányuk biztatására még jobban visszahúzódtak a csigaházukba, és az olyan címkékben meg közhelyekben keresnek vigaszt, mint az iszlám fasiszták. Szélsőségesek. A szabadságunkat gyűlölő gonosztevők. Akik Amerika elpusztítására törnek.
Amerika nem pusztítható el kívülről, erről Músza meg volt győződve. Ezt helyesen látta az Emír. Eddig minden birodalom bukásához belső rothadás vezetett, ez lesz Amerikára is igaz. Két követhetetlen háborút vív, a gazdaság romokban hever, a bankok és a gyáróriások csődbe mennek... Persze idővel változhatnak a dolgok, akár javulhatnak is, de a jövő történészei ezeket az eseményeket a pusztulás első jeleinek tulajdonítják majd. Az a szomorú igazság, hogy Amerika mint olyan sem kívülről, sem belülről nem pusztítható el, különösen emberi erővel nem. Ha ez mégis bekövetkezne, akkor Allah sújtott le rá, amikor Ő jónak látta. Az Emír, ellentétben az előtte élt vezetőkkel, ismeri az ebben rejlő igazságot, és ehhez igazította stratégiáját.
Még négy nap, gondolta, és rájuk szakad az ijesztő világ, melynek feltartóztatásáért oly keményen küzd Amerika.

Clark és Jack a US Airways reggel hat órakor induló, a Dullesról Norfolkba tartó járatára foglalt helyet. Chavez és Dominic egy Rio de Janeiró-i éjszakai Northwestre. Durván ugyanakkor, egy időben érkeznek meg úti céljaikhoz.
Kilencven perccel azután, hogy Pauliniában tűz ütött ki, és a part mentén füsttől sötétült el az ég, Sao Paulo lezárta a légterét. Hendley és Granger jó ómennek tartotta ezt: egy kis szerencsével az olajfinomító ellen végrehajtott támadás elkövetői nem jutottak ki a repülőtér lezárása előtt. Szinte biztos, hogy van B tervük a menekülésre, de hogy azzal milyen gyorsan léphetnek meg az országból, azt nem lehet tudni.
Míg a többiek a tárgyalóteremben ültek és nézték a Pauliniáról összeállított hírösszefoglalót, Jack a pihenőben találta Dominicot, aki az asztalnál ült, kezét maga előtt összekulcsolva. Tekintete a semmibe révedt. Fel sem nézett, míg Jack közvetlenül mögé nem ért.
– Szia, Jack.
– Szólt neked Ding? São Paulóról?
– Aha.
– Ha nem állsz készen a munkára, biztosan...
– Miért ne állnék készen?
Kérdése meglepte Jacket.
– Én nem állnék készen a helyedben. Dom, az unokatestvérem volt, szerettem, de neked a bátyád!
– Mire akarsz kilyukadni?
– Arra, hogy huszon-egynéhány órával azután, hogy Brian meghalt, visszamész, és amikor erről kérdezlek, jössz nekem ezzel a csípőből odavetett válasszal. Csak furcsa, ez minden.
– Sajnálom.
– Nem bocsánatkérést várok. Azt akarom, hogy beszélj hozzám!
– Brian meghalt, Jack. Tisztában vagyok vele, érted? Láttam, ahogy kileheli a lelkét. – Dominic csettintett egyet. – így. Tudod, mi volt utána az első gondolatom?
– Mi?
– Ha nem lenne az a seggfej Bari, Brian még mindig élne.
– Ezt hiszed?
– Valójában nem, de minden erőmet össze kellett szednem, hogy ne pattanjak ki a kocsiból és eresszek golyót a fickó fejébe. Tulajdonképpen már a kilincsen volt a kezem. Meg akartam ölni, aztán vissza akartam menni Almasi házához, hogy megnézzem, él-e még valamelyik faszfej, hogy kinyírjam.
– Sokkot kaptál. Még mindig így érzel?
– Nem sokat érzek, Jack. Ez az, ami megijeszt.
– Ezt hívják sokknak. Eltart egy darabig. Mindenki más. Úgy birkózol meg vele, ahogy tudsz.
– Aha, mitől lettél ilyen fenemód nagy szakértő a témában?
– Hallottál Sinagáról?
– Az okirat-hamisítóról? Mi van vele?
– Őrt álltam hátul, amikor John és Ding betörte az ajtaját. Ő meg kiugrott az ablakon, és hirtelen rám támadt, késsel. Birkóztunk, fogtam a nyakát, aztán megcsúsztam. Mire felnéztem, ott hevert rángatózva. Engem bámult. Nem értem pontosan, hogyan, de eltörtem a nyakát.
Dominic megemésztette, de arca szenvtelen maradt.
– Akkor most én jövök, hogy megkérdezzem, hogy vagy.
– Jól, azt hiszem. Kétlem, hogy valaha is kitörlöm az arcát az agyamból, de vagy ő, vagy én. Pocsékul érzem magam miatta, de szemernyit sem bánom, hogy én maradtam életben.
– Akkor előnyben vagy velem szemben. Én cserélnék Briannel, az biztos.
– Mondani akarsz valamit?
– Mint például?
– Hogy legközelebb, amikor átugrasz focit nézni, el kell rejtenem az összes kést.
– Nem, Jack. De annyit mondhatok, mielőtt ennek vége, megfizetek Brianért, és São Paulóban kezdem.
Jack válaszra nyitotta a száját, de Dominic felemelte a kezét.
– Első a küldetés, Jack. Csak azt mondom, ha a szemem elé kerül egy nyavalyás, kinyírom, és Bri javára írom.

Eltekintve az autózók sanda pillantásaitól, akik gyanúsan méregették a GA-4-es tartályt, miközben megelőzték a sztrádán, Frank Weaver első napja az úton eseménytelenül telt. Mivel próbamenet volt, ez a bizonyos tartály csupán burkolat volt, semmit sem tartalmazott abból a neutron- és gammasugárzás elleni védőpajzsból, ami az igaziban lesz. Matrica vagy előrenyomott minta sem volt a tartályon. Semmi, ami a rendeltetéséről árulkodhatott volna. Csak egy óriási méretű, lemázolt, rozsdamentes kézi súlyzó alakzat utazott a kamion platóján. A kisgyerekek különösen viccesek voltak, tágra nyílt szemmel nyomták arcukat az ablakhoz előzés közben.
Négyszáztizennyolc mérfölddel és hét órával a Calloway erőműtől, lehajtott a 70-es sztrádáról a 159-es kijárónál, és ráfordult délen a Vine utcára. Alig negyed mérföldre volt a Super 8 Motel. Követte a „KAMIONOK ERRE” feliratot, beállt a parkolóba, és lefékezett a kamionoknak felfestett sárga vonalak között. A közeli sávokban három másik kamion parkolt.
Weaver kiugrott a fülkéből, és nyújtózott egyet.
Első nap letudva, gondolta. Még három nap.
Bezárta a kamiont, körbejárta, ellenőrizte a lelakatolt akasztócsatokat és az összes rögzítőlánc feszességét. Mind szoros volt. Átvágott a parkolón a csarnok felé.
Ötven mérfölddel arrább sötétkék Chrysler 300-as gördült be a helyére. Az elöl ülő férfi távcsövet emelt a szeméhez, és nézte, ahogy Weaver belép a motel ajtaján.

Ahogy az elmúlt két hétben napjában négyszer, Kersen Kaseke bekapcsolta a laptopját, megnyitotta a web-böngészőt, és az online tárhely oldalra navigált. Meglepetten látta a fiókjában várakozó fájlt. Valami madárról, talán kék szajkóról készült JPEG kép volt. Letöltötte a fájlt egy mappába a merevlemezén, majd kitörölte a képet a honlapról, és bezárta a böngészőt.
Megkereste a fájlt, jobb egérgombbal rákattintott, és kiválasztotta a „Megnyitás... Kép nagyításá”-t. Öt másodperccel később egy ablak ugrott fel a szajkó képével, mely színesből fekete-fehérbe ment át, aztán beszemcsésedett. Eleinte lassan, majd egyre gyorsabban mosódtak el a pixeldarabok. Harminc másodperccel később már csak két sor alfanumerikus számpár maradt, összesen 168. Végül két kattintással megnyitotta az aznapi egyszer használatos kulcsot. Unalmas volt a dekódolás, majdnem tíz percbe telt, de amikor végzett, két sor szöveget olvasott:

Vasárnap, reggel 8.50.
Nyílt szív kongregacionalista templom.

Egy keresztény templom, futott át Kaseke agyán. Sokkal jobb egy könyvtárnál, vagy akár egy iskolánál. Tudta, hol található a templom, gyanította, hogy a többi Waterlooi  templomhoz hasonlóan itt is több misét tartanak délelőtt. Nyolc-ötven körül az első miséről éppen távoznak az emberek, a másodikra meg épp érkeznek. Ha néhány percnyi időt hagy nekik, hogy összeszedjék a holmijukat, és meginduljanak az ajtó felé... Az előzetes felderítés során tanulmányozta az egyháztagok jövését-menését. Szerettek összegyűlni odakint a misék között, kezet fogni, nevetni és beszélgetni, bármiről volt is szó. Micsoda könnyelműség! Ami itt istentiszteletként folyik, az szégyen.
8.50. Igen, tökéletes. Legalább száz ember fog ácsorogni a lépcsőn és a járdán. Lehet azonban, hogy gyerekek is lesznek, és ez a gondolat nincs különösebben ínyére, de Allah megbocsátja. Feláldozni néhányat a nagyobb jóért, elfogadható.
Péntek este volt. Szombaton a nap nagy részét a terep felderítésével tölti, aztán este majd tesz róla, hogy a szerkezet biztosan működőképes legyen. Tudta, hogy nem fog sokáig tartani. Egyszerű a feladat: helyezd el a szerkezetet, állítsd be az időzítőt, sétálj el, és keress egy leshelyet, ahonnan végignézheted az egészet.

76

Pompásan égett a tűz, gondolta Shasif Hadi. Még három mérfölddel távolabb is napként ragyogott az ég a fák fölött. Aztán jöttek a robbanások, a nagy gombát formázó lángcsóvák meg az éjkék égre gomolygó fekete füst, majd néhány másodperccel rá olyan erős morajlás, hogy az autó kerekein át érezte, ahogy rázkódik az út, és megremeg alatta az ülés. Négyünkön keresztül, gondolta, Allah keze halálos csapást mért az olajfinomítóra.
Miután beállította a tölteteket, Ibrahim instrukcióinak megfelelően egyesével visszaszállingóztak a csővezeték mentén a ligetbe, ahol megszabadultak a kezeslábastól. Aztán Ibrahim minden magyarázat nélkül rájuk parancsolt, hogy „Futás”, és sprintelni kezdett. Kétszáz méterre voltak a karámkaputól, amikor az első töltet felrobbant.
Az autó hátsó ablakán kitekintve Hadi nézte, ahogy a szelepekre illesztett töltetek egymás után felrobbannak, majd jött a fő töltet, aztán a következő egy perc ötven másodpercben semmi, csak a Klaxon riasztó az olajfinomítóban. A vészhelyzetekre kiképzett személyzet valószínűleg épp akkor ért a szétszaggatott csővezetékhez, amikor az utolsó töltet belobbantotta a komplexumot dagályszerűen elöntő etanolt. Ők valószínűleg azonnal meghaltak. Remélte, hogy javarészt fájdalommentes volt haláluk. Brazília nagy része keresztény ország, tehát az iszlám ellensége, ez azonban nem jelenti azt, hogy nem érdemelnek könyörületet. Ha szenvedtek, Allah akarta így; ha pillanatok alatt szörnyethaltak, azt is Allah akarta így. A lényeg, hogy társaival sikerült teljesíteniük a küldetést.
A kapunál behajtottak a furgonnal a fák közé, vissza-szálltak a Volkswagenbe, kigördültek, és bezárták maguk mögött a kaput. Kilencven másodperccel később már a kocsijánál is volt. A terv szerint követte Ibrahimot és a többieket néhány mérfölddel arrább, a földútig, ahol Fa’ad az autóját hagyta. Mind leparkoltak, Ibrahim kiszállt és intett neki, hogy csatlakozzon.
– Elfelejtettünk számításba venni egy fontos részletet – mondta Ibrahim. – Az időjárást.
– Nem értem – felelte Ahmed.
Ibrahim nyugatra intett, vissza az olajfinomító felé. A lángok több száz méter magasba csaptak már fel, fölöttük vastag fekete füstpaplan terjengett. Ahogy figyelték, látták, hogy a füst délnyugat felé sodródik.
– São Paulo felé tart. Hamarosan lezárják a repülőteret, ha még nem zárták volna le.
– Igaza van – mondta Hadi. – Viszont az összes hiba közül, amit elkövethettünk volna, ez a legkevésbé aggasztó. Ha megússzuk, legyen. Ha nem, abban a tudatban halunk meg, hogy eleget tettünk a kötelességünknek.
Fa’ad felnevetett.
– Igazad van, persze, de inkább maradnék életben, hogy lássam az erőfeszítéseink gyümölcsét. Allah talán megbocsát nekem a hiúságomért.
– Jöjjön, aminek jönnie kell – felelte Ibrahim. – Még van esélyünk. Mindannyian ismeritek a másik utat. – Az órájára pillantott. – Találkozunk holnap délben Rióban, a botanikus kertben. Ha valaki valamiért késik, négy órával később találkozunk a másodlagos helyszínen. Sok szerencsét!

Bár egyiküknek sem jutott pár óránál több alvás, mielőtt a reptérre indultak, a járat éjszakai és hajnali indulási ideje miatt mindkettejükön eluralkodott a nyugtalanság. A jó hír az volt, hogy a turistaosztály tömve volt, úgyhogy első osztályon utaztak a Campus kontójára. És a kávé sem volt olyan rossz.
– Tudod, nem értem, John – mondta Jack.
– Mit? – kérdezte Clark.
– Azt a kettőt, akiket el akarunk kapni... a testvéreket. Alig múltak tinédzserek. Miért akarnának másik országba utazni, hogy sosem látott embereket öljenek halomra?
– Először is, csak azt tudjuk, hogy hamis útlevéllel érkeztek.
– Lehet, de nagy eséllyel nem strandlabdázni jöttek.
– Úgy van. Arra akarok kilyukadni, hogy a mi szakmánkban jobb megmaradni az eseményeknél. A megérzés átkozottul kapóra jöhet, de meg is ölethet.
– Csupa fül vagyok.
– Hogy válaszoljak a kérdésedre, szerintem nincs rá válasz. Legalábbis egyszerű válasz. Mert azt kérdezed: hogyan lesz valakiből terrorista. A szegénység, a reménytelenség, az érdemtelen hitre pazarolt vallási buzgóság, a szükség, hogy valami nálad nagyobbhoz tartozz... Válassz!
– Hűha, John, már-már süt belőled a szánalom.
– Igen. Egészen addig, míg a fenti indítékok oda nem vezetnek, hogy fegyvert ragadj, vagy bombát csatolj magadra. Onnantól vége.
– Szóval, egyszerűen kizárod a szánalmat?
– Rajtad áll, Jack, de ez a fajta munka részben arról szól, hajlandó vagy-e feltenni a szemellenzőt. Megbirkózni azzal, ami eléd kerül. Minden merénylőnek van anyja és apja. Esetleg gyerekei, emberek, akik szeretik őket. Sőt lehet, hogy a hét hét napjából haton tisztes állampolgár, azon az egy napon azonban, amikor úgy dönt, fegyvert fog vagy bombát helyez el, veszélyforrássá válik. És ha te vagy az, aki közé és az ártatlan életek közé állsz, csak a veszély miatt aggódhatsz. Érted, mit mondok?
Jack bólintott.
– Aha, azt hiszem. – A való világ főként a szürke árnyalataiban létezik, ám amikor eljön az igazság pillanata, csak a fekete-fehér marad. Jack elmosolyodott, és kávéspoharát Clarkra emelte. – Bölcs ember vagy John.
– Kösz. A korral okosodik az ember. Legalábbis elvileg.
Azért vannak kivételek. Például a faterod. A kora ellenére nagyon bölcs. Már akkor tudtam, amikor először találkoztam vele.
– Igen, mikor is volt az?
– Szép csel, Jack. Beszéltél már vele?
– A Campusról? Igen, vele mentem vissza az Andrews-ról. Először bepöccent, aztán jobban alakult, mint vártam.
– Hadd találjam ki, ő akarja elmondani anyukádnak?
Jack bólintott.
– Köztünk szólva, pokolira nem bánom. Apu nagy hóhányó, de anyu... Olyan a nézése, ahogy csak egy anya nézhet, tudod?
– Igen.
Hallgatásba burkolóztak, a kávét kortyolták.
– Domon gondolkozom – mondta Jack.
– Ki fog lábalni belőle. Ne feledd, talán a tiédet leszámítva, az övé a legkeményebb átmenet. FBI-ügynökből kém lett. Hosszú az út a szabályokkal és regulákkal működő ügynökségtől a törvényen kívüli rosszfiúkra vadászó álbrókerházig. És most ez a tragédia Briannel... – Clark vállat vont. – Akárhogy nézem, szar ügy.
– Csak arra gondolok, túl korai még visszatérnie terepre.
– Ding szerint nem, és ez nekem elég. Meg Gerrynek is. Ráadásul csak négyen maradtunk, és sokfelé kell helytáll-nunk. – Clark elmosolyodott. – Na és, ne feledd, kivel nyomja most. A lányomat bíztam erre a fickóra, Jack, és egy pillanatra sem bántam meg. Segít Dómnak átvészelni.

Bár mintegy négyszáz mérföld választotta el őket egymástól, Raharjo Pranata és Kersen Kaseke gyakorlatilag ugyanúgy élt hetekig: iskolába járt, nem vonta magára a figyelmet, és várta a parancsot. Pranatáé csak órákkal később érkezett Kasekéé után, amikor utoljára nézte meg az üzeneteit aznap. Annyira meglepte, hogy szöveges üzenet várja a tárhely fiókban, hogy elsőre elpuskázta a dekódolást.
A számára választott helyszín alig egy mérföldre esett a lakásától. Majdnem mindennap elhaladt előtte. Célpont tekintetében szinte ideálisnak találta: elég nagy hogy több száz ember elférjen benne, ugyanakkor épületek szegélyezik minden oldalról. A támadás időpontja is logikus. Az egész várost kitapétázták a hirdetőplakátokkal, bár a részletekre nem terjedt ki a figyelme. Valami felszentelés lesz. Szoboravatás vagy szökőkút. Nem mintha számítana.
A három célpont közül, melyre készülnie kellett, ebben rejlett a legnagyobb lehetőség, hogy minél több áldozatot szedjen. Hogy is mondják Amerikában? Könnyű préda?
A térképeket, melyeket az előkészületekhez használt, könnyű volt beszerezni, még a város turistaközpontjában is szert tett jó párra. A topográfiai térképet egy népszerű turista-weboldalról töltötte le, s jóllehet nem érdekelték a helyi ösvények, a magassági szintek és a távolságok világosan fel voltak rajta tüntetve, melyek pontosságát egy hordozható GPS-egység megerősítette a város körül megejtett sétájakor.
Amint meggyőződött róla, hogy hozzájutott az összes szükséges adathoz, egyszerűen beütötte a számokat a megfelelő egyenletbe, és máris a kezében voltak a beállítások.
Most jön a nehéz rész: a várakozás. Majd a szerkezet beállításának és szétszerelésének gyakorlásával üti agyon az időt.

Músza második úton töltött napja viszonylag rövid volt, a washingtoni Toppenish-ből az idahói Nampába autózott, melynek egyetlen oka a hírnévre egy városszéli tábla szerint az volt, hogy 79 249 fős népességével nemcsak a legnagyobb város az idahói Canyon megyében, de a leggyorsabban növekvő is. Egy másik, az előbbitől alig száz méterre leszúrt út menti tábla pedig azt hirdette, hogy Nampában „csodás élni!”.
Amikor Blaine-ből tervezte az útvonalat, úgy döntött, közepes méretű városokban fog megszállni – nem túl nagyokban, ahol a rendőrség agresszív és különösen jól képzett, és nem túl kicsikben, nehogy egy sötét bőrű idegen érkezése túlzott kíváncsiságot keltsen. Toppenish az alig nyolcezres lélekszámával az utóbbi kategóriába tartozott volna, ha nem esik ilyen közel Yakimához. A találkozás Willie-vel, Toppenish minden lében kanál rendőrfőnökével természetesen elültette benne a kétséget. Nem fokozódott ugyan a helyzet, nem is fokozódhatott volna, akkor sem, ha tovább faggatja a zsaru. Egyrészt nem égette el a vancouveri vámtisztnek bemutatott hamis dokumentációt, másrészt fel volt szerelkezve névjegykártyákkal, a Las Vegas-i Nevada Egyetem fejléces leveleivel. Fedőtörténete alapvetően ugyanaz maradt: egy dúsgazdag, neutorikus lótulajdonos Bellinghamben, aki nem bízik a saját állatorvosa röntgenkészülékében.
Délután derekára járt, mire lekanyarodott a 84/30-as sztrádáról, a Fairfield Fogadó és Lakosztályok parkolójába. Leállította a motort, és kinyitotta az anyósülésre dobott autóstérképet. Semmit sem jegyzett le, jelöléseket sem ejtett a térképen. Szükségtelen volt, kívülről fújta az útvonalat és a távolságokat.
Még hatszáznegyven mérföld, gondolta. Ha holnap korán elindulna, akár egy nap alatt megtehetné a nevadai Beattyig hátralévő távolságot. Csábító gondolat volt, mégis másképp döntött. Az Emír hajthatatlannak mutatkozott a parancsaiban. Úgyhogy követi a menetrendet.

77

Ahogy húszezer láb magasból ereszkedtek Rio de Janeiróba, Chavez és Dominic látta a Riótól kétszáz mérfölddel lejjebb, a part mentén elterülő São Paulo fölött függő olajos füstfelhőt. São Paulótól északra, Pauliniában még mindig tombolt a tűz. Előző éjszaka a repülőtérre tartva hallották a hírekben, hogy a kirendelt tűzoltó- és mentőalakulatok változtattak stratégiájukon, s nem az olajfinomítón elhatalmasodott lángtengerre koncentrálnak, hanem az evakuációra és a tűz féken tartására. Az első robbanás után egy órával már nem dőlt az etanol a csővezetékből, de addigra tízezer gallonnyi ömlött a finomítóba, s bár még mindig égett, most a keverő- és tárolótartályok tucatjai kaptak lángra. A tűz idővel persze kialszik, de a szakértők Brazíliában és az Egyesült Államokban is vitatkoztak még, hogy ez mennyi időbe telhet. Néhányan négy napot jósoltak, mások két hetet vagy még többet. Abban viszont senki sem kételkedett, hogy katasztrofális hatással lesz a környezetre. A földeket és otthonokat már egészen a délre eső Colombóig etanolréteg fedte. A segélyhívókat elárasztották a légzési nehézségekre panaszkodó betegek.
– Ha ez nem maga a földi pokol, akkor nem tudom, mi az – mondta Dominic az ablakon kibámulva.
– Egyetértek. Hogy érzed magad? – Míg Ding hol elszenderedett, hol felébredt az út során, Dominic egészen egy órával ezelőttig halott volt a külvilág számára.
– Azt hiszem, jobban. Romokban hevertem.
– Nem is kicsit, mano. Tudom, már mondtam, de részvétem Brian miatt. Jó katona volt.
– Kösz. Szóval, mi a terv, ha földet érünk?
– Hazatelefonálunk, és rákeresünk a hírállomásokra, bekerült-e már az információ Hadiról a hírekbe. Ha igen, felcsapunk vadásznak. Ha nem, bevackoljuk magunkat, és várunk.

Leszálltak a repülőgépről, átmentek a vámellenőrzésen, majd egyenesen az Avis-pulthoz vonultak és bejelentkeztek. Tíz perccel később már a padkán rostokoltak, és várták, hogy előálljon a Hyundai Sonatájuk.
– Légkondicionáló? – kérdezte Dominic.
– Van, de kézi vezérlésű. Nem lehet mindig mindent.
A sötétzöld Sonata megkerülte a sarkot. Az alkalmazott kiszállt, aláíratott Chavezzel egy nyomtatványt, aztán bólintott és elpályázott. Beszálltak és kigördültek. Dominic előhúzta kézipoggyászából a műholdas telefonját, és tárcsázta a Campust.
– Földet értünk – mondta Hendleynek, és kihangosította.
– Helyes. Ki vagy hangosítva. Sam és Rick is itt van. Biery most jön föl. – Dominic hallotta, hogy nyílik az ajtó, és megnyikordul egy szék. Biery megszólalt: – Dom, te vagy az?
– Igen, mindketten.
– Akkor térjünk a tárgyra. Átfésültünk tíz online tárhelyet, mire találtunk valamit. Egy filecuda.com című oldalt használ. Pont, ahogy Jack tippelte, Hadi az e-mailje egy kombinációjával jelentkezik be. Tíz perc alatt feltörtük a jelszót. Momentán semmi sincs a fiók levelezőládájában.
Rick Bell közbeszólt: – Összedobtunk egy üzenetet, ami szerintünk felénk mozdíthatja Hadit. Sam majd beszámol a részletekről.
Granger következett: – Egy kicsit aggódunk, hogy a kiszivárogtatott hírekre inába száll Hadi bátorsága, ezért kis lépésekben haladunk előre, és egyik helyről a másikra visszük. Résen lesz, szóval szerintünk, ha elmegy az első helyszínre, és nem támadja le senki, akkor hozzászokik a gondolathoz. Amikor már horogra akadt, szólunk neki, hogy találkozzon egy kapcsolattartóval a Rocinhában...
– A miben?
– Portugálul van. Azt jelenti: „kis tanya” – mondta Ding. Itt lent a nyomornegyedeket favelának hívják, a Rocinha a legnagyobb favela Rióban.
– Elküldjük úgy két-három helyre, mielőtt a Rocinhába irányítanánk. A válaszaitól függ. E-mailben küldök nektek listát és menetrendet.
– Miért ott?
– A riói rendőrség nem nagyon teszi be oda a lábát, hacsak nem feltétlenül szükséges. Könnyebben akcióztok ott.
Dominic tovább kérdezett: – Mikor adjátok le a drótot Hadiról?
– Úgy negyven perc múlva faxolunk a Record Newsnak. Elkészítettük a saját fantomképünket és jellemzésünket, remélhetőleg eléggé hasonlít, hogy Hadi magára ismerjen, ugyanakkor eléggé pontatlan, nehogy azonnal lecsapjanak rá.
– Mennyire biztos, hogy felhasználják? – kérdezte Chavez.
Hendley felelt: – A legrátermettebb éli túl. Hírcsatornaként meg kell küzdeniük a saját piacukért Brazília történelmének legnagyobb katasztrófájában. Isteni adományként tekintenek egy ilyen tippre.
– Imádnivaló ez a gyilkos újságírás – vélte Ding.
– Az összes csatornát fogjuk. Mihelyt adásba kerül, hívunk benneteket.
Dominic letette.
– Akkor vadászunk? – fordult Chavezhez.
– Mint a vöcsök! De előbb kitérőt kell tennünk. Ismerek valakit, aki ismer valakit.
– Aki tudja, hol tehetünk szert pár fegyverre?
– Bingó!

Frank Weaver reggel ötkor ébredt, ivott két csésze kávét a szoba kávéfőzőjéből, aztán húsz percig a napilapot olvasgatta, majd letusolt, és lement a hallba, hogy elfogyassza a reggelijét. Hét tizenötre összecsomagolt és készen állt az útra.
A kamion ugyanott volt, ahol hagyta, akár a tartály, de tudta, hogy így lesz. Az Energiaügyi Hivatal felszerelte indításgátlóval. Ha slusszkulcs nélkül indítod be, leáll az üzemanyag-ellátó rendszer. Jó kis bizgentyű. Ami a tartályt illeti, azzal senki sem fog meglépni. Talán King Kong, miután feltűnt neki, hogy elveszett az egyik súlyzója, de senki más.
Megejtette a szokásos körbejárást, ellenőrizte az akasztókapcsokat, a lakatokat és a láncokat. Semmi rendelleneset nem észlelt, kinyitotta hát a sofőroldali ajtót, és felmászott a fülkébe. Már dugta volna be a slusszkulcsot a gyújtásba, amikor megtorpant.
Valami...
Először nem látta, ám lassan megvilágosodott: valaki járt a kamionban. De az lehetetlen. Ahogy minden más, az ajtózár is meg volt erősítve. Több kell hozzá egy tökkelütött tolvajnál, hogy feltörjék. Weaver szétnézett. Látszólag minden a helyén volt. Benézett a kesztyűtartóba és a középső konzolba, hiányzik-e valami. Minden ott volt. Akárcsak az alvófülkében. Minden úgy, ahogy hagyta.
A pisztoly!
Benyúlt az ülés alá. A 38-as revolver még mindig ott lapult a támlakeretre erősített bőr pisztolytáskában.
Hallgatásba burkolózott fél percre, aztán lerázta a furcsa érzést. Lehet, hogy erősebb a szállodai kávé, mint hitte. Idegessé teszi.
Bekapcsolta a műszerfalon a GPS-t, megvárta, hogy végigfuttassa a diagnosztikus ellenőrzést, aztán lekérte az útvonalat. A harmadik nap a négyből. Könnyed háromszáztíz mérföld a utah-i Saint George-ba.
Tárik a hálószobában találta az Emírt, épp azt a kevéske holmiját szedte össze, amit egy dobozban magával hozott.
– Miután videóra vettem a végrendeletemet, és elindultam, hogy találkozzam Múszával, égesd el ezeket!
– Úgy lesz. Két hírrel jöttem. Nayoannak mind a négy embere visszajelzett a menetparancsra. Az első Waterlooban lesz vasárnap reggel.
– Nagyszerű.
– A másik, az emberünk incidens nélkül behatolt a kamion rendszerébe. Megvan a sofőr útvonala a pihenő- és tankolási kitérőkkel. Kettő-harminc és három között kell megérkeznie holnapután a létesítménybe.
Az Emír bólintott, behunyta a szemét, és gondolatban előhívta az ütemtervet.
– Tökéletes, barátom. Músza legalább négy órával korábban a helyén lesz. Menj, állítsd be a kamerát. Itt az idő.

78

Mire Clark és Jack leszállt a repülőről és megtalálta a bérelt autót, reggel hétre járt, ideje volt reggelizni és hazatelefonálni. A testvéreknek csak a nevét – Citra és Purnoma Salim – és Norfolkba érkezésének idejét ismerték, tehát kénytelenek voltak a Campusra hagyatkozni, hogy megkapják a kiindulópontot.
Kerestek egy palacsintázót a Military főúton, egy mérfölddel délre a repülőtértől, letelepedtek egy bokszban, és kávét, tojást meg palacsintát rendeltek. Várakozás közben Clark felhívta Rick Bellt.
– Csak a szálloda van meg, melynek a bejelentkezési lapját Salimék kitöltötték – mondta Clarknak. – Ha nem jelentkeztek be, muszáj lesz kreatívra venni a figurát. Az indonéz nagykövetség Washingtonban listát vezet az USA-ban vakációzó állampolgárairól, ám mivel hamis útlevéllel érkeztek, tiszta lutri, bekerültek-e a rendszerbe.
– A szállodával kezdjük – mondta Clark. – Muszáj aludniuk valahol.
Bell megadta a szálloda nevét, és elbúcsúzott.
– Econo Lodge Little Creekben – mondta Clark Jacknek. – Tömd a burád! Ma sok rohangászásban lesz részünk.

Két mérföldre a haditengerészet kétéltű-bázisától és negyed mérföldre a Little Creek csatornától találtak rá az Econo Lodge-ra.
– A SEAL-é a kétéltű-bázis, ugye? – kérdezte Jack.
– Úgy van. Kettes különleges harci osztag: kettes, négyes és nyolcas raj, meg egy mini-tengeralattjárós csapat.
– Hiányzik?
– Néha, de többnyire nem. Főként az emberek hiányoznak, meg a munka, de szörnyű időket is megéltünk.
– Nem fejtenéd ki?
Clark rásandított és elmosolyodott.
– Nem. A SEAL munkájának természetéről van szó, Jack. Olyan helyekre mennek, ahova senki sem menne, azt csinálják, amire senki más nem képes. Manapság „letagadott területekének hívják az ilyet. Akkoriban „törzsi területek”-nek hívtuk. Manapság sokkal nagyobb figyelem irányul a SEAL-re, mint amikor ott szolgáltam, és szerintem ez nagy kár. Minél kevesebben beszélnek rólad, annál jobban végzed a dolgod.
– Szóval, mi változott?
– Nem igazán tudom. Tartom néhány fickóval a kapcsolatot, akik még mindig benne vannak, és ők sem tudják. Rengeteg srác megfordul náluk, azt hiszik, kocognak egyet a strandon, lenyomnak néhány fekvőtámaszt, és már mehetnek is a Budweiserrel. – Clark a SEAL háromágú szigonyt ábrázoló jelvényére utalt. – Az ilyenek egy héten belül kihullanak.
– Ocsút a búzától – állapította meg Jack.
– Közel hetvenöt százalékos a lemorzsolódási arány. Megérkeztünk... – Clark lekanyarodott a Shore Drive-ról, és leparkolt az előcsarnok elé. – Lehet, hogy szélhámossághoz kell folyamodnunk, hogy megszerezzük a szükséges információt – mondta Clark.
– Csak rajta, majd igazodom.
Beléptek és a recepciós pulthoz mentek. Egy húszas évei elején járó szőke, barnítókrém által lesült lány üdvözölte őket: – ’Reggelt!
– ’Reggelt. – Clark előhúzta marshalljelvényét és megvillogtatta. – Néhány srácot keresünk, akik pár hete jelentkeztek be.
– Hűha. Mit csinálnak?
– Attól függ, milyen gyorsan találjuk meg őket. Éjfél után perdöntő végzést kell benyújtatnunk. Próbálunk egy régi ügyet pontosítani. Salimnak hívják őket: Citra és Purnoma Salim.
– Arab névnek tűnik. – A lány az ajkát csücsörítette.
– Mire akar kilyukadni?
Clark enyhén megacélozta a hangját. A lány visszakozott és azt mondta:
– Semmire. Bocsánat. Öhm... szóval csak azt akarják tudni, itt laknak-e?
– Kezdetnek.
A lány letelepedett a számítógép elé, és pötyögni kezdett a billentyűzeten.
– Van dátum?
Clark átnyújtotta neki.
– Plusz-mínusz egy-két nap.
– Rendben, igen, itt vannak. Itt töltöttek egy éjszakát, aztán kijelentkeztek.
– Készpénz vagy kártya? – kérdezte Jack.
– Készpénzzel fizettek, de a kártérítéshez hitelkártyát kértünk.
– Felvettek róla jegyzőkönyvet?
– Nem tudom, odaadhatom-e maguknak. Bajba kerülhetek, nem?
Clark vállat vont.
– Semmi gond, megértem. – Jackhez fordult. – Hívd fel a megbízott ÁÜ-t!
Jacknek a szeme sem rebbent. Elővette a mobiltelefonját, beütötte a gyorstárcsázást, és átvonult az előcsarnok másik végébe.
A lány megkérdezte: – Az meg mi?
– Megbízott államügyész. Szükségünk lesz a maga nevére is a végzéshez.
– He?
– Ismert személy nevére kell kiállítanunk a végzést. Így megy ez. A főnöke nevére is szükség lesz. Szóval, hogy hívják?
– Lisa.
Clark odaszólt Jacknek: – Lisa... – Jack bólintott, s bemondta a lány nevét a telefonba. Clark visszafordult a lányhoz. – Halljuk a vezetéknevét és a társadalombiztosítási számát!
– Ó, várjon csak. Egy pillanat... Szóval, csak a hitelkártyaadatok kellenek?
– Igen. De ne aggódjon. Csak húsz perc, és leér egy csapatunk. Hánykor szokott végezni?
– Reggel kilenckor.
Clark felnevetett.
– Sajnálom, de ma nem fog.
Lisa már a billentyűzeten gépelt.
– Visával fizettek. Kártyaszám...

– Ügyes húzás – jegyezte meg Jack az autóba visszamászva.
– Senkinek sem hiányzik a felhajtás. Én kis-nagy elméletnek hívom. Állítsd be úgy, mintha a szívesség, amit kérnél, egészen apróságnak tűnne az igazán nagy következmények mellett. Szóval, mi a véleményed? Az eseted?
– Ő? Elég aranyos, de azt súgja valami, nem az a keresztrejtvényt-tintával típusú lány.
Clark hahotára fakadt.
– Szóval kitartasz a szépség és értelem mellett?
– Nem tetszik?
– Dehogynem. Jelentsük a kártyát, hadd dolgozzon rajta Bell!

Húsz percbe telt.
– Nem fizettek vele több motelnél, de aznap, amikor kijelentkeztek, még féltucatszor használták: ajándékboltokban, McDonald’sban, Starbucksban... Csak előre nem látott kiadásokra, és csak aznap. E-mailben küldöm a részleteket meg egy Google-térképet.
– A térképet minek? – kérdezte Jack.
– Az egészet egy negyed mérföldes körzetben fizették.
Jack letette, és beszámolt Clarknak.
– Hitelkártyát és nevet váltottak – mondta Clark. – Jó jel.
– Milyen értelemben?
– Szimpla állampolgár nem tesz ilyet, Jack.
Jack mobil e-mailje csipogni kezdett, úgyhogy megnézte. Clark megkérdezte: – Hova megyünk?
– Virginia Beachre.

– Rendben, srácok, döntésre kell jutnunk! – mondta Sam Granger. – Sima szöveg vagy kódolt?
Granger, Hendley és Bell már egy órája vitatkozott azon, hogy Hadi és csapata meglapul-e a Paulinia ellen intézett támadás után, és így, hogy az OFT naponta cserélgeti az egyszer használatos kulcsokat, képes lesz-e Hadi feltörni az üzenetet. Még jobb kérdés: képesek desztegózni a képeket, melyekbe beágyazzák a kulcsokat? Granger és Bell nem bízott benne, de Hendley aggódott.
Az OFT nagy hadműveletei a múltban a holtember-kapcsoló szabálya szerint működtek: ha egyszer kiadták a végrehajtási utasítást, nem volt visszaút, nem fújták le az akciót. Ezt a változtatást a berlini U-Bahn elleni OFT-merénylet kudarca után vezették be, amikor nem sokkal a menetparancsot követően a BÍV elfogta az OFT müncheni sejtjének vezetőjét, és meggyőzte, hogy segítsen felgöngyölíteni a támadókat. Tágabb szövegkörnyezetben persze nem volt jelentősége: holtember-kapcsoló szabály ide vagy oda, Hadi vagy megkapja az üzenetet, vagy nem. Ha lehetősége van dekódolni, egy sima szöveges üzenet a frászt hozza rá, és minden esélyük szertefoszlik.
– Figyeljetek, muszáj kockázatot vállalnunk – mondta Bell. – Ráijesztünk az üzenetünkkel, de a mi javunkra. Annyira felzaklatjuk, hogy a sima szöveget sem kérdőjelezi meg.
Hendley eltöprengett, aztán Grangerre nézett. – Sam?
– Rendben, csináljuk! Csak egyszer mozgatjuk Hadit, azt mondjuk neki, városnéző túra, aztán becsaljuk a Rocinhába, Chavez és Dominic meg elkapja.
Bell felállt és az ajtóhoz indult. – Feltöltetem. – Távozott. Egy pillanattal később megcsörrent Hendley telefonja. Gavin Biery volt az.
– Feltöltöttétek már, srácok, az üzenetet?
– Rick épp az imént ment, hogy feltöltse.
– A francba! Állítsd meg, hozd vissza! Már megyek is!

79

Két perccel később Biery már fent volt az emeleten, és megjelent Hendley irodájában.
– Találtam egy mintát – jelentette. – Ha sima szövegként külditek az üzenetet, Hadi tudni fogja, hogy átverés az egész.
Az, hogy sikerült Rick Bellt az utolsó pillanatban leállítania, egy maratoni éjszakának volt köszönhető, amikor Gavin egész éjjel azt figyelte, hogyan kapja szét az újonnan írt algoritmus az OFT egyszer használatos kulcsait. Bár a kulcsokba rejtett betűknek véletlenszerűen kellett alakulniuk, következésképpen mindenki számára, aki nem az aktuális jelszókulccsal dolgozott, feltörhetetlen volt, Biery a természetéből fakadóan ott is mintákat keresett, ahol látszólag egy sem létezett. Olyan ez, magyarázta egyszer Jack-nek, minta SETI (Földönkívüli Intelligencia Kutatása) projekt: „Valószínűleg semmi sincs odakint, de nem lenne tök jó, ha mégis lenne?” Ebben az esetben Biery az OFT egyszer használatos jelszókulcsainak mintáját fedezte fel.
– Az egyszer használatos kulcsok nagyszerűek, valószínűleg a legegyszerűbb „feltörhetetlen” kódok a világon, bár igazság szerint semmi sem feltörhetetlen – magyarázta, amikor Rick Bell visszaért. – Az egész a valószínűségen múlik, de tényleg...
Granger beléfojtotta a szót.
– Majd máskor, Gavin!
– Oké. Nos, ahogy gondoltátok, az Emír, vagy bárki is állt elő ezzel, valószínűleg aggódott a terepen lévő emberei miatt. Elég ostobaság lenne, ha maguknál cipelnék a kulcsokat, vagy azon a laptopon tárolnák, amit mindenfelé hurcolnak, tehát kitaláltak egy rendszert, hogy akkor is megszerezhessék az aznapi kulcsot, amikor úton vannak. Időigényes, de kivitelezhető.
– Halljuk! – mondta Bell.
– Egy bizonyos közép-négyzet módszer nevű sémát használnak. Egy Neumann János nevű magyar matematikus alkotta meg 1946-ban. Az a lényeg, hogy veszel egy kezdőszámot, nem számít, milyen hosszút, csak páros számú számjegyből álljon, aztán négyzetre emeled, majd a kapott eredmény középső részét kiveszed (megint csak tetszőleges számú számjeggyel), és azt használod új kezdőszámként. Mivel ezek a fickók valószínűleg papíron végzik a számolást, kis számokkal dolgoznak, és azokra építenek. Tessék...
Biery felkapta Hendley asztaláról az írótömböt, és írni kezdett: 49 x 49 = 2401. Az új kezdőszám = 40.
– Mivel nullákat nem használhatunk, felkerekítünk. Az új kezdőszám a 41. Aztán ezt négyzetre emeljük, és így tovább, míg be nem telik az egyszer használatos kulcs-rács.
– És a számok véletlenszerűek? – kérdezte Granger.
– Véletlenszerűnek tűnnek, de ezt nem látod, hacsak nem szedsz szét egy egész csomó kulcsot elemeire. Minél bonyolultabb a séma, annál több a véletlenszerű szám, egy ponton túl azonban már nem tudod elvégezni a számolást tollal, papírral.
– Szóval, milyen sémát használnak?
– Hónap, nap, év, ezt mind összeadják. Vegyük a mai napot például: május 21, 2010... – Leírta: 5 + 21 + 2010 = 2036.
– Csak a középső két számjegyre van szükség. Persze felkerekítjük a nullát.
– És tizenhárom a következő kezdőszám – mondta Hendley.
– Úgy van!
– És az összes egyszer használatos kulcs ugyanezt a módszert használja?
– Az összes, amit Almasi széfjéből kaptunk.
– Átkozottul szép munka, Gavin!
– Köszönöm. – Ezzel távozott.
– Ez a fiú megmentette a bőrünket – mondta Granger.

Tudván, hogy Allah a hitetlenség jeleként venné, Hadi mindig ellenállt a késztetésnek, hogy ómenekben higgyen, ám a riói botanikus kert közelsége az O Cristo Redentorhoz, vagyis a Megváltó Krisztus szoborhoz, megingatta. A Corcovado-hegy tetejéről, 2300 láb magasból több száz négyzetkilométeren elnyúló dzsungelre és városra letekintő, 120 láb magas és 600 tonnás szaponit-beton monolit a város leghíresebb építménye volt – egyben emlékeztető Hadi számára, hogy egy főként pogány országban tartózkodik.
Hadi jó iramban haladt, miután elvált Ibrahimtól és a többiektől, de már két órája autózott úgy, hogy bütykei elfehéredtek a kormányon a szorítástól, és húsz másodpercenként lesett a visszapillantó tükörbe.
Pirkadat után egy órával beért Seropédicába, a Rio legnyugatibb határán eső településre. Harminc mérföldre kelet felé látta magát Riót: az ötszáz négyzetkilométeren elterülő, tizenkétmillió lelket számláló várost – Szaúd-Arábia népességének csaknem fele egy városban lakott. São Paulo még ennél is nagyobb volt, de oda éjszaka szállt le a gépe, és a város északi peremét megkerülve jutott el kocsival a caieirasi szállodába.
A kert bejáratánál jegyet vett meg ismertetővel egybekötött térképet a pénztárostól. A füzet tájékoztatta a kert nevezetességeiről: 350 hold, 7000 trópusi növényfaj, kutatólaboratóriumok... Átpörgette a lapokat, hogy ráakadjon a konkrét látnivalók listájára. A madárház került az élre. Betájolta magát a térképen, és megindult. Ragyogóan sütött a nap, és a páratartalom már most elviselhetetlen volt. Lent délen látta, hogy a São Paulo felett terjengő fekete füstsapka olyan vastag, mintha éjszaka borult volna azon a szakaszon a partvidékre.
Félúton elhaladt egy fagylaltos mellett, és bepillantott a kirakaton. Kisméretű televízió állt a cukrászda sarkában, s a Record News adása ment. Az olajfinomítóban pusztító tűzről a földről készült légi felvételek peregtek a bemondó arca mellett. A nő egy másik kamerába nézett, hogy témát váltson, ám hirtelen fantomkép jelent meg a képernyőn. Nem volt ugyan tökéletes a hasonlóság, de elég közel járt hozzá, hogy Hadi szíve a torkában dobogjon.
Ez lehetetlen, gondolta. Ki látott meg? Nem voltak szemtanúk, afelől biztos volt. Az olajfinomító biztonsági furgonja, mely elhaladt mellettük, amíg a töltetetekkel foglalkoztak, túl messze járt ahhoz, hogy lássák őt. Talán biztonsági kamera? Nem, az lehetetlen. Akkor rendes képet vetítettek volna róla, azt adják le, nem egy fantomképet.
Tovább nézte a beszámolót, várta a fantomképet Ibrahimról, Fa’adról meg Ahmedről, de egyedül az övét mutatták hosszasan.
Gondolkozz, gondolkozz...
Észrevett egy ajándékboltot. Átgyalogolt a bolthoz és belépett. Körülnézett, van-e tévé vagy rádió; nem volt, ezért nézelődni kezdett, nehogy látsszon rajta a sietség, aztán kiválasztott egy baseballsapkát, melyre a botanikus kert lógóját hímezték. Készpénzzel fizetett, nem kért szatyrot, kisétált, aztán a fejébe csapta a sapkát, jól behúzva a homlokába. Az órájára pillantott. Majdnem hetven perccel korábban érkezett a találkára. A páfrányágyások köré emelt betonpárkányhoz ment és letelepedett.
Hallott Ibrahim meg a többiek a fantomképről? Ha igen, lehet, hogy el sem jönnek. Szóba került a csapattársak üldözésének, elfogásának vagy halálának lehetősége az akció során, ám ilyesmi nem.
Öt percig üldögélt a semmibe bámulva és töprengve, aztán döntött. Átnyálazta a füzetet, hogy megtalálja, amit keres.
Az internetkávézó a kert keleti oldalán épült. Fél óráért fizetett a pultosnak, aki az egyik géphez vezette. Leült a fülkében, és megnyitotta a webböngészőt. Beletelt egy percbe, mire felidézte az URL-címet. Ez volt az ötödik nap, úgyhogy most következik a... bitroup.com.
Amikor betöltődött az oldal, bejelentkezett, és az üzenetekhez navigált. Meglepetten látta, hogy szöveges üzenet várja a „feltöltések” fiókban. Rákattintott kétszer a fájlra; két sor alfanumerikus számpár volt. Lejegyezte a párokat a füzet hátoldalára. 344 volt. Kijelentkezett és távozott.

Harminc percébe telt, hogy elkészítse a rácsot, újabb húszba, hogy dekódolja és ellenőrizze az üzenetet:

Láttuk a fantomképet a tévében. Valaki a csapatodból lepaktált. Szakítsd meg a kapcsolatot. Menj a Tá Ligado Cyber Kávézóba a Rua Bráulio Cordeirón további utasításért. 1400 óra. Jelezz vissza, hogy vetted az üzenetet a 9M, 6V, 4U, 4D, 7Z kóddal.

Hadi kétszer is elolvasta az üzenetet. Lepaktált? Egymást kergették a gondolatai. Ez lehetetlen. Ibrahim vagy valaki más elárulta? Miért? Ennek semmi értelme, de az üzenet hiteles volt. Szakítsd meg a kapcsolatot! Az órájára pillantott: 11.45. Sietősen kódolta a visszajelző párokat, aztán ismét beült a kávézóba, begépelte a választ egy szövegfájlba, és feltöltötte.

Ibrahim megelőzte Fa’ad és Ahmed kocsiját, és begördült a parkolóba. Keresett egy helyet, leparkolt, és leállította a motort. Fa’ad és Ahmed egy sorral mögötte állt meg, fél tucat autó volt közöttük. Az utasoldali ablakon kipillantva észrevette, hogy Hadi kilép a kert főkapuján. Sietősen lépdelt, tartása feszült volt. A rendőrség, tűnődött Ibrahim. Tovább figyelt, félig-meddig arra számított, hogy férfiak rohannak Hadi után, de semmi sem történt.
Mi folyik itt?
Hadi a kocsijához ért és beszállt.
Ibrahim döntött. Megvárta, míg Hadi ráfordul a kivezető útra, aztán kitolatott és a nyomába eredt. Lassított Ahmed autója mellett, és intett neki, hogy kövesse.
Miben sántikálsz, barátom?

80

– Horogra akadt – mondta Chavez, és kinyomta a műholdas telefonját. – Két óra, internetkávézó a Rua Bráulio Cordeirón.
– Remek, az meg hol a pokolban van? – kérdezte Dominic félrerántva a kocsit, ahogy egy taxi elhúzott mellettük a sofőr őrült dudálása és üvöltése közepette. – Nem mintha számítana. Úgysem jutunk el oda egyben.
Chavez a várostérképet tanulmányozta.
– Tarts keletnek. Majd irányítalak.
– Gondolom, nem ott csapunk le rá?
– Nem. Először megnézzük, egyedül van-e. Utasítottuk, hogy szakítson meg minden kapcsolatot, de ki tudja? No meg, diszkrécióra lesz szükségünk, hogy elintézzük, amit el kell intéznünk.
– Mégpedig?
– Akármit.
Dominic komoran elmosolyodott.

Megtalálták a kávézót, kétszer megkerülték a háztömböt, hogy kiismerjék a terepet, aztán kerestek egy parkolót az utcán ötven méterrel északra, egy útelágazás túloldalán. Kiszálltak és dél felé indultak. Egy patika és egy gumis között rövid sikátor vezetett egy rozsdás mosógépek, kardántengelyek és régi csatornacsőkupacokkal zsúfolt, hevenyészett szemétlerakó udvarba. Chavez az udvar végében, egy szemétkupac mögött állt meg. Egy rozzant kerítés széles lécei között kiláttak a szemközti internetkávézóra.
– Basszus! – mondta Chavez.
– Mi van?
– Épp most fedeztem fel, hogy járda van a kávézó jobb oldalán.
– Lehet, hogy hátsó kijárat – mondta Dominic. Az órájára pillantott. Még húsz perc. – járok egyet, megnézem, látok-e valamit.

Tíz perccel később csipogott Chavez telefonja. Megnyomta a „hívásfogadás” gombot: – Mondjad!
– Van egy hátsó ajtó, de nekitoltak egy kukát – jelentette Dom.
– Tűzrendészetileg rossz, nekünk jó. Oké, gyere vissza.
Chavez alig vette le az ujját a gombról, amikor egy zöld Chevrolet Marajo lassított az internetkávézó előtt. Noha ferde szögből, de látta, hogy magányos férfi ül a volánnál. A Marajo továbbhaladt, aztán fékezett, és betolatott egy üres helyre.
– Dom, hol vagy?
– Már majdnem az útelágazásnál.
– Vegyél vissza! Lehet, hogy megvan a madarunk.
– Vettem.
Az utca túloldalán a Marajo sofőrje kiszállt, és megindult a kávézó felé.
Chavez megnyomta a gombot.
– A miénk. – Leírta Dominicnak Hadi kocsiját, aztán így szólt: – Menj vissza a Hyundaihoz! Nem fog sokáig itt időzni!
Chavez két „vettem” kattintást kapott válaszul. Hívta a Campust. Sam Granger vette fel. Chavez jelentette: – Bent van.
– Feltöltöttük az üzenetet. A Rocinha déli részére, a Travessas Roma és az Alegria sarkán lévő biliárdterembe küldjük.
– Mikor?
– Hétkor.
Chavez letette. Eltelt tíz perc, mire Hadi felbukkant a kávézó ajtajában. Körülnézett az utcán, aztán a kocsijához ment és beszállt.
– Indul – mondta Chavez. Átsprintelt az udvaron, vissza végig a sikátoron, és kibukkant az utcán. Bal kéz felől Hadi Marajója beállt az útkereszteződésbe.
– Látom – szólt Dominic.
Hadi elkanyarodott.
– Jövök feléd – mondta Dominic.
– Ne gyere! Maradj a helyeden! – Chavez végigvágtatott az utcán, és harminc másodperc múlva már a Hyundaihoz ért. – Jó, indulj! Balra a kereszteződésnél, aztán megint balra, és állj meg a stoptáblánál.
Dominic követte az utasítást. Amikor a stoptáblához értek, Hadi előttük állt, és északra tartott. Dominic hagyta, hadd haladjon el két autó, aztán kigördült.

– Valaki követ minket – mondta öt perccel később Dominic. – Vagy Hadit.
Chavez az oldalsó visszapillantó tükörbe nézett. – Kék Lancia?
– És még kettő a mögött. Kis zöld Fiat, piros Ford Corcel.
– Ne csessz ki velem! Biztos?
– Láttam, hogy a Fiat és a Ford kétszer megkerüli a háztömböt, miközben a kávézó mögé mentem. Nem lehetnek zsaruk.
– Igen, és miért nem?
– A zsaruk jobbak ennél. Ez egy egész kibaszott konvoj.
Chavez a térképre pillantott. – Lássuk a medvét.
Dominic lassított egy parkoló mellett, és indexelt. Mögöttük a Lancia rájuk dudált. Chavez kidugta a kezét az ablakon, és intett, hogy tovább. Miközben a Lancia félrerántotta a kormányt, hogy elsuhanjon, Chavez átbámult.
– Ugyanannak az etnikumnak tűnt, mint Hadi. Csak nem a bűntársai?
– Megeshet. Lehet, hogy Hadi nem tudott tisztán szabadulni.
Dominic hagyta, hogy megelőzze a harmadik autó, a Corel, majd várt öt másodpercet, kiállt és besorolt mögé.

Músza harmadik napja az úton éppoly zökkenőmentesen telt, mint az első kettő. Késő délutánra elér utolsó éjszakai megállójához, a 7030 lakost számláló nevadai Winnemuccába, Las Vegastól háromszázötven mérföldre északnyugatra.

81

Becsületére legyen mondva, Hadi minden tőle telhetőt megtett, hogy lerázza üldözőit a Rocinha felé, két órán át kerülgette a nyomortanyákat, hol körbe, hol fel-alá furikázott, leste a nyilvánvaló jeleket, követik-e. A Lancia, a Fiat és a Corcel tartotta a konvojalakzatot, nem változtattak helyet, és sosem maradtak le Hadi hátsó lökhárítójától száz méternél jobban.
– Muszáj döntenünk – mondta Dominic. – jobb, ha mi döntünk, mintha ránk kényszerítik. – Ha lehetőségük lenne lecsapni Hadira és három társára, lecsapnának rájuk, vagy kizárólag Hadira koncentrálnának?
– Minél több, annál jobb – summázta Chavez –, de ne feledjük, csak te meg én vagyunk, és a riói zsaruk nem fognak különbséget tenni köztünk meg Hadi bandája között, ha félresiklanak a dolgok.

6.15-kor felhagytak a követéssel, és kivergődtek a Rocinha déli kijáratánál. Tisztában voltak vele, milyen kockázatos magára hagyni Hadit, de semmit sem tudtak a találkahelyről, és melegen remélték, hogy a következő negyvenöt percben nem fogják eltéríteni az üldözői.
Nyugaton a nap a hegyek mögé bukott, és arany fénybe vonta a nyomornegyedet.
Bár a Rocinha portugálul „kis tanyá”-t jelent, Dominic és Chavez egy fia tanyát nem látott. Az észak-déli irányban hozzávetőleg háromnegyed mérföldön, kelet-nyugati irányban negyed mérföldön elterülő nyomornegyed sekély, lejtős völgyben helyezkedett el sűrű erdőkkel tűzdelt hegyek és szirtek ölelésében. Az emelkedőkön felfelé kanyarogó keskeny utcákat cikcakkban kifeszített szárítókötelek és silány vászonponyvák árnyékolták, az egymást érő pasztellszínű, félnyeregtetős házak olyan szorosan álltak egymás mellett, hogy összeért az erkélyük, s a tetejük összefolyt. Az utcákról futórózsák kúsztak fel az omladozó beton- és téglalépcsőkön, hogy aztán eltűnjenek az épületek mögött. Mindenfelé több száz méternyi csupasz dróttal és kábellel teleaggatott telefon- és villanyoszlop meredezett. A keskeny utcákat palánkból vagy hullámlemezből tákolt kalyibák szegélyezték tucatjával. A sekély csatornákban szeméttel teli szennyvíz hömpölygött.
– Hihetetlen – mondta Dominic.
– Hányan laknak itt?
– Legalább százezren. Talán százötven is megvan.

Alig egy tömbnyire a biliárdteremtől leparkoltak és kiszálltak.
– Te hátulról, én elölről. Adj tizenöt percet, csak aztán indulj!
– Vettem.
Dominic végigment az utcán, és befordult a sarkon. Chavez átkelt az úton, vett egy üveg kólát egy utcai árustól, majd egy ponyvatető árnyékába húzódva a falnak támaszkodott. A háztömb túlsó végén magányos utcai lámpa kelt pislákolva életre. Eltelt tíz perc. Hadinak, a Lanciának, a Fiatnak és a Corcelnek híre-hamva sem volt. Megitta a kólát, visszaadta az üveget az árusnak, aztán átkelt az úton, és bement a biliárdterembe.
Nem is annyira terem volt, mint inkább ikergarázs méretű szoba, a közepén két biliárdasztal állt, jobbra egy bár, a szemközti fal mellett kemény támlás székek sorjáztak. A bár végében négy asztalt helyeztek el székekkel, oda lehetett leülni. A sarokban három lépcsőfok vezetett a „Kijárat”-hoz. A színes függesztéklámpák alatt látta, hogy férfiak tömörülnek a biliárdasztal körül. A helyiségben vágni lehetett a füstöt.
Ding helyet foglalt a bárnál, és rendelt egy sört. Öt perccel később kinyílt a hátsó ajtó, és besétált Dominic. A bárhoz ment, kért egy sört, aztán letelepedett egy hátsó asztalhoz.
Öt perccel hét után nyílt az ajtó, és belépett Hadi. Megállt az ajtó közelében, és idegesen szétnézett. Dominic vállmagasságba emelte a sörösüvegét, és bólintott Hadinak, aki némi tétovázás után megindult felé.
Ismét nyílt az ajtó. A Lancia sofőrje jött be. Akárcsak Hadi, fél percig ott szobrozott a belső teret pásztázva. Inge nem volt betűrve, jobb csípőjénél Chavez ismerős alakú dudort fedezett fel. A férfi pásztázása hirtelen abbamaradt, amikor meglátta Hadit, aki épp Dominic asztalához ért. Megindult utána. Chavez hagyta, hadd haladjon el mellette, aztán lecsusszant a bárszékről.
– Hol a pénzem, seggfej? – kiáltott rá portugálul.
A fickó megperdült, ökle a magasba lendült. Chavez fülmagasságba emelte a kezét. – Nyugi, nyugi...
Jobb tenyerével a férfi ábrázatába pancsolt, és betörte az orrát. A férfi hátratántorodott, Chavez utánaugrott, és hüvelykujjával ütést mért a nyakgödrére. A férfi elterült. A törzsvendégek kíváncsian figyelték az eseményeket, de nem avatkoztak közbe. A tartozás az tartozás.
A terem végében Dominic már felállt, és a hátsó ajtón kikísérte Hadit.
Chavez a lanciáshoz lépett, rátaposott a fegyverforgató kezére, és kitépte övéből a pisztolyt.
– Beszélsz angolul?
A férfi köpni-nyelni nem tudott.
– Bólints, ha beszélsz angolul.
A férfi bólintott.
– Akkor talpra, vagy itt puffantalak le, mint a kutyát!

Dominic a sikátorban várt. Ekkorra már teljesen beesteledett. Bal kéz felől a sikátor falban végződött, melyre egy sötétségbe vesző lépcsőt erősítettek, jobb kéz felől, úgy húsz méterre a sikátor szája nyílt.
Hadi a téglafalhoz lapult egy csoport szemeteskuka mögött. Dominic elővette a fegyverét, és a combja mögé rejtette. Chavez kilökte hátul a lanciást, aki Hadi mellé bukdácsolt.
– Kik maguk? – kérdezte Hadi.
– Pofa be! – hördült fel Dominic.
Chavez látta, hogy Dominic ujjai meg-megrándulnak a pisztoly agyán.
– Nyugi, Dom. – Felmarkolt egy újságot a földről, és a lanciásnak lökte. – Töröld meg az orrod!
– Baszd meg!
Hátuk mögött kivágódott az ajtó. A biliárdterem derengő fényében Chavez egy alakot vett ki néhány lábnyira a küszöbtől. Keze felemelkedett és feléjük nyúlt. Chavez kétszer mellkason lőtte, mire az hanyatt esett. Chavez berúgta utána az ajtót.
– Indulj, Dom! – Hadira és a lanciásra irányozta fegyverét. – Gyerünk!
A sikátor bejáratánál egy alak rohant feléjük. Fegyvere csövéből narancssárga fényt villant, aztán ráduplázott. Chavez a kukák mögé bukott és kétszer lőtt. Az alak félreugrott.
– A lépcsőre! – parancsolta Chavez.
Dom maga előtt noszogatva a lanciást és Hadit, megindult a lépcső felé. Chavez hátrálva ment utánuk, míg a válla falba nem ütközött, ekkor megfordult és követte őket.

Dominic sarkában loholva felhágott a lépcsőn, és a tetőre érve szétnézett. Balra és jobbra sikátor húzódott, fejük felett erkélyek nyúltak ki. Mögöttük jobb kéz felől másik lépcső vezetett fel egy másik téglafalon. Chavez arra intett. Dominic bólintott és fellökte a foglyait a lépcsőre. Mögöttük Chavez cipőkopogást hallott, lepillantott. A követőjük volt az, éppen kikandikált a sarkon. Chavez hátrahúzódott és mozdulatlanná dermedt. Tíz másodperc néma csend után ismét cipőkopogás vert visszhangot a lépcsőn.
Chavez az övébe dugta a pisztolyt, kettőt jobbra lépett, aztán a fölnyújtózott és elkapta az erkély alsó korlátját. Felhúzódzkodott, majd átmászott a felső korláton. Hasra vágta magát az erkélyen.
A léptek egyre közeledtek: koppanás... szünet. Koppanás... szünet... A távolban szirénák vijjogtak. Elég lenne néhány lövés, hogy a rendőrök a Rocinhában teremjenek? tűnődött. Behunyta a szemét és hallgatózott, várta, hogy változzon a visszhang.
Koppanás... szünet. A cipő megint koppant, de a koppanás ez alkalommal nem visszhangzott. A férfi elhaladt az erkély alatt, nyilván próbálta eldönteni: sikátor vagy lépcső? A lépcsőt választotta. Chavez csendben feltérdelt, megtámasztotta pisztolyát a korláton, és lőtt, egyetlen golyót eresztett a férfi tarkójába.
Leugrott, a holttesthez futott, sebtében átkutatta, aztán felvágtatott a lépcsőn. Dominic odafent várta, a lanciás és Hadi egy kuka mögött gubbasztott. Száz méterrel arrább a sikátor halványan derengő utcai lámpákkal megvilágított parkolóba nyílt. Valahonnan a közelből kosárlabdapattogás és gyermekzsivaj hallatszott.
– Lefaragtuk kettőre – mondta Chavez.
– Ezzel a kettővel majd igazságot szolgáltatunk.
Chavez a földre ejtette a hullától elszedett dolgokat: egy útlevelet, egy köteg pénzt és egy slusszkulcsot. Felvette a kulcsot és meglóbálta a lanciás és Hadi előtt. – Melyik kocsi, a Fiat vagy a Corcel?
Egyikük sem válaszolt.
Dominic megragadta Hadit a hajánál fogva, hátrarántotta a fejét, és a szájába nyomta a pisztolya csövét. Hadi ellenállt, a fogát csikorgatta. Dominic a másik kezével keményen légcsövön vágta. Hadi levegő után kapkodott. Dominic mélyebbre nyomta Hadi szájában a pisztolyt.
– Öt másodpercet adok, aztán az agyvelőddel fröcskölöm tele a sikátort. – Hadi nem felelt. Dominic még mélyebbre nyomta a pisztolyt. Hadi öklendezni kezdett. – Négy másodperc. Három másodperc.
Chavez a társát, annak szemét figyelte. Az arckifejezés szükség esetén uralható, a tekintet azonban sokat elárul. És Dominic tekintete arról árulkodott Dingnek, hogy komolyan beszél.
– Dom...
– Két másodperc.
– Dom! – reccsent Chavez hangja.
Hadi bólintott, esdeklőn feltartotta a kezét. Dominic kihúzta a pisztolyt, mire Hadi kinyögte: – Ford Corcel.
– Áruló! – kiáltott rá a társa.
Dominic a lanciás bal szemére irányozta a pisztolyt. – Most te jössz. Merre parkol?
A férfi nem felelt.
– Te csak három másodpercet kapsz – mondta Dominic, és elvette pisztolyát, hogy a térdkalácsához szorítsa. – Aztán egy életre járókeretre szorulsz.
– A biliárdteremtől egytömbnyire keletre, a tömb déli oldalán középen.
– Menj érte! – szólt Chavez Dominichoz. – Én majd felügyelek a barátainkra!

Tizenöt perccel később Chavez tülkölést hallott, és végignézett a sikátoron. Ott várakozott a Corcel kitárt ajtóval. Talpra állította a két foglyot, majd a kocsihoz noszogatta és a hátsó ülésre taszigálta őket. – Ezt a csomagtartóban találtam – mondta Dominic, s felemelt egy köteg rozsdás bálázóhuzalt.
Chavez hátrahajolt. – Ide a kezekkel!
Dominic elindult.
– Magányra van szükségünk – mondta Chavez. Oldal vást ült az anyósülésen, pisztolya a fejtámlán pihent.
– Azt hiszem, tudok egy helyet. Idefelé láttam.

Az épület ugyanolyan volt, mint az összes többi – négyszintes kockaház egy ajtóval és franciaerkéllyel –, csak ezen be volt deszkázva az ajtó és az ablak. Az épület oldalán vadrózsával benőtt lépcső emelkedett a sötétben. A bejárati ajtót hivatalos kinézetű pecséttel lezárták. „Lebontásra ítélve” – állt rajta portugálul
– Ez az! – mondta Dominic. – Rögtön jövök.
Kiszállt, felkaptatott a benőtt lépcsőn, és eltűnt. Két perc múlva visszatért. Bólintott Chaveznek, aki kiszállt, és a foglyok mögé kerülve követte Dominicot fel a lépcsőn. Harminc lábbal beljebb a bozót gyérülni kezdett, és a lépcső egyenesen egy tornácra vitt. Ahogy az alant lévőre, úgy a hátsó ajtóra is rányomták a „Lebontásra ítélve” pecsétet, de ezt az ajtót csak az alsó sarokpánt tartotta. Dominic felemelte, és arrább tette. Chavez beparancsolta Hadit és a lanciást a lakásba.
Dominic töltőtoll alakú zseblámpájának LED fénye alatt hamar kiderült, miért ítélték bontásra az épületet. A falakat, a padlót és a mennyezetet korom fedte, néhol egészen a tartóoszlopokig elfeketedtek. A padló megolvadt linóleum, szénné égett furnér és tátongó lyukak sakktáblája volt, melyeken át le lehetett látni az alsóbb szintekre.
– Leülni! – parancsolta Chavez.
– Hova? – csattant fel a lanciás.
– Bárhova, ahol nincs lyuk! Leülni!
Engedelmesen leültek.
– Szétnézek – mondta Dominic.
Chavez lezuttyant a foglyokkal szemben, és hallgatta, ahogy Dominic átkutatja a többi helyiséget. Dominic egy homályos petróleumlámpával jött vissza. Jól megrázta, folyadék lötykölődött benne. Letette a sarokba és meggyújtotta. A szobát sziszegő sárga fény töltötte be.
Chavez Domra nézett, és vállat vont. Dominic így szólt:
– Te vagy a főnök, a te balhéd.
Chavez felkelt, közelebb ment a két férfihoz, és újból letérdelt.
– Most elbeszélgetünk egy kicsit. Azt akarom, hogy meghallgassatok! Figyelmesen! Nem fogok süketelni, és azt akarom, hogy ti se süketeljetek! Ha kijövünk egymással, sokkal nagyobb eséllyel éritek meg a napfelkeltét. Mi a nevetek?
Egyikük sem válaszolt.
– Rajta, csak a keresztnevet, hogy beszélgethessünk!
– Hadi.
A másik tétovázott, vonallá préselte az ajkát. Végül megszólalt: – Ibrahim.
– Jó, köszönöm. Figyeljetek, tudjuk, hogy ti, a két halott barátotokkal karöltve intéztétek el a Paulinia olajfinomítót. Tudjuk, úgyhogy szó se essék róla többet. Nem vagyunk zsaruk, nem azért vagyunk itt, hogy letartóztassunk a finomító miatt.
– Akkor kik maguk? – kérdezte Hadi.
– Mások.
– Miből gondolja, hogy közünk van a dologhoz? – kérdezte Ibrahim.
– Te mit gondolsz? – kérdezte Chavez somolyogva, és futó pillantást vetett Hadira.
– Miért néz rám?
Chavez Ibrahimnak címezte kérdését: – Miért üldöztétek Hadit? – Ibrahim nem felelt, ezért folytatta: – így, találomra azt mondanám, elvégeztétek a munkát az olajfinomítónál, de nem számoltatok azzal, hogy Sao Paulóban lezárják a repteret, ezért folyamodtatok a B tervhez, és jöttetek Rióba. Ideértek, aztán rosszra fordulnak a dolgok. Hadi menekülni kezd, te meg, Ibrahim, a nyomába eredsz. Miért?
– Miért nem érdekli magukat a finomító? – erősködött Ibrahim.
– Nem a mi hazánk, nem a mi bajunk. Miért vetted üldözőbe?
– Mert áruló.
Hadi felcsattant. – Hazudsz! Te vagy az áruló! Te, vagy Ahmed, vagy Fa’ad. Kiszivárogtattátok a fantomképet!
– Miféle fantomképet?
– Amit a tévében mutattak. Láttam, olyan volt, mint én. Ki más adhatta volna nekik?
– Ki mondta ezt neked?
– Az Em... amikor megláttam a fantomképet, kapcsolatba léptem. Üzenet várt rám. Az állt benne, hogy átvertetek, és menekülnöm kell.
– Behúztak a csőbe.
– Meggyőződtem a valódiságáról. Hiteles volt.
Ibrahim a fejét ingatta.
– Tévedsz. Nem vertünk át.
– Szóval csak utol akartátok érni a barátaiddal, hogy elcsevegjetek, ez minden? – vágott közbe Chavez.
– Igen.
Chavez Hadihoz hajolt. – Ez úgy marhaság, ahogy van, és te tisztában vagy ezzel. Akár igazi volt az üzenet, akár nem, valamennyien tudták, hogy menekülsz. Valószínűleg a rendőrségre. Ezt nem kockáztathatták meg. Tudod, hogy ez az igazság.
Hadi nem szólt.
– Rendben, íme, az ajánlatom – mondta Chavez. – Ami minket illet...
– Még mindig nem tudjuk, kik maguk.
– Semmit sem mond a kiejtésünk?
– Amerikaiak.
– Pontosan. Ami minket illet, az olajfinomító lekerült a terítékről. Azt akarjuk tudni, ki irányít az USA-ban. Hány sejt van, merre találhatók... Ez minden.
– Baszd meg! – köpte Ibrahim.
Chavez hallotta, hogy Dominic feláll mögötte. Megfordult, s látta, hogy a konyhába megy. Visszafordult Hadihoz. – És te? Csak add meg a...
Lépteket hallott, Dominic már vissza is ért egy penészes konyharuhába csavart pisztollyal. Ibrahimhoz lépett, a bal térdéhez nyomta a pisztolyt, és meghúzta a ravaszt. A konyharuha halk pukkanássá tompította a lövést. Ibrahim felüvöltött. Dominic a szájába tömött egy másik konyharuhát.
– Jesszusom, Dom... – kiáltott fel Chavez.
Dominic arrább emelte a pisztolyt, és belelőtt Ibrahim jobb térdébe is. Ibrahim hánykolódva, fojtottan üvöltött, fejét a mögötte lévő falba verte. Dominic mellé térdelt, és keményen lekevert neki egyet, aztán még egyet, majd egy harmadikat is. Ibrahim elhallgatott. Könny patakzott az arcán. Hadi elhúzódott társától, s igyekezett elkúszni a fal mellett.
Chavez rámutatott. – Egy moccanást se! – Elkapta Dom karját, és próbálta talpra állítani. Dominic meg sem moccant, csak guggolt tovább összeroskadva Ibrahim mellett, és az arcába bámulva.
– Dom! Kelj fel!
Dominic elszakította tekintetét Ibrahimról és felemelkedett. Chavez a konyhába rángatta.
– Mi a túró volt ez?
– A beszélgetésterápia nem működött, Ding!
– Nem a te dolgod megítélni! Egek, szedd össze magad! Így már nem vesszük hasznát! Golyó mindkét térdbe... mázlink lesz, ha két szót ki tud nyögni!
Dominic vállat vont.
– Amúgy is Hadi a mi emberünk. Ő volt a futár. Ibrahim a sejt vezetője. Tud a Pauliniáról, és ennyi.
– Ezt nem tudhatjuk. Hadd csináljam úgy, ahogy szeretném!
– Rendben, persze.
– Hallod, amit mondok?
– Igen, a pokolba, azt mondtam, rendben.
Chavez visszament a szobába, és ismét letérdelt.
– Most kiveszem a konyharuhát. Ha üvöltesz, visszateszem – szólt Ibrahimhoz.
Ibrahim bólintott. Arca verítékben úszott. Térde alatt vértócsa áztatta a furnért.
Chavez kivette a konyharuhát. Ibrahim levegőért kapkodott, de becsukta a száját és elhallgatott. Alsó ajka reszketett.
– A barátom ma érzékeny egy kicsit. Sajnálom. Beszélgessünk Amerikáról, mondasz valamit, és elviszünk kórházba.
Ibrahim a fejét rázta.
– És te? – fordult Hadihoz. – Áruld el, amire kíváncsiak vagyunk, és nem viszünk magunkkal.
– Ne, Shasif... – suttogta Ibrahim érdes hangon.
Dominic odament hozzá és Chavez mellé térdelt, a tenyerével intve, hogy jól vagyok.
– Hadi – mondta. – Hadd foglaljam össze: meglátott valaki az olajfinomító elleni támadáskor?
– Nem, nem hinném.
– Szóval, ki tudta, hogy nézel ki? Ki szivárogtathatta ki a fantomrajzot? Vagy Ibrahim, vagy valaki felette. Senki más.
– De miért?
– Elvarratlan szál. Lehet, hogy valaki megbízhatatlannak talált. Gondolkozz el ezen! Ibrahim parancsot kap a feletteseitől, hogy öljön meg; a fantomkép és az üzenet miatt menekülőre fogod. Ibrahim ezt használja fel ellened, hogy meggyőzze a másik kettőt, vadásszanak rád együtt. Különben Ibrahimnak nincs oka megölni a barátjukat. Melyik a könnyebb?
Hadi eltöprengett ezen, majd Ibrahimra sandított, aki a fejét rázta. Szája sarkából csorgott a nyál, le, végig az állán. – Nem igaz.
– Hadi, Ibrahim átvert téged – folytatta Dominic –, most meg itt ül melletted, és hazudik. Nem durran el ettől az agyad?
Hadi bólintott.
– Az biztos, hogy nekem igen.
Dominic felrántotta a fegyverét, Ibrahim felé nyújtotta és szemen lőtte. Vér és agyvelő terítette be a falat. Ibrahim eldőlt, csak a bal karja rángatózott még tíz másodpercig, ahogy lezuhant, aztán nem mozdult többé.
Chavez ellökte Dominic karját. – Krisztus az égben! A kurva életbe!
Dominic felállt és elhátrált néhány lépést. Hadi magzatpozícióba gömbölyödött, és vinnyogni kezdett. Dominic két lépessel ott termett, és a halántékához nyomta a pisztolyt.
Chavez rákiabált. – Ne! Dom!
Dominic odapillantott. Chavez feltartott pisztolyával megcélozta, de ő csak a fejét ingatta, és visszafordult Hadihoz.
– Dom, ne csináld...
Dominic lehajolt, és így szólt Hadihoz:
– Hacsak nincs más mondandód számunkra, faszfej, végeztem veled, menten golyót eresztek a füledbe! Amikor azt mondom, rajta, bólintasz, vagy meghalsz!

82

Jack és Clark húsz perc alatt leért Virginia Beachre, és keresett egy ingyenparkolót egytömbnyire a parttól. A Salim gyerekek minden vásárlása három háztömbös körzetben történt.
– Szóval, mit gondolsz? – kérdezte Jack, amikor kiszálltak.
– Bejelentkeztek valahol itt a környéken egy szállodába egy új kártyával, de előtte még vásároltak egy kicsit a régivel. Megint marshallt és államügyészt játszunk, és a képüket mutogatjuk.
A következő órában szállodáról szállodára jártak, s amelyikkel végeztek, kihúzták Jack listájáról. Éppen az Atlantic és a Huszonnyolcadik utca sarkán épült Holiday Inn felé baktattak, amikor Jack megszólalt: – Itt vannak.
– Igen, hol?
– A medencénél. Két naplopó az ugródeszka mellett.
– Látom őket. Menjünk tovább!
Beléptek az előcsarnokba. Clark megállt és az ajkát csücsörítette.
– Emlékszel arra a virágboltra, ami előtt elhaladtunk a Huszonhetedik utcán? Menj vissza, vegyél pár szál százszorszépet vagy valamit. És egy olyan kártyát is borítékban.
– Mi?
– Majd elmagyarázom. Ne ugyanerre gyere vissza! Találkozzunk a hátsó parkolóban!
Jack tizenöt perc alatt térült-fordult. A hátsó parkolóban talált Clarkra, a kuka mellett.
– Ugyanazzal a keresztnévvel jelentkeztek be, a vezetéknevük Pasaribu. Az északi oldalon van a szobájuk, nem a medencére néz – mondta Clark.
– Szóval feltörjük a zárat, és bemegyünk.
– Fent vannak a szobalányok. A virág jobb lesz.

Jack ment fel először a csokorral. Clark a szemközti lépcsőt használta, megállt a tetején, a sarok mögött, hogy ne legyen szem előtt. Amikor Jack Salimék ajtajához ért, megállt és bekopogott, várt tíz másodpercet, majd ismét kopogtatott. Négy ajtóval arrább kijött egy szobalány egy másik szobából, és felkapott a kocsiról néhány törülközőt.
– Elnézést, kisasszony – szólt utána Jack.
– Igen, uram?
– Virágot hoztam a barátnőmnek. Vissza kell mennem a bázisra, de ezt szeretném itt hagyni neki. Az a baj, hogy már leadtam a kulcsomat. Esetleg ki tudná nyitni az ajtót? Az ágyra teszem a virágot, öt másodperc, és már kint is vagyok.
– Elvileg nem...
– Öt másodperc, és már kint is vagyok.
Szünet. – Hát, rendben.
Kinyitotta az ajtót, és ellépett.
– Köszönöm – mondta Jack.
Clark ezt végszónak vette, úgyhogy megjelent a sarkon.
– Kisasszony, hé, kisasszony...
– Igen, uram?
– Szükségem volna törülközőre. – Clark a kocsihoz ment, és tapogatni kezdte a készleteket, szappanokat meg samponosflakonokat vert le a földre.
A szobalány odament.
– Engedje meg, uram.
Salimék szobájában Jack az ágyra dobta a virágot, és szétnézett. Elektronikus kulcskártya, elektronikus kulcskártya...
A hamutartóban hevert. Felkapta és megcélozta az ajtót. Kiérve odakiáltott a szobalánynak: – Köszönöm! –, és megindult a lépcső felé. Clark megkapta a törülközőt, és ellenkező irányba indult, aztán visszakanyarodott Jack lépcsőjéhez, és a fordulóban találkoztak. Megvárták, míg a szobalány belép a szobába, amit éppen takarított, aztán visszaosontak Salimék ajtajához, áthúzták a kártyát, és besiklottak.
– Honnan tudtál a kártyáról? – kérdezte Jack.
– Pároknak mindig két kártyát adnak, és az emberek általában magukkal viszik őket, de nem a medencéhez.
– Mit keresünk?
– Hitelkártyát, személyigazolványt. Amellett bármit, amin megakad a szemünk.
Három perc múlva már kint is voltak. Clark tárcsázta a Campust, miközben visszabaktattak a kocsihoz. – Van még fejenként négy hitelkártyájuk és három útlevelük – mondta Rick Bellnek. – E-mailben küldöm a részleteket.

Eltekintve az új, Virginia Beach-i szállodától, a McDonald’s féle Happy Mealektől és a starbucksos Frappuccinóktól, Salimék egyetlen kiadást fedeztek még: autót béreltek a Budgettől. Jack és Clark visszahajtott a Holiday Innbe, és megtalálták a platina színű Dodge Intrepidet a hátsó parkolóban.
– És most várunk – mondta Clark.

Nem sokkal délután két óra előtt Citra és Purnoma lement a szálloda hátsó lépcsőjén, és beszállt az Intrepidbe.
Virginia Beachtől a keleti irányba tartó 264-esen mentek, átkeltek Norfolkon Portsmouth-ba a 460-ason, aztán északnak kanyarodtak, és átszelték a Hampton Roads-öblöt az alagúton. Túloldalt a Terminal sugárúton értek ki, onnan továbbhajtottak a Jeffersonra, majd Newport News Point déli csúcsánál a King Lincoln parkba. Clark követte őket a parkolóba, és nézte, ahogy kiszállnak és megcélozzák a parkot. Száz méter előnyt adtak nekik, aztán ők is kiszálltak, szétváltak, és követték őket.
Az alig negyed mérföld hosszú park felénél Clark és Jack megint találkozott a kosárlabdapályáknál, ahol éppen kötetlen mérkőzés folyt.
– Hova a fenébe mennek? – kérdezte Jack. A parkot két oldalról víz fogta közre. – Épp most cserélték le Virginia napfényes szörfparadicsomát erre.
– Nem tűnik helyénvalónak – értett egyet Clark.
Salimék a park túlsó, nyílhegyet formázó végébe értek a homokos föveny és a Jefferson sugárút között. Figyelték, ahogy a lány fényképezőgépet vesz elő a táskájából, és kattintgatni kezd, de nem az óceánt fényképezi, hanem a sztráda másik felét.
– A teherkikötő! – motyogta Clark.

– Felderítést végeznek – mondta Clark Hendleynek és a többieknek a telefonba egy órával később. Épp az imént követték Salimék Intrepidjét vissza a szállodába, és most az Atlantic sugárúton ültek egy háztömbnyire, ahonnét figyelemmel kísérhették valamennyi jármű jövés-menését. – A Newport News-i haditengerészeti kikötőről. Nem tudjuk, pontosan mi érdekli őket, de tucatszámra készítették a képeket.
– Horgonyzott katonai hajó? Van vegyianyag- vagy üzemanyagdepó?
– Semmi – mondta Clark. – Már ellenőriztük. Főként konténerszállító hajók száraz rakománnyal. Egész délelőtt a sarkukban voltunk. A medencét és a kikötőt leszámítva ki sem dugták az orrukat, és senki sem látogatta meg őket a szobájukban.
– Ha a célpontot akarják felmérni – mondta Granger –, ez hetekig eltarthat. Nem igazán vagyunk berendezkedve elhúzódó megfigyelésre. Javaslom, súgjunk az FBI-nak, hadd bajlódjanak velük ők.
– Adjatok még egy napot – mondta Clark. – Ha nem jön be, lefújjuk és hazamegyünk.

Utah-ban, a Saint George-i Claridge Fogadóban Frank Weaver éppen a zuhany alatt csutakolta magáról a nap porát, és alig várta, hogy kezdődjön az Esküdt ellenségek minimaraton a TNT-n, amikor kopogtattak az ajtón. Törülközőt kerített maga köré, és áttrappolt a szobán. – Ki az?
– A recepció, Mr. Weaver. Gondok adódtak a hitelkártyájával.
Weaver kioldotta a láncot, és résnyire nyitotta az ajtót. Az ajtó kivágódott és a falnak csapódott. Két férfi lépett be, az egyik becsukta az ajtót, a másik két hosszú lépéssel Weavernél termett, aki hátrálni kezdett, de nem volt elég gyors. Érezte, hogy a köldökének nyomódik valami kemény, és hatalmasat durran, aztán még egyszer. Érezte, hogy elesik. Az ágy szélének csapódott, és háttal a padlóra zuhant. Felemelte a fejét, és lenézett a mellkasára. Közvetlenül a szegycsont alatt két, ceruzaradír méretű lyukból vér bugyogott fel. A férfi, aki meglőtte, mellé lépett és terpeszben fölé állt. Frank Weaver látta, hogy a fegyver csöve leereszkedik az arcához, úgyhogy behunyta a szemét.

83

A Salim testvérek este kilenc órakor távoztak a szállodából; Jack és Clark szinte azonnal rájött, hogy a korábbi útvonalon közelítenek a Newport News-i haditengerészeti kikötőhöz. Portsmouth-ban lekanyarodtak a sztrádáról, és a Butler utcába hajtottak egy raktárba. Clark elhúzott a bejárat előtt, a Conradra fordult, lekapcsolta a fényszórót, aztán U kanyart tett, és tízlábnyira az útkereszteződéstől megállt.
Egy háztömbbel lejjebb az Intrepid begurult a parkolóba, és megállt az első raktársoron. Citra Salim kiszállt, egy konténerhez sietett, és kulccsal kinyitotta.
– Nem tetszik ez nekem – mondta Jack. – Minek kell két vakáción lévő gyereknek egy konténer?
– Érthetetlen – felelte Clark.
Citra előbújt. Becsukta és bezárta a konténert, majd visszatért az Intrepidhez. Két kis vászon hátizsákot cipelt.

Percekkel később már ismét az autópályán száguldottak az öbölalagút felé. A másik végén kiérve az Intrepid továbbhaladt a délutáni útvonalon, és megint a King Lincoln parkban kötött ki. Most azonban nem álltak be a parkolóba, hanem elhajtottak mellette, ráfordultak a Jeffersonra, és visszafordultak.
– Szerinted kiszúrtak minket? – kérdezte Jack.
– Nem. Csak óvatosak. Nem kell félnünk.
Az ipari park területén jártak: fuvarozócégek, kavicsszállítmányozók, ócskavastelepek és hajószerelő műhelyek között. Az Intrepid megint jobbra kanyarodott.
Clark hagyta, hadd tegyenek szert némi előnyre, aztán lekapcsolta a fényszórót, befordult, és leállt a padka mellett. Háromszáz méterrel lejjebb az úton, az Intrepid betért egy lakótelepre.
– Új barátokhoz mennek látogatóba? – tűnődött Jack.
– Derítsük ki!
Clark felgyújtotta a fényszórót, és megindult. Épp egy vonalba kerültek a lakóházzal, amikor két alak jött ki a parkolóból. Salimék a hátizsákokkal. Clark elhaladt mellettük, és a visszapillantó tükörből figyelte őket. A két testvér megint a Jeffersonra tartott. Clark befordult a következő sarkon, megint megállt, és leoltotta a fényszórót.
– Látod őket? – kérdezte.
– Aha, megvannak.
A Jeffersonnál Salimék átkeltek az úton, és köddé váltak egy fuvarozócég mögötti gyepsávon.
– Ideje utánuk eredni – mondta Clark.
Még mindig leoltott lámpával végiggördült a Tizenkettediken a Jeffersonra. Az útelágazásnál megpillantották a balra forduló Saliméket, amint épp eltűnnek a fuvarozócég kerítése mögött.
– Lassan elfogy alóluk az út – mondta Jack. A fuvarozócég mögött az emelt szintű, négysávos 664-es futott.
– Gyalogoljunk – mondta Clark.
Leparkoltak, kiszálltak, és átvágtak az utcán a gyepsávra. A fuvarozócég végében sűrű bozót és keskeny ösvény határolt egy lápos kis völgyet. Félúton jártak, amikor Clark rájött, hol vannak. – Ez a hat-hatvannégyes csatorna. Emlékszel, mi volt jobbra, amikor kiértünk az alagúton? – Több tucat motoros jacht és motorcsónak horgonyzott a csatornában.
Az ösvény aljában pöfékelve életre kelt egy motor. Clark és Jack előresprintelt. Ötven méterre, az egyik dokk végében, Salimék motorcsónakba ültek. A fiú helyezkedett el a kormánynál, és szabályozta a sebességkart. A csónak elindult a dokkból a csatorna felé.

Jack és Clark egy perccel később ismét a kocsinál termett. Ráhajtottak a Jeffersonra, és délnek vették az irányt. Néhány háztömbbel később, jobb kéz felől az ablakban eléjük tárult a csatorna. Látták, hogy Salimék csónakja a csatornatorkolat felé tart.
– A kikötőhöz mennek – mondta Clark.
– És a kikötői őrjárat?
– Jack, amint megkerülik a hullámtörő gátat, negyed mérföldre lesznek az első horgonyzóhelytől. Talán ha öt percünk van.
Clark megfordult az úton, és hajtani kezdett a másik irányba.
Átvágtak a 664-es alatt, és rákanyarodtak a déli irányba tartó Terminalra. A lehajtó aljában villás elágazás volt egy tartálytelepnél. Clark jobbra kormányozott, és egy kanyargó földúton haladt tovább. A tartálytelep felénél a fékbe taposott. Száz méterrel előttük kivilágított őrbódé magasodott. Az utat tolókapu zárta el.
– A nyavalya.
– Itt nem juttat át minket a marshall-jelvény? – kérdezte Jack.
– Ha már egyszer bent vagy, igen, de januárban változtak a szabályok a főkapuknál. Ha nincs szállítómunkás azonosító igazolványod, nem jutsz be.
– Honnan tudod?
– A Szivárványnál volt egy E-6-os, aki behatóan tanulmányozta az azonosítási protokollokat – felelte Clark. -A rosszfiúk mindig oda akarnak menni, ahol semmi keresnivalójuk. De ha rájössz, mit próbálnak hamisítani, jó úton jársz, hogy rájöjj, mit terveznek. – Hátrafordult, kibámult a hátsó szélvédőn, és visszatolatott az úton a villás elágazásig. Ott balra kormányozott, és behajtott egy murvás kocsifordulóba a tartálytelep kerítése mellé.
– Megint kutyagolhatunk – mondta Clark.
Balra tőlük, a tartálytelep túloldaláról odahallatszott a 664-esen elhúzó forgalom zaja. Jobbra, a földút túloldalán aljnövényzettel benőtt földgát emelkedett. Átkocogtak rajta, fel a töltésen, át a bozótoson, és le a lejtő másik oldalán. Futballpálya méretű, cserjével benőtt mezőn találták magukat. A túlsó végében észrevették az őrbódét, amit korábban láttak. Keresztülvágtattak a mezőn, fel egy másik emelkedőn, át néhány bokron, s egy földútra értek ki. Balra földes parkoló terült el több sor vasúti kocsi méretű tengeri konténerrel és két hullámbádog csarnokkal. Harminc másodperccel később Clark és Jack beszáguldott az úton a konténerek közé. Megálltak, hogy szusszanjanak egyet, aztán mentek tovább.
Több sor konténer mellett értek ki a parkoló széléhez. Kétszáz lábbal arrább kezdődtek a dokkok, három egészen benyúlt a kikötőbe, s mindkét oldalán egy-egy, tehát összesen hat hajó horgonyzott.
– Túl nagy a nyílt tér odáig. És túlságosan ki van világítva. Olyan, mint egy stadion. Melyik hajó az?
– Csak megérzés, de szerintem az, amelyiket még nem rakodtak ki. – A jobb kéz felől legtávolabb eső konténerszállítóra mutatott. Ömlesztettáru-konténerek zsúfolódtak össze az előfedélzeten. – Ki tudod venni a nevét?
Jack hunyorgott. – Losan.

Háromszáz méterrel odébb Citra és Purnoma Salim a Losan fara alatti cölöpépítményhez siklott a csónakkal.
– Biztos, hogy ez az? – suttogta Citra.
– Biztos. Nesze. – Elvette a hátizsákot és a vállára kapta.
Purnoma megfogta az acél hajólétrát, és hozzácsomózta a hágcsót. Aztán kiegyensúlyozta a csónakot, hogy nővére megindulhasson fel a létrán. Amikor a lány fent járt az utolsó létrafokon, a feje fölé nyúlt, megcsimpaszkodott a vitorlafeszítő kötélben, fellódította a lábát, és beakasztotta a bokáját. Mikor félig felért, Purnoma követte. Egy perccel később már a fedélzeten voltak.
– Elvileg csak két matróz van a hajón. Intézd el őket, én meg megyek a tartályokhoz! Ha végeztél, szólj, és kezdem!

– Ne feledd, ha úgy viselkedsz, mint aki idetartozik, annak is fogsz tűnni – mondta Clark, és a parkolóba sétált. Jack követte. Az egyik hullámbádog csarnok előtt három férfi figyelte őket füstöt eregetve. Clark felemelte a karját: – Helló, srácok. Hogy megy?
– Jól. És neked?
Clark elnagyolt mozdulattal vállat vont.
– Újabb nap, újabb egy rongy ötven.
A férfiak felnevettek.
Clark és Jack kiért a parkolóból, és végigmentek egy traktor-utánfutó soron. A rakparton bukkantak ki, jobbra fordultak, és elhaladtak a hajók mellett. A Losan mólójához értek.
– Nem lehet ilyen pofonegyszerű – motyogta Jack.
– Ne kiabáld el, kölyök!
Balra a mólóra kanyarodtak. Ötven méterrel előttük a Losan hajólétrája le volt engedve, a legalsó fok alig néhány lábbal ért a cölöp fölé.
– Van őrük? – tűnődött Jack.
– Őrszem, Jack. A tengerészeinél „őrszem”-nek hívjuk őket. Mindjárt megtudjuk.
Megindultak felfelé, lábuk alatt halkan pendültek az acél létrafokok. A tetején a korlátkapu nyitva volt, egy kifeszített huzal azonban útjukat állta. Clark elvágta az egyik végénél, és átléptek. Előttük jobbra boltív vezetett az előfedélzetre; balra a viharfedélzet nyúlt a farig. A válaszfal három tolóajtóra tagolódott. Clark elővette a fegyverét, jack követte a példáját. Az első tolóajtóhoz mentek, halkan kinyitották a zárat, és elhúzták az ajtót. Az alsó fedélzeten mintha két pingpongütőt csaptak volna össze. Clark pisztolyt imitált a kezével, mire Jack bólintott.
Második lövés.
Aztán rádió vagy kihangosított mobiltelefon halk csipogása-ropogása hallatszott az előfedélzeten.
Clark magára bökött, aztán a hajó gyomrába vezető létrára, majd Jackre és az előfedélzetre. Jack bólintott, mire Clark eltűnt a hajó gyomrában.

Jack két lépéssel később megtorpant. Zakatolt a szíve. Nagy lélegzetet vett, hogy megnyugodjon. Átvette bal kezébe a pisztolyt, a jobbját nadrágjába törölte. Nyugalom, Jack! Lélegezz! Pont olyan, mint a Hogan sikátor! Persze nem volt pont olyan, és bár tudta ezt, minden tőle telhetőt megtett, hogy agya hátsó zugába rejtse. John meglesz, ne aggódj miatta. Arra koncentrálj, ami előtted van... Óvatos léptekkel haladt, fegyverét két kézzel markolta, úgy ment végig a fedélzeten a feje fölötti szerkezetet pásztázva. Az előfedélzet boltíves részéhez ért. Megállt. Egy sarok mindig maga a pokol, mondogatta Dominic és Brian. Egy zsaru sem szíveli a sarkokat. Sose hamarkodd el a dolgot, emlékeztette magát Jack. Less ki, mérd föl a terepet, aztán húzódj vissza!
Így is tett, kilesett és visszahúzódott. Balra tőle negyvenötven láb magas acélfal emelkedett. Ömlesztettáru-konténerek, villant be neki. Négy volt egy rakáson, tizenkettő egymás mellett. Elülső szélük összeért a raktér megemelt nyílásával. Jack ismét kikukkantott, futólag szemügyre vette a raktér előtt a fedélzetrészt. Már épp visszahúzódott volna, amikor látja ám, hogy egy alak vágtat ki a konténergúla másik oldala mögül, a raktárnyílásra térdel, a zárat babrálja, egy-két lábra kinyitja, majd kivágtat a képből.
A hajó jobb oldalán csikorogva kinyílt, majd becsukódott egy nyílástető. Léptek koppantak a fedélzeten. Aztán fojtott hangok szűrődtek felé. Jack kilépett és végigsurrant a válaszfal mentén az alsó konténerhez. Az elejéhez lopakodott, és kilesett mögüle. Semmi.
Aztán pendült valami, és megint, majd megint. Beletelt egy pillanatba, hogy rájöjjön, mi az: cipők az acéllétrán. Felpillantott. Néhány lábnyira a feje fölött létra függött. Miben mesterkedsz, cimbora? Csak egy módja volt, hogy megtudja. Pisztolyát visszadugta a pisztolytáskájába, elkapta az alsó létrafokot, és mászni kezdett. Odafönt, a szomszédos konténeren a létra elmozdult, úgyhogy kénytelen volt csimpaszkodva kinyúlni, hogy elérje, miközben lába kalimpált a levegőben.
Neszt hallott maga alatt. Lenézett. Bár túl sötét volt a fedélzeten, hogy kivegye az arcát, Citra Salim hosszú fekete haját felismerte. A lány felemelte a pisztolyát. Jack elengedte jobb kezével a létrafokot és a fegyveréért kapott, így egyensúlyát vesztve még jobban kilengett. Citra pisztolyának csövéből vörös fény villant. Jack érezte, hogy izzó fájdalom söpör végig az állkapcsán, aztán hallotta, hogy tompán kondul feje mögött az acél.
A konténer másik oldaláról egy férfi szólt: – Citra?

Jack ismét a pisztolyáért nyúlt, de amint megérintette, tudta, hogy már késő.
Micsoda szégyen így meghalni, futott át a fején.
Citra mögött egy alak lépett át a boltíven. John Clark egyetlen hosszú lépést tett, felemelte fegyverét, és tarkón lőtte Citrát. A lány orra bukott a fedélzeten.
– Citra! Te vagy az?
Jack balra mutatott. Clark bólintott és megindult arra. Jack az arcára szorította a kezét, ujjai véresek voltak, amikor elhúzta. De nem ömlik, gondolta, s ennek azért örült. Megint mászni kezdett, előbb a második, majd a harmadik szintre.
Amikor már félúton járt a legfelső konténeren, elővette a pisztolyát. A tetőn megállt. Bal kéz felől, három lábbal a feje fölött a kormányosfülke ablaka és az ereszcsatorna. Átlesett a konténer fedelén.
Négy vakítóan fehér hengeres propántartály csücsült egymás mellett a konténerben, kettő elöl, kettő hátul. Öt konténerrel arrább látta, hogy tompa ezüstös tárgy úszik át a levegőn, és csörömpölve landol a konténerben. Jack a nyakát nyújtogatva próbálta betájolni a tárgyat. Aztán felfedezte az egyik tartály elülső pereme alatt a sercegő sárga fényt.
– John!
– Itt vagyok!
– Dobál valamit, bombát, vagy gránátot... valamit.
Újabb valami hasított át a levegőn. Ez alkalommal Jack jobban megnézte. Csőbomba volt. Fellökte magát a konténer szájára, és mint aki tojásokon jár, átaraszolt a konténeren. Jobboldalt látta, hogy Clark feje kibukkan a perem felett.
Az elülső karimán egyensúlyozva bekémlelt minden egyes konténerbe, pisztolyával mozgás után pásztázva. Újabb csőbomba ívelt át a levegőn, és zuhant csörömpölve egy tartályba. Majd még egy.
Jack a következő tartályra ugrott, megbillent, visszanyerte az egyensúlyát, és megint ugrott. Megcsúszott a lába, és mellkassal a negyedik konténer peremének zuhant. Jobboldalt Clark már a peremen járt, s jött elé, hogy találkozzanak.
– Égnek a gyújtózsinórok, John! – kiáltott Jack.
Feltornázta magát, a perembe akasztotta a lábát, és feltérdelt.
– Látod? – kérdezte Clark, miközben lépett egyet.
Egy alak bukkant fel az egyik konténerben, Clarkra lőtt, majd eltűnt szem elől.
– Basszus – motyogta Jack, és karját széttárva, mint egy kötéltáncos, rohanni kezdett. Épp a hatodik konténeren vágott át, amikor Purnoma Salim megjelent a nyolcadik konténer peremén, és átvetődött a következőbe. Aztán ismét megjelent, Clark felé fordult, aki épp egy ugrás kellős közepén járt két perem között. Purnoma felemelte a fegyverét. Jack futtában előkapta a pisztolyát, majd az egyensúly kedvéért bal kezét továbbra is kinyújtva tüzelni kezdett. Purnoma elterült. Jack beszüntette a tüzelést. Két konténerrel arrább robbanás hallatszott. A konténergúla megremegett. Bumm!
– John, le innen! – üvöltötte Jack és futott tovább.
Bumm!
A perem megmozdult a lába alatt, s ő oldalvást a konténerbe botlott. Látta, ahogy fehér füst süvít felé az egyik propántartályból. Oldalra fordult, hogy karjával és vállával fogja fel a lökést, aztán leszánkázott a lekerekített felületen és a konténer falának ékelődött.
Valahol a kikötőben megszólalt a riasztó.
– Jack? – ordított Clark.
– Jól vagyok!
Sziszegést hallott. Körülnézett. Közvetlenül alatta, a tartály aljában látta, hogy sárga fény szikrázik. Ó, az istenit!
– John, menj, indulj!
Egy tartállyal arrább újabb robbanás.
Jack a hátára gurult, felült, aztán továbbgördült, hogy meglovagolhassa a tartályt. Felállt és szétnézett. Nem volt hova menni. Ötven láb zuhanás várt rá minden oldalon, a legközelebbi létra húszlábnyira volt. A kormányosfülke! Végigsprintelt a tartályon és felugrott. Elkapta az ereszt, fellendítette a lábát, beakasztotta a bokáját, aztán felhúzta magát, és a kormányosfülke tetejére gurult.
Bumm!
Áthemperedett és lebámult. A tartály belsejéből lötykölődés hallatszott. Megcsapta orrát a szag. Könnyezni kezdett a szeme.
– John! – kiáltotta.
– Igen, balra vagyok!
– Érzed ezt?
– Aha! Csipkedd magad!
Jack felkelt, átvágtatott a tetőn, megtalálta a felső szerkezetre vezető létrát, és mászni kezdett lefelé. Clark alul várta.
– Mi a fene ez? – kérdezte Jack.
– Klórgáz, Jack.

Negyven perccel később ázottan és elcsigázottan értek a kocsijukhoz, úgy indultak vissza a Terminal sugárúton. A visszapillantó tükörben látták a kikötő egyik végétől a másikig villódzó kék-vörös fényeket. Mivel jelenlétük több problémát vetett volna fel, mint megoldott volna, levetették magukat a Losanról, néhány száz lábbal arrább partra úsztak, és a tűzoltó- és rendőrautók elől bujkálva átvágtak a kikötőn, míg vissza nem értek a tartálytelephez.
Clark rákanyarodott a 664-esre, és északkelet felé, Newport Newsba hajtott, ahol kerestek egy egész éjjel nyitva tartó étkezdét. Jack tárcsázta a Campust. Hendley vette fel.
– Ez a ramazuri Newport Newsban... a ti művetek?
– Máris bekerült a hírekbe?
– Minden csatornán. Mi történt?
Jack beszámolt az eseményekről, majd megkérdezte:
– Mennyire súlyos?
– Lehetne rosszabb is. Eddig kábé harminc kikötőmunkást szállítottak kórházba. Nincs halálos áldozat. Mik voltak, milyen tartályok?
– Propán, azt hiszem, vagy ötven. Csak fél tucat csőbombát sikerült felrobbantaniuk, de fogadunk, hogy sokkal több lapult a hátizsákjukban.
– Mindketten meghaltak?
– Igen.
– Most menjetek a repülőtérre. Foglaltunk nektek helyet a három-harmincas járatra.
– Mi az ábra?
– Híreket kaptunk Chaveztől és Carusótól. Elfogták Hadit, és megeredt a nyelve.

84

Hendley és Granger egy Suburbanben várták, hogy földet érjenek a Dullesen.
– Hova megyünk? – kérdezte Clark.
– Az Andrewsra. Vár a Gulfstream – felelte Hendley. – A fedélzeten már fent van a felszerelés és a ruha. De csak sorjában. Először a hajó, a Losan. Igazad volt, Jack. Két tucat csőbomba volt Saliméknál. A teherjegyzékben negyvenhat tartály állt, valamennyi selejtes és üres, Szenegálból küldték vissza a gyártónak, a smithfieldi Tarquay Industriesnak.
– Hát, azt tudjuk, hogy nem voltak üresek – jelentette ki Clark.
– Úgy van. Néhány napig még nem tudják megállapítani, de a katasztrófavédelmisek szerint több száz gallon ammónia és nátrium-hipoklorit volt minden egyes tartályban.
– Hipó – mondta Jack.
– Igen, nagyon úgy néz ki. Hétköznapi, általános hipó. Ha összekevered a két vegyületet, klórgázt kapsz. Ha jól számolunk, legalább harmincöt tonna klórgázról van szó. A dolgok jelen állása szerint alig néhány száz gallon keveredett össze. Megfékezték.
– Szent szar! – kiáltotta Jack. – Harmincöt tonna! Mekkora katasztrófát okozhatott volna?
– Sok múlik a szélen, a páratartalmon és a hőmérsékleten, de ezrek halhattak volna meg – felelte Granger. – Ezrek szenvedtek volna sérüléseket: bőr- és nyálkahártyaégést, tüdővizenyőt, vakságot... Rohadt egy dolog.
Hendley közbeszólt.
– A következő hír. Chavez és Caruso lecsapott Hadira.
– És a többi csapattag? – kérdezte Clark.
– Meghaltak a Rocinhában. Lehet, hogy ennek is köze van hozzá, de miután Hadi kinyitotta a száját, jó darabig dőlt belőle a szó.
– Nálunk van?
– Nem, összekötözték, mint valami hálaadási pulykát, és egy nyakába akasztott levélkével kitették egy rendőrőrsön. Soha többé nem látja a világot a brazil börtönökön kívül.
– Szinte mindenben igazunk volt Hadival kapcsolatban. Régóta OFT-futár volt, és az utolsó pillanatban szervezték be a Paulinia-akcióba. Az utolsó futári feladata során, amikor Chicagóból Vegason át San Franciscóba tartott, megállt, hogy beugorjon egy régi haverjához.
Hendley arckifejezése válaszolt a következő kérdésre, mielőtt Clark vagy Jack feltehette volna.
– Most ugratsz?
– Nem. Az Emír érkezett a Dassault Falconon Svédországból úgy egy hónapja. Azóta Vegasban él.
– És Hadi tudta, hogy hol...
– Igen.
– Baromság – mondta Jack. – Okkal jött ide. A Paulinia-balhé, a Losan... Dingnek igaza van. Készülhetünk a folytatásra!
– Egyetértünk – mondta Granger. – Ezért most szépen mentek, és fülön csípitek. Chavez és Caruso már a levegőben van. Körülbelül egy órával utánatok fognak földet érni.
– Szóval elkapjuk, és letesszük az FBI lépcsőjére? – kérdezte Clark.
– Nem azonnal, addig nem, amíg ki nem facsartuk.
– Az eltarthat egy darabig.
– Majd meglátjuk – mondta Hendley mosolyogva, ami Jack szerint minimum kajánra sikerült.
Az Andrewson a Gulfstream már készen állt, az ajtaja nyitva volt, a lépcső leengedve nekik Jack és Clark kiszedték a szerelésüket a Suburban csomagtartójából, kezet fogtak Hendleyvel és Grangerrel, majd repülőre szálltak. A másodpilóta az ajtóban fogadta őket.
– Üljetek, ahova jólesik. – Behúzta a lépcsőt, berántotta az ajtót és lezárta. – Öt perc múlva kigördülünk, tíz perc múlva a levegőben leszünk. Szolgáljátok ki magatokat a hűtőből és a minibárból.
Jack és Clark a gép farába ment. Leghátul ismerős arc ült: dr. Rich Pasternak.
– Gerry nem nagyon avatott be – mondta Pasternak. – Kérem, vigasztaljanak meg, hogy átkozott jó okkal szelem át az országot az éjszaka kellős közepén!
Clark elmosolyodott.
– Semmi sincs kőbe vésve, doki, de szerintem érdemes rászánni az időt.

Négy időzóna-eltéréssel és négy óra húsz perc repüléssel később, gyakorlatilag mindössze húsz perccel azután landoltak az észak-Las Vegas-i repülőtéren, hogy felszálltak az Andrewsról. Jack természetesen értette a jelenséget, de úgy vélte, ha túl sokat töpreng az ember a múlandó világ szürreális rugalmasságán, abba belesajdulhat a feje.
Két szundítás között kielemezték Clarkkal a Losan-akciót, baseballról beszélgettek, és kifosztották a hűtőt meg a minibárt. Jack tudta, milyen gondolatok nyomasztják az orvost. Azon a csúnya szeptemberi reggelen elvesztette a testvérét, és most, nyolc évvel később az ország másik végébe repül, hogy talán azzal találkozzon, aki az egészet kifőzte. Ugyanakkor nem biztos, hogy a „találkozás” a legmegfelelőbb szó rá, nem igaz? Hogy Pasternak mit tartogatott az Emírnek, azt Jack senkinek sem kívánta. Szinte senkinek sem.
A repülő megállt, Jack, Clark és Pasternak összeszedték a motyójukat, és megindultak az ajtóhoz. A másodpilóta előbújt a pilótafülkéből, kinyitotta az ajtót, és leeresztette a lépcsőt.
– Doktor úr, leküldessük a felszerelését a földi szállításnak?
– Nem, megvárjuk.
Az aszfalton Clark megkérdezte Pasternaktól: – Miféle felszerelést?
– A mesterségem eszközeit, Mr. Clark.
Pasternak még csak el sem mosolyodott.

Egy repülőtéri kisbusz kirakta őket a földi szállításnál, és tíz perccel később már egy Ford családi autóban ültek, és dél felé robogtak a Rancho Drive-on. Beálltak a McCarran ideiglenes parkolójába, és kerestek egy helyet. Jack tárcsázta Dominic mobilját, Dominic a második csörgésre felvette. Jack beleszólt: – Földet értetek már?
– Öt perce. Hol vagytok?
– Rögtön jövünk az érkezéshez.

Chavez és Dominic bedobta a poggyászát a raktérbe, majd bemásztak. Mindenki mindenkit üdvözölt. Chavez így szólt:
– A fenébe, John, sosem hittem volna, hogy valaha egy családi autó volánja mögött látlak.
– Okostojás.
Clark elindult a sztráda felé.

Tizenöt percbe telt csupán, s már be is gördültek az igényes lakóparkba. Chavez útmutatását követve Clark megállás nélkül elhajtott a ház előtt, befordult a sarkon, és visszaindult a villanegyed kijáratához. A stoptáblánál parkolóállásba tette a kocsit, és lekapcsolta a fényszórót.
– Van két óránk pirkadatig, és dunsztunk sincs, mi vár ránk odabent, igaz, Ding?
– Hadi látta a garázst, a konyhát és a nappalit. Ez minden.
– Van riasztó?
– Nem emlékszik, hogy látott volna riasztókapcsolót. Azt biztosan tudja, hogy az Emírnek van egy testőre, akit Táriknak hívnak. Átlagos külsejű fickó, közepesen magas, barna a haja, de a keze teljesen össze van égve. Erről semmit sem tud Hadi.
– Szóval ketten biztosan vannak bent – foglalta össze Clark. – Valószínűleg jó ideje már, hogy az Emír katonáskodott, de tegyük fel, mindketten kemény legények. Kérdés?
Nem volt.
– Csendben besurranunk az oldalsó garázsajtón, aztán be a konyhába. Két csapatra oszlunk. Láttok bármi okot, hogy másképp vegyüljünk?
Chavez válaszolt: – Nem.
Jack észrevette, hogy Dominic feje lekókad kicsit, és kinéz az oldalsó ablakon. Clark rákérdezett: – Dom?
– Jól megvoltunk. Kicsit elcsesztem, de sikerült kiköszörülni a csorbát, nem?
Ding bólintott.
– De, mehetünk.
– Rendben – felelte Clark. – Két csapat, általános házátfésülés. Mindenkire, akit csak el tudunk kapni, élve van szükségünk, az elsődleges célpont azonban az Emír. Legjobb lenne, ha egyáltalán nem tüzelnénk. Egy ilyen környéken öt perc alatta helyszínre érnek a zsaruk. Doki, megkérem, maradjon itt, és felügyelje a házat! Hívjuk, ha végeztünk. Ha van hely a garázsban, parkoljon be egyenesen! Ha nincs, a feljáróra.

Leálltak a kocsival a háztömb végén, és a hátralévő távolságot gyalogszerrel tették meg. A tiszta égboltot bevilágította a telihold; a levegő hideg volt, az a fajta hideg, amilyen a sivatagban szokott lenni éjjel.
Clark állt az élre, felbaktatott az feljárón, bement az oldalkapun az oldalajtóhoz. Kilincsgomb volt a zár, negyven másodperc alatt kinyitotta. Besorjáztak a garázsba. Dominic zárta a sort, ő húzta be maguk után finoman az ajtót. A garázs üresen állt. Autónak se híre, se hamva. Ott ácsorogtak kerek egy percig, füleltek, hagyták, hadd szokja a szemük a viszonylagos sötétséget.
Clark a konyhaajtóhoz lépett, és megfogta a kilincsgombot. Visszapillantott a többiekre és bólintott. Valamennyien elővették a pisztolyukat. Clark elfordította a gombot, megállt, hallgatózott, aztán kinyitotta az ajtót. Húsz másodpercig a küszöbön állt, az ajtófélfát vizsgálta, és a riasztópanel árulkodó pityegését fülelte. Csend honolt a házban. A konyha és egy beszögellés volt jobbra, balra egy boltíven át a nappali.
Clark belépett, Jack, majd Dominic és Chavez követte. Clark megindult balra a boltív felé. Bólintására a többiek szétszéledtek a házban. A konyha túlsó végében boltíves nyílás, azon túl folyosó. Clark kilesett a sarkon. Tízlábnyira tőle balra Ding feje bukkant fel egy másik sarokban. A folyosó Clarktól jobb kézre esett. Három szoba, egy-egy mindkét oldalon, és egy a folyosó végén. Intett Dingnek és Dominicnak, hogy övék az ajtó balra. Míg felzárkóztak, Jackkel a jobb oldali ajtó elé álltak. Mindkét csapat ugyanakkor hatolt be. Tíz másodperccel később már kint is voltak. Mindkét szoba vendégszoba volt, és üresen ásított.
A folyosó végén nyíló ajtóhoz tódultak: Clark, Jack, Chavez és Caruso. Clark intett: kettesével, jobbra és balra. Mindenki bólintott. Clark megfogta a gombot, elforgatta, és bólintott. Berontottak az ajtón, és pásztázó pisztollyal szétváltak. Clark felemelte az öklét – állj! –, majd a takaró alatt dudorodó halomra bökött. Chavezre mutatott, majd a szekrényre. Ding benézett és a fejét rázta.
Clark az ágyhoz lépett. Jack és Dominic az ágy végénél strázsált, Ding a másik oldalán. Mind a négyen a takaró alatt összegömbölyödött alakra szegezték a fegyverüket. Clark visszadugta pisztolyát a tokjába, felkattintotta töltőtoll alakú LED zseblámáját, megmarkolta a takaró szélét, és lerántotta.
– A rohadt életbe! – kiáltott fel.

85

Kersen Kaseke hajnali négykor indult el hazulról, elugrott egy két háztömbbel arrább üzemelő éjjel-nappali benzinkúthoz, és vett egy nagy pohár kávét. Hogy a kávé tulajdonképpen harám – muzulmánok számára tilos – vagy sem, arra Kaseke még nem kapott határozott választ, addig pedig úgy döntött, engedélyezi magának eme élvezetet. Elvégre ez volt az egyetlen, amit engedélyezett magának. Nem dohányzott, nem ivott, nem legeltette a szemét hosszasan az itteni nők viszonylagos mezítelenségén.
Visszaszállt a kocsiba, és a Nyílt Szív Kongregacionalista templomhoz hajtott. Az amúgy is ritkán zsúfolt városi utcák most különösen csendesek voltak. Délután derekától esett az eső, és most csak azok voltak talpon, akiknek nem volt választásuk: a munkahelyen hajnalban kezdők, a fuvarosok, a rendőrök... Utóbbiak kocsijából eggyel sem találkozott, s hitte, ez jel, hogy Allah vele van.
Megkerülte a templomot, aztán néhány háztömbbel északra leparkolt egy videotéka parkolójában, kiszállt, és vállára lódította hátizsákját. Megszokásból nem egyenesen a templomhoz ment, hanem kerülő úton közlekedett. Végül elégedetten konstatálta, hogy senki sem követi, úgyhogy átvágott a templom előtti gyepen a felvezető lépcsőt szegélyező sövényhez, és letérdelt.
Előhúzta hátizsákjából az első aknát. A hivatalos nevén M18Al-et, köznyelven „Claymore”-t gyalogság elleni, irányított repeszaknának tervezték. Domború téglalap alakjával a Claymore belseje cseppet sem volt bonyolult: egy réteg C4-es plasztikbombához hétszáz, darabonként 3,2 mm átmérőjű acélgolyót ágyaztak gyantába. Robbanáskor a C4-es 1200 m/s sebességgel lőtte ki a hétszáz gömbölyű repeszt. A képzésnek és utasításnak megfelelően Kaseke előző este eltávolította a Claymore külső fedelét, és óvatosan eloszlatott másfél kiló patkányirtó korongot a gömbölyű repeszek között. A patkányirtó aktív hatóanyagától, a véralvadásgátló difethialontól egy kis szerencsével a legapróbb seb sem lesz képes begyógyulni, amit a repeszek ejtenek. Ezt a taktikát használták palesztin testvérei nagy hatékonysággal a Gázai övezetben és Ciszjordániában. Persze nem kellett sokat várni az első izraeli válaszra, de az alatt a túlontúl rövid kegyelmi időszak alatt több tucatnyian meghaltak, mert elvéreztek a különben apró vágásoktól. Mivel itt még sosem volt ilyen támadásban részük, ugyanazzal a borzalommal és zavarral fognak szembesülni az orvosok.
Miután megelégedésére egyenletesen eloszlatta a korongokat, vékony gyertyaviasz réteggel lezárta a patkányirtót, hagyta, hogy megdermedjen, aztán újra összeszerelte a Claymore külső dobozát. A használati utasításban ruharagasztóval könnyedén befújt szalvétát ajánlottak, de tudta, hogy a viasz éppúgy megfelel. Ezután végigment minden egyes csavaron, majd ellenőrizte a nyílást, hogy megfelelően helyezte-e vissza a külső burkolatot. A használati utasítás világosan óva intette: ha a külső burkolat rosszul illeszkedik, a robbanóerő nem a kívánt irányba hat. És ő az utolsó betűig betartotta az utasítást.
Aztán kihúzta az akna villás lábát. Ügyelt rá, hogy a felirat – az ellenség felé – a templom bejárata felé nézzen, ahol néhány óra múlva pezsegni fog az élet, majd a puha földbe szúrta a lábat a sövényben. Hasra feküdt, átmászott a sövényen, majd megfordult, és belenézett az akna tetejére rögzített irányzékba.
Remek. Tökéletes helyválasztás. A robbanás nemcsak a bejáratot és a lépcsőt, de a járda egy részét is lefedi majd.
Egyeztette az akna időzítőjét saját karórájával. Összehangoltan működtek. Beállította a visszaszámlálót, megnyomta az indítógombot, és nézte pár másodpercig a ketyegését, majd felállt és távozott.

Hank Alvey hétvégi szokás szerint korán ébredt vasárnap, halkan felkeltette három gyermeküket, zabpelyhet és áfonyás gofrit készített nekik reggelire, aztán a lehalkított tévé elé ültette őket, hadd nézzék a rajzfilmeket. Az előző esti esőfelhők elvonultak, s ragyogó kék ég maradt utánuk. Napfény áradt be a nappali ablakán, és kévében a parkettára vetült, ahol a gyerekek a tévétől megbabonázva ültek.
Nem sokkal hét óra előtt kovászos kenyeret pirított Katie-nek, és főzött egy kávét, hogy ágyba vigye neki a reggelit. A gumijavító műhely, amit vezetett, vasárnaponként zárva tartott, úgyhogy ezen az egyetlen napon mentesíthette hitvesét a máskülönben heti hétnapos elfoglaltság alól. Az, hogy gondoskodik a gyerekekről, hogy ő egy órával tovább alhasson, szerfölött romantikus és szexis, biztosította az asszony, és vasárnap esténként, miután a gyerekek ágyba bújtak, be is bizonyította, milyen nagyra értékeli a gesztust.
De arra még várnia kell, emlékeztette magát Hank, s kitöltötte a kávét, mely a tálcára került, a frissen vajazott pirítós mellé. Többnyire sikerült majdnem az ágyhoz érnie, mielőtt Katié áthemperedett és álmosan rámosolygott volna. Ahogy most is tette.
– Mi lesz reggelire? – kérdezte mosolyogva.
– Tippelj!
– Ó, a kedvencem! – Felült és párnát gyömöszölt a háta mögé. – Mit csináltál a gyerekekkel, a szekrénybe zártad őket?
– A Yo Gabba Gabbát nézik. Azt hiszem, Jeremy belezúgott Foofába.
Katié a pirítósba harapott. – Az melyik?
– A rózsaszín virágos buborékizé.
– Aha! Megyünk templomba?
– Kéne. Már két vasárnapot kihagytunk. Még elérjük a kilences misét, utána sétálhatunk egyet a parkban.
– Jó, kirittyentem magam.
– Helyes – mondta Hank, és megindult az ajtóhoz. – Most kiengedem őket a szekrényből.

Hank még bele sem bújt a cipőjébe, amikor Katie felöltözve, kisminkelve, megfésülködve lement a földszintre. Legidősebb fiuk, Josh meg tudta kötni a fűzőt, de Amanda és Jeremy nem, úgyhogy az egyiknek Hank, a másiknak Katié segített, aztán elővették a kabátjukat és a slusszkulcsot, s megnézték, zárva van-e a hátsó ajtó...
– Elkésünk – kiáltott Katié.
Hank az órájára pillantott.
– Még van majdnem negyedóránk. Öt perc alatt odaérünk. Jól van, gyerekek, akkor iparkodjunk...
Kiléptek az ajtón.

A templomtól fél háztömbnyire északkeletre Kaseke egy padon ült a buszmegállóban, és már a harmadik pohár kávéját szürcsölte aznap. Abból a szögből tökéletes rálátása nyílt a templom lépcsőjére. Tessék! A templom ajtaja felpattant, és emberek tódultak kifelé. Kaseke az órájára pillantott: 8.48. A hátsó parkolóból a templomhoz vezető úton sorban érkeztek a kilencórás misére a hívek. Egy fiatal pár vezette a csoportot a három gyermekével, két kisfiúval és egy kislánnyal, akik kézen fogva szökdécseltek a szüleik előtt. Kaseke szorosan behunyta a szemét, és erőt kért Allahtól. így kell lennie. És mivel ilyen kicsik, a gyerekek úgyis azonnal meghalnak, olyan gyorsan, hogy nem is éreznek fájdalmat.
A közeledő csoport az ösvény végéhez ért, s csatlakozott a lépcső előtt gyülekezőkhöz.
Kaseke az órájára pillantott. Kevesebb mint egy perc.
Száz méterről onnan, ahova az aknát rejtette, nem láthatta, mennyire volt sikeres a terve, csak később, miután elfogták, magyarázta el a rendőrség, min csúszott el.

Az utolsó öt órában, miközben a Claymore előbb az esőben, aztán a kora reggeli napsütésben várakozott, a gyertyaviasz, mellyel Kaseke a patkányirtó korongokat a gömbölyű repeszekhez és a gyantához rögzítette, repedezni kezdett. Önmagában ez még nem befolyásolta volna az akna működését, Kaseke azonban nem tudta, hogy ez a bizonyos Claymore, nyolc másikkal egyetemben, több mint két évtizedes volt, és az elmúlt nyolc évet helytelen módon egy nyirkos barlangban, fadobozban tárolva, vagy Afganisztán Nangrahar tartományának napégette talajában eltemetve töltötte.
Miközben a gyertyaviasz megrepedezett a burkolat alatt, a rég szavatosságát vesztett, szerencsesüti-törékenységű gyanta szintén megrepedt, még ha csak hajszálnyit is. És ez már elég volt ahhoz, hogy tizennégy repesztok meglazuljon. A tizennégy repesztok a templom lépcsőjén a zsivajban hallhatatlan, egymást érő fémes csilingeléssel kiszabadult, és a burkolat alsó tálcájába zuhant. Ez még nem gátolta volna az akna robbanását, ha nem esett volna előző nap tíz órán át az eső, így azonban a mostanra sárrá puhult talajba süllyesztett lábak nem bírták tartani a kiszabadult repesztokok súlyát. 8.49:36-kor, huszonnégy másodperccel a detonáció előtt, Kaseke gondosan beirányzott Claymore-ja orra bukott, és negyvenöt fokos szögben megpihent, az eleje a föld felé, a másik vége a beton felé fordult.

Amikor aznap később a kórházban felébredt, Katie Alvey első gondolata az volt: Meghalt a férjem és azt hiszem, a gyermekeim élnek, csak ezután jött a felismerés, mekkora szerepe lehetett a vakszerencsének abban, hogy így alakultak a dolgok.
Miközben Kaseke aknája orra bukott, az Alvey család épp felhágott a lépcsőn két tucat későn érkezővel. Hank ment a lépcsőt szegélyező sövényhez legközelebb, balján Josh és Amanda volt, aztán jött Katié Jeremy kezét fogva.
A szemtanúk szerint olyan volt a robbanás, mintha süvített volna valami, aztán mintha jégverés szabadult volna rájuk a pokolból. Katié nem látta vagy hallotta, valamiért mégis Hankhez fordult, amikor felrobbant a Claymore. Az aknában lapuló hétszáz repesz közül négyszáz a földbe fúródott, krátert ütött a talajba, és jó méternyit felszakított a betonból. A többi repesz végigpattogott a betonon, majd lábszárakba-vádlikba hatolt, csontokat tört össze és húscafatokat tépett le, vagy különböző szögben és röppályán átszáguldott a lépcsőn. Azok, akiket szerencsétlen módon eltalált egy ilyen repesz, azonnal szörnyethaltak, vagy borzasztó végtagsérülést szenvedtek. Hank Alvey, akinek teste megvédte idősebb fiát és lányát, a bal állkapcsa alá kapott repeszt, amitől a feje három részre hasadt. Katie szemtanúja volt a jelenetnek, de nem maradt ideje cselekedni, hogy felkapja a gyermekeit, vagy testével védelmezze Jeremyt. Mint kiderült, nem is volt rá szükség.
Katié pislogva állt, csengett a füle, s képtelen volt felfogni a körülötte zajló vérontást. A gyerekeken hasonló zavarodottság uralkodott el, de hamar elmúlt, és ömleni kezdtek a könnyek. A lépcső úszott a vérben meg a szétszóródott kezekben-lábakban és a felismerhetetlenségig roncsolódott emberi maradványokban. Katie senki maradványait nem ismerte fel. Tucatszámra hevertek emberek a betonon. Volt, aki nem mozdult, mások fájdalomtól rángatóztak, s próbáltak minél távolabb vagy a szeretteikhez mászni, mozgott a szájuk, de a torkukon nem jött ki hang.
Aztán kitisztult Katié füle, és meghallotta a sikolyokat. És a szirénákat.

86

Miután behúzták valamennyi függönyt, és az egész házban felgyújtották a villanyt, Jack szólt Pasternaknak, hogy álljon be a kocsival a garázsba. Az orvos átvágott a konyhaajtón és megtorpant. – Ez ő?
– Nem, ez Tárik, az Emír testőre – válaszolt Jack.
Valójában tíz percbe telt, mire sikerült Tárikból kicsikarni, hogy legalább a nevét árulja el. Azon túl semmit sem mondott. Chavez és Domingo átkutatta a ház minden zugát, de csupán egy egyéni vonásoknak teljességgel híján lévő, előre gyártott ház személytelenségét találták.
– Úgy fest, pont lemaradtunk az emberünkről – mondta Jack. – Menjen, üljön le a nappaliban, doki. Majd hívjuk. – Letelepedett Clark mellé az asztalhoz, Tárikkal szemben. Tárik csuklóját-bokáját ragasztószalaggal összekötözték, s a lábát a konyhaasztalhoz rögzítették.
– Mi történt a kezével? – kérdezte Clark.
Tárik levette a kezét az asztalról, és az ölébe ejtette.
– Tűz.
– Erre rájöttem. Pontosan milyen tűz?
– Rám támadnak az otthonomban, és kirángatnak az ágyamból. Maguk nem a rendőrség! Kicsodák, és mit akarnak?
– Tudja, miért vagyunk itt – mondta Jack. – Mikor ment el?
– Ki? Egyedül élek itt.
– Shasif Hadi mást mesélt – mondta Clark.
Hadi neve említésére Tárik szeme alig észrevehetően összeszűkült, de csak egy pillanatra.
– Nem érdekli, hogyan találtunk rá Hadira? – kérdezte Jack. – Rio de Janeiróban fogtuk el. A Paulinia olajfinomító ellen intézett támadás után parancsot kapott az Emírtől, hogy szakítson meg minden kapcsolatot Ibrahimmal, Fa’addal és Ahmeddel. Azt mondta neki az Emír, elárulták a többiek.
– Ez nem... – Tárik a mondat felénél elhallgatott.
Clark következett: – Nem igaz? Fején találta a szöget.
Igazság szerint feltörtük a kódjukat. Azt a sok egyszer használatos jelszókulcsot a website bannerekbe ágyazva... Feltörtük, aztán üzenetet hagytunk Hadi aznapi aktuális tárhelyén, és rávettük a menekülésre, hogy egyenesen a tárt karunkba fusson. – Clark Jackre pillantott. – Beletelt vagy tíz percbe, hogy megtörjük.
– Annyiba se. És van itt még valami, Tárik: a Losan teherhajó, azt is leállítottuk. A Salim testvérek halottak, és a Newport News-i tűzoltóság épp e pillanatban rakodja le a propántartályokat.
Tárik már nem bírt lakatot tenni a szájára.
– Hazugság!
– Melyik rész? – kérdezte Clark. – Hadi vagy a Losan?
– Mindkettő.
– Szóval bevallja, hogy ki maga, és hogy ismeri az Emírt.
Tárik előremeredt, összekötözött keze ökölbe szorult.
– John, ezt látnod kell! – szólt be a folyosóról Ding.
Clark és Jack a hálószobában találta Dinget és Dominicot.
Egy komód tetején laptop hevert.
– Az éjjeliszekrényben találtuk – mondta Ding. – Leütött egy billentyűt.
Néhány pillanattal később megjelent az Emír arca a képernyőn. A háttérben a nappaliban álló kanapé és a fal látszott. – Szaif Rahman Yasin a nevem. Emírként ismernek, én vagyok az Omajjádi Forradalmi Tanács parancsnoka. Ma hívő muzulmánként, valamint Allah alázatos szolgájaként és katonájaként szólok hozzátok. Mostanra a világ már megtapasztalta, hogyan sújt le Allah Amerika pogány nemzetére...
Clark megnyomta a vissza gombot, és megállította a videót.
– Ez a kurafi végrendelete.
– Milyen dátum van rajta? – kérdezte Jack.
– Tegnapi – felelte Dominic.
– Jesszus!
Követték Clarkot a folyosón át vissza, az étkezősarokba. Clark leült az asztalhoz, mindenki más megállt mögötte.
– Tárik.
– Mi az?
– Azt akarom, árulja el, hol van Szaif, és mit csinál! Mielőtt felelne, meg kell értenie az alapszabályt: csak egy esélyt kap a válaszra, aztán...
Tárik a semmibe meredt.
– Megölnek? Csak rajta, nem félek a haláltól. Várni fognak a paradicsomban...
– Nem öljük meg, Tárik, de egy óra sem kell hozzá, s azt kívánja, bárcsak megölnénk.
Tárik Clarkhoz fordult és ránézett. – Nem félek.
Clark komoran nézte egy darabig, aztán anélkül, hogy levette volna a szemét a férfiról, a válla fölött odaszólt Dingnek: – Menj, töltsd meg a kádat!

Clark sosem értette igazán, miért vitatkoznak azon, kínzás-e a vízbe fojtást imitáló kényszervallatás, vagy sem. Bárki, aki egyszer átesett rajta, vagy első kézből látta, tisztában volt vele, hogy az. Eredményeket is produkált, melynek valóságtartalmát csak egy különösen agyafúrt vallató vagy későbbi hírszerzés igazolhatta. Clarkot az ég az előbbi tulajdonsággal áldotta meg, az utóbbira meg sem ideje, sem erőforrása nem volt.

Nyolc percbe, egy vizes törülközőbe és pontosan kilenc liter vízbe telt. Clark elégedetten állt fel a guggolásból az alig eszméleténél lévő, fuldokló Tárik fölül, és Dinghez fordult, aki összefont karral támaszkodott a falnak.
– Húzd ki a dugót – parancsolt rá Clark. – Takarítsd össze, és zárd be.
– Te beveszed ezt, John?
– Igen. – Clark az órájára pillantott. – De mindegy is, mert kifutunk az időből.

87

Clark visszatért a konyhába. – Jack, hozd a telefonkönyvet! Szükségünk van a legközelebbi repülőtérre! A polgári helikopterkirándulás lesz a legjobb.
– Rajta vagyok!
– Dom, te vezetsz! Doki, nem bánja, ha itt kell maradnia vele? – Ding már jött is a folyosón Tárikot vonszolva. – Visszajövünk magáért.
– Rendben.
Jack odakiáltott: – Paragon Légitársaság helikopterkirándulás a kettő-tizenötös sztrádán. Három mérföldre innen.
Harminc másodperc múlva már kint voltak a házból, két perc múlva már a sztrádán száguldottak. Clark a műholdas telefonon tárcsázta a Campust. Rick Bell vette fel. Clark rögtön belevágott:
– Most azonnal szükségem van rád, Gerryre és Samre a tárgyalóteremben.
– Tartsd!
Harminc másodperccel később Hendley vonalban volt.
– Mi van, John?
– Jack is vonalban van. Az emberünk tegnap távozott. Egy testőr maradt a házban. Atombomba van náluk, Gerry, valószínűleg tíz kilotonnánál kisebb, de elég nagy a terveikhez.
– Várj csak, bizonyíték? Hihető ez?
– Én elhiszem. Muszáj feltételeznünk, hogy az.
– Honnan szerezték?
– Fogalmam sincs. Arról nem volt tudomása a fickónak.
– Rendben, mi van még?
– Az Emír hat másik fazonnal találkozik innen száz mérföldre északra. A testőr nem volt birtokában a pontos részleteknek, de a Yucca-hegy a célpontjuk.
– Mármint az atomhulladék-temető?
– Aha.
– Még nem is üzemel. Semmi sincs ott.
– Van talajvíz – felelte Jack.
– Tessék?
– Tekintsd föld alatti kísérleti atomrobbantásnak. Robbants föl egy atombombát ötezer lábbal a sziklák alatt, és a rengéshullámok egyenesen lefelé hatnak. A mérnökök már kivájták a tárolóvágatokat ezer láb mélységig. A talajvíz az alatt van ötszáz lábnyira. Geológiai szita az egész – magyarázta Jack. – Minden sugárzás a víztartó rétegbe fog áramlani, aztán szétterjed délnyugatra. Lehet, hogy egészen a nyugati partig. Több ezer négyzetmérföldet mérgeznek meg az elkövetkező tízezer évre.
Néma csend telepedett a vonal másik végén a Campusra. Aztán megszólalt Granger: – Honnan a pokolból szedték?
– Házi találmány, valószínűleg egyszerű fegyvercső felállás: belelősz egy uránhengert egy másikba, és máris megvan a kritikus tömeg – felelte Clark.
– És az urán? Honnan szerezték?
– Nem tudjuk biztosan. A testőr szerint az Emír egyik kapitánya néhány hete átruccant Oroszországba.
Hendley feltette a kérdést: – Te vagy a főnök terepen, John. Mit akarsz tenni?
– Meg van kötve a kezünk, Gerry. Hiába hívunk bárkit, senki sem fog felmentő sereget küldeni. Száz meg száz kérdésük lenne, mielőtt bárki egy lépést is mozdulna: kik vagyunk, honnan van az információ, milyen bizonyítékunk van rá... Tudod, hogy megy ez.
– Igen.
– Két perc múlva egy repülőtérre érünk. Meglátjuk, kibérelhetünk-e egy helikoptert. Attól függően, mit kapunk, akár harminc perc múlva a Yucca fölött lehetünk. Ha mi érünk oda elsőként, tartjuk a frontot, míg nyitott fülekre nem találsz.
– És ha másodiknak értek oda?
– Abba bele se akarok gondolni. Hívlak, ha a levegőben vagyunk.

Kilencven mérfölddel Las Vegastól északra, a Halál-völgyet átszelő 95-ös autópályán az Emír autója lassított, és átvágott a felezővonalon a leállósávba. A kaktuszcserjével benőtt gáton át alig látszott a földút, de lehajtott egy sekély mélyedésbe, és kisvártatva keréknyomban találta magát. A szélvédőn át kivehető volt fél mérföldre a holdbéli hegyekre hasonlító kopár tájból kiemelkedő Skeleton Hills.
A keréknyom egyre lejjebb ereszkedett, aztán balra kanyarodott, és egy keskeny kanyonnal párhuzamosan futott. Negyed mérföld után megpillantott egy parkoló autót. Ahogy közelebb ért, látta, hogy Subaru. Músza állt az ajtaja mellett. Az Emír lefékezett, Músza meg beszállt. Megölelték egymást.
– Jó látni téged, testvér – mondta Músza.
– Téged is, öreg cimbora. Itt vannak?
– Igen, odafönt.
– És a szerkezet?
– Már felraktuk.
Músza mutatta az Emírnek az utat a keréknyomsáv következő fél mérföldjén, ahol elkanyarodott egy alacsony domb körül. Frank Weaver kamionja az útra nézve parkolt. A GA-4-es tartály megcsillant a napfényben. Három férfi csoportosult az ajtó köré.
Az Emír és Músza kiszállt és odament hozzájuk.
– Az oroszországi csapatom – mutatta be őket Músza.
– Numair, Favváz és Idrisz.
Az Emír odabólintott nekik.
– Szép munka volt. Allah mindannyiótokra lemosolyog.
– Az órájára pillantott. – Tizenöt perc múlva indulunk.
Elég szorosan fértek csak el, de mindenkinek sikerült bepréselődnie a vezetőfülkébe. A Frank Weaverre leginkább hasonlító Favváz vezetett. Öt perc múlva ismét az autópályán jártak, és észak felé tartottak.
Egy útszéli tábla jelezte: 373-AS SZTRÁDA – 6 MÉRFÖLD.

Chavez begurult a Paragon Légitársaság parkolójába. A kerítésen át látták, hogy két helikopter – mindkettő Eurocopter EC-130-as – várakozik az aszfalton. Chavez az iroda elé állt, Clark és Jack kimászott.
– Ding, kerülj a műhelykapuhoz! Beengedünk.
Clark és Jack besétált az irodába. Egy hatvanas éveit taposó, feltupírozott kontyos, vörös hajú nő ült a pult mögött. Jobbra tőle félig üvegezett ajtó nyílt a műhelybe.
– ’Reggelt – köszönt Clark.
– Magának is ’reggelt! Miben segíthetek?
– Nem tudom, van-e pilótája, akivel beszélhetnék.
– Talán én is segíthetek. Kirándulni szeretne?
– Nem, ami azt illeti, technikai kérdésem lenne az EC-130-as főrotoragyának csuklójáról. A fiam repülőelektronikát tanul, és nagy segítség lenne, ha láthatnánk egyet közelről.
– Egy pillanat, megnézem, van-e egy perce Martynak.
Clark és Jack az ajtóhoz nyomult. Egy szürke kezeslábast viselő férfi jelent meg az ajtóban. Clark kinyújtotta a kezét.
– Hé, Marty! Steve Barnes. Ez a fiam, Jimmy... – Clark beszéd közben belépett az ajtón, s egyre hátrébb kényszerítette Martyt. – Kérdésem van az EC-130-asról.
Láthatóan csak két ember tartózkodott a hangárban, mindketten a másik végében, egy Cessna tövében.
Clark fellibbentette az ingét, és megmutatta Martynak a Glock agyát.
– Ó, a francba, hé...
– Nyugi! – mondta Clark – Csak kölcsön akarunk venni egy helikoptert.
– Mi?
– És azt akarjuk, hogy maga vezesse.
– Most viccel?
– Nem. Segíteni fog nekünk, vagy lábszáron lövöm, és mindenképp visszük a helikoptert. Működjön együtt, vigyen minket oda, ahova mennünk kell, és egy órán belül ismét itt lesz. Mondjon igent!
– Igen.
– Melyik madár kész a felszállásra?
– Hát, egyik sem...
– Ne hazudjon nekem, Marty. Hétvége van. A kirándulások és repülőórák főszezonja.
– Rendben. Az ott – mutatta Marty.
– Menjen, szóljon a recepciósnak, hogy elugrik egy gyors körre. Ha trükközik, seggbe durrantom.
Marty kinyitotta az ajtót, átdugta a fejét, és tette, amire utasították.
– Mi az a főrotoragy-csukló? – súgta oda Jack Clarknak.
– Dunsztom sincs.
Marty visszafordult az ajtóból, és Jack megkérdezte:
– Hol lehet irányítani az oldalsó kaput?
– A külső falon, a hangár másik végén.
Jack megindult arra. Clark Martyra villantott egy mosolyt.
– Menjünk!
– Mi ez az egész? – kérdezte Marty az EC-130-ashoz tartva. – Mit csinálunk?
– Mentőakciózunk, Marty.
Ahogy közeledtek a helikopterhez, Jack, Chavez és Dominic megjelent a hangár sarkán, és odament hozzájuk. Beszálltak hátra, míg Clark az első ülésen foglalt helyet. Marty bemászott, becsatolta az övét, és megkezdte a felszállás előtti ellenőrzést.
– Hova megyünk? – kérdezte.
– Északnyugatra – felelte Jack. – Ha elérte a kilencven-ötös és a három-hetvenhármas sztrádát, északkelet felé vesszük az irányt. – Megadta Martynak a szélességi és hosszúsági koordinátákat.
– Az tiltott légtér, ember – mondta Marty. – Az a Nellis Légi Támaszpont és a Nevadai Atomkísérleti Telep. Nem mehetünk...
– Dehogyisnem.

Nyolc perc múlva a levegőbe emelkedtek. Clark felhívta Hendleyt, és beleszólt: – Fent vagyunk.
– Rick Bell is vonalban van. Egyre több disznóságot követnek el. Velük van tele a CNN, az MSNBC és a Fox. Az iowai Waterlooban egy templomnál robbantottak, ötven-hatvan halottról beszélünk, a sebesültek száma ennek a duplája. A missouribeli Springfieldben is volt valami. A helyi hírállomás számolt be egy szoboravatásról, olyan volt, mintha a szövetségesek szálltak volna partra. Valami nebraskai városban... Bradyben... besétált valaki egy gimis úszótalálkozóra, és gránátokat gurított a fertőtlenítők alá. Te Mindenható!
– Végzik a dolgukat – mondta Clark. – Terrorizálnak. A Losan, a Paulinia-tűz meg ezek a támadások. Az OFT üzen: sehol senki sincs biztonságban.
– Ezek után bőven lesz hívük.
– Ennél rosszabb a helyzet – mondta Bell. – Emlékeztek, mekkorát zuhant a gazdaság szeptember tizenegyedike után? Ezt szorozzátok be ezerrel, ez vár ránk. Az Emír és az OFT csak elvarrja a szálakat: elintézi, hogy a gazdaságunk belülről eméssze fel az országot. Most golyózták ki az új olaj import-forrásunkat, szabotálni próbálták egy fontos kikötőnket, és csak Isten tudja, hány embert öltek meg az ország szívében, most meg atombombát akarnak robbantani. Az emberek jelentik a gazdaságot! Bénítsd meg az egyiket, és a másik is megbénul. Ehhez jön még Kealty, aki már így is elbarmolta, és máris ott tornyosul előttünk a hatalmas probléma.
– Logikus – mondta Clark. – Amibe ez a fickó belevág, az sohasem egysíkú.
– Várhatóan mikor érkeztek? – kérdezte Hendley. Clark Martyhoz fordult: – Még mennyi idő?
– Huszonkét perc.

88

Tizenöt mérfölddel a 373-as csomóponttól, az EC-130-as alatt megjelent a barna sivatagot szürke vonalként átszelő 95-ös sztráda.
– Milyen közel van a Nellis Légi Támaszpont? – kérdezte Clark Martytól.
– Ha kinyúl az ablakon, szinte megérintheti. Csak egyet mondok, mihelyt átvágunk északkeletre, feltűnünk a radarjukon. És ezeknél a pasasoknál nincs bocsánat!
– El kell jutnunk Yuccába.
– A pokolba! Vigasztaljanak meg, hogy maguk nem terroristák!
– Jófiúk vagyunk.
– Miféle jófiúk?
– Nehéz megmondani. El tud vinni oda, mielőtt lekergetnének minket?
– Melyik bejárathoz, az északihoz vagy a délihez?
– A délihez.
– Ha belemegyek ebbe az őrültségbe, ki tudok hozni százkilencven mérföld per órát a kicsikéből, és ha leteszem... Mondjuk, négy perc, miután lekanyarodtunk a sztrádáról. Megtenne nekem egy szívességet?
– Mi lenne az?
– Fenyegessen meg még egyszer! Ha a csuklómra csattintják a bilincset, szükségem lesz valamiféle védelemre.

Öt perccel később újabb, a 95-öst délről keresztező szürke vonalat pillantottak meg a szélvédőn át. – A három-hetvenhármas – tudósított Marty. Ahogy átrepültek a csomópont felett, északnyugatnak döntötte a gépet, és ereszkedni kezdett, míg alig harminc láb választotta el őket a sivatagtól.
Hegygerinc emelkedett előttük.
– Ez a Busted Butte – közvetített Marty, miközben felrántotta a gépet, majd kiegyenesítette. – Három mérföld. Hatvan másodperc. – Megint bedöntötte a gépet, előbb balra, majd jobbra, aztán lezúgott egy sekély völgybe.
A szélvédőn át két hold kavicsos terület tárult a szemük elé. A földdarab bal oldalán, tőlük egészen távol, kulcslyukat formázó nyílást vágtak a hegyoldalba, a közepén hatalmas alagútbejárattal.
– Társaságot kaptunk! – szólt Jack.
A terület északi felén út nyúlt a sivatagba. Egy gigantikus rozsdamentes acélsúlyzót szállító platós kamion gördült be a földdarabra.
– Az meg mi a frász? – kiabálta Dominic.
– GA-4-es tartály – felelte Jack. – Fáradt-uránrudak szállítására.
– Azt hittem, nem üzemel a hely.
– Nem is. – Jack az északi út szélén emelt, fehér, telefondoboz méretű őrbódét tanulmányozta a távcsövön át. Látta, hogy két alak hever az úttesten. – Halottak az ellenőrző pontnál – kiáltotta.
Clark Martyhoz fordult: – Le tudja tenni...
– Úgy, hogy ott van az a kamion, nem. Leszedné a rotoromat. Ötven méterrel arrább viszont igen.
– Akkor tegye!
– Fordulunk!
Marty élesen bedöntötte a helikoptert, és csavarvonalban szállt vissza arra, ahonnan jöttek, majd lebegve megállt az út fölött. Bent a földdarabon lefékezett a kamion. A vezetőfülkéből emberek ugráltak ki.
– Ötöt számoltam – kiáltotta Dominic.
Figyelték, ahogy ketten elvágtatnak a kamion mellett az EC-130-as felé. Futás közben felemelték AK-47-esüket, és tüzelni kezdtek.
– A szentségit! – üvöltötte Marty. – Mi a frász folyik?
– Ők a rosszfiúk – közölte Clark.
Marty jobbra rántotta a helikoptert, el az útról a domb mögé.
– Itt megfelel – mondta Clark.
Marty leereszkedett, és egyetlen zökkenéssel földet ért. Clark és a többiek kiszálltak. Clark visszahajolt az ajtóba és bekiáltott: – Keressen fedezéket, és tegye le a gépet. Ne vegye fel a rádiót, és legyen itt, mikor visszaérünk!
– Ó, na, ne már...
Clark Martyra irányozta a fegyverét.
– Ez segít?
– Igen!
Clark bevágta az ajtót, és a harminc lábbal arrább gyülekező társaihoz sprintelt. Homok verődött fel rájuk, ahogy Marty felemelkedett, majd balra megdőlve végigrepült az út felett, és befordult egy alacsony domb mögé. Húsz másodperccel később elhalt a rotorok berregése.
– Hallgasd csak! – mondta Jack.
A domb mögött a kamion mozgásba lendült.

Chavezzel az élen felkaptattak az emelkedőn. Tízlábnyira voltak a domb tetejétől, amikor automata fegyverek kelepelése ütötte meg a fülüket. Szabályos háromlövéses körök. Kiáltások verődtek vissza a kanyon falairól. Chavez hasra vágta magát, és kúszva haladt tovább. Egy pillanattal később jelzett a többieknek. Alattuk a kamion éppen bearaszolt a hegyoldalba fúrt vágaton. Miközben nézték, sárga védősisakos alak vágtatott át a nyílt téren az út felé. Három egymásba folyó pukkanás hallatszott, mire a férfi felbukott és mozdulatlanná vált.
– Négy másikat számolok – mondta Dominic. – Egyik sem moccan. És ti, srácok?
Senki sem felelt.
Leszáguldottak a lejtőn a területet határoló betonszegélyhez, elosontak mellette egészen a szemközti emelkedőig, minél közelebb a bejárati nyíláshoz. Fellopakodtak a széléhez és átlestek. A szegély túloldalán csikorogva szakadt az acél. A kamion vezetőfülkéje eltűnt az alagút torkában. A tartály becsusszant a bejáraton, de végigkarcolta a felső peremet. A kamion megtorpant, néhány lábnyit előrébb ment, majd megint megtorpant. A motor elnémult.
Férfi jelent meg a kamion faránál, vállán AK lógott. Golyók pettyezték a földet a lábánál. A férfi elhátrált és leguggolt. Chavez előrekúszott, átlesett, aztán feltérdelt, megeresztett három lövést, majd ismét a földre lapult. – Egy kilőve – mondta.
– Tudjuk, mekkora ez az izé? – kérdezte Jack.
– Szerintem nem nagyobb egy katonaládánál – mondta Clark. – Elbírja két ember. Gyerünk, mozogjunk! – Visszahátráltak a betonszegély mellett, aztán egyesével átgurultak rajta és lelapultak. Előttük a betonfal mellett rekeszek, dróthuzalok, guruló szerszámszekrények, acetilén vágógépek és ívhegesztők álltak halomban. Mögöttük a sarok a vágathoz vezetett.
Párokban közelítették meg, egymást előzgetve, míg Clark ki nem látott a sarkon. Visszafordult, Jackre bökött, és magához intette, majd Dominicot és Chavezt is. A bejáratnál semmi sem mozdult. A kamion szorosan beékelődött, mindkét oldalával a falnak nyomódott, a tartály a tetőnek préselődött.
Az alagútból motorzúgás hallatszott. Aztán elhalt.
– Mint egy golfkocsi – mondta Dominic.
– Cushman elektromos kisautó. Majdnem ugyanaz, csak gyorsabb.
– Mit tudsz a tervrajzról? – kérdezte Clark.
– Láttam pár vázlatot az interneten, de mivel még készen sincs, nem tudom...
– Mit tippelsz?
– Ez a főalagút, ami egészen az északi bejáratig megy.
Lefelé ereszkedő vágatok követik egymást szabályos közönként végig az alagúton.
– Egyenes vagy kanyargós?
– Egyenes.
– Milyen mély?
– Majdnem ezer láb. Lent a mélyben a vágat vízszintbe kerül, és rakodótérré szélesedik. Hogy az mekkora, sejtelmem sincs. A rakodótér tartálytároló alagutakká ágazik el. A jó hír az, hogy olyan mélyre akarják majd levinni, amennyire csak lehetséges, vagyis egy rakodótérbe. Valószínűleg tíz perc, mire lejutnak a főalagútból a gyomrába.

Clark jelére Jack és Chavez a kamion farához sprintelt, felkapaszkodott rá, és mászni kezdett előre a tartály mellett. Amikor már majdnem a vezetőfülkénél jártak, Clark megkerülte Dominic-kal a sarkot, szétváltak a jármű körül, és a bejárat egy-egy falához száguldottak. Clark végigosont a fal mellett, letérdelt, és bekukkantott a kamion alváza alatt. Felegyenesedett és intett Jacknek: két ember odabent. Jack bólintott, elismételte Dingnek, aki továbbadta a másik oldalon lévő Dominicnak.
Jack lassan, óvatosan kinyitotta a vezetőfülke hátsó ablakát, és hagyta, hadd lódítsa fel Chavez, aztán bekúszott az alvófülkébe. Leereszkedett a padlóra, és a műszerfalhoz mászott. A sziklafal egylábnyira volt a fülke oldalsó ablakaitól.
Kidugta a fejét a műszerfal mögül, míg át nem látott a szélvédőn. Masszívabb volt az alagút, mint eredetileg képzelte. Mint a tengeralattjárók vázánál, teherbíró merevítőgyűrűk tartották a falakat és a mennyezetet. A mennyezetre erősített halogénlámpák a távolba vesztek.
Jack átlesett a motorháztető fölött, és észrevett egy jobbra-balra forgó férfifejet, mely aztán eltűnt szem elől. Húsz lábbal beljebb az alagútban látta, hogy egy sárga Cushman mellett másik férfi is guggol. Ügyelve rá, nehogy kilássék a feje, a volán mögé kúszott. Az alvófülke felől kocogtatást hallott. Egyet... Még egyet. Kettőt...
A harmadik kocogtatásra rátenyerelt a dudára.
A vezetőfülke mindkét oldalán fegyverropogás tört ki. A férfi felemelkedett a Cushman mellett, és megeresztett egy sorozatot az AK-ból. Egyetlen pukkanás hallatszott, majd még egy. A férfi hátratántorodott, legurult a Cushmanról és a földre csúszott.
– Gyere ki, Jack – kiáltott Clark.

Párokban kúsztak az alagútba a kamion alatt. Jack elsőként egy tőle alig néhány lábnyira elterült, mozdulatlan alakkal találta magát szemben. Dominic a Cushmanhoz trappolt, és megnézte a másikat. Visszafordult, és elhúzta ujját a torka előtt.

Összeszedték a két AK-t, aztán Chavezzel a volán mögött besorjáztak a Cushmanba, és megindultak az alagútban.
– Milyen stabil ez az izé, amijük van? – kérdezte Jack Clarktól.
– Elég stabil. Csak hatalmas erővel lehet az egyik uránrudat a másikba lőni. Jókora bomba kell hozzá, és be kell állítani. Miért?
– Van egy ötletem.
Ötven lábbal előttük a mennyezeten a halogénlámpák kör alakba gyűltek.
– Az első vágat.
– Lassíts, Dom! – adta ki Clark a parancsot.
Megközelítették húszlábnyira, majd megálltak, leszálltak a járgányról, és a vágat nyílásához vonultak. A még több halogénlámpa fényében úszó vágat huszonöt fokos szögben lejtett.
– Hallanunk kéne a Cushmanjukat – súgta Jack.
Elnémultak és füleltek. Semmi.
Visszamásztak a járgányba, és haladtak tovább. Az alagút jobbra kanyarodott. Dominic lefékezett, Jack kiszállt és kilesett a sarkon. Visszajött.
– Tiszta.
Továbbmentek. A második vágathoz érve megálltak hallgatózni, de semmit sem hallottak. Ahogy a harmadiknál és a negyediknél sem. Az ötödikhez közeledve visszhang ütötte meg a fülüket. Kiszálltak, a vágathoz sereglettek, és lenéztek.
A távolban látták, hogy a parányira töpörödött sárga Cushman elgurul egy halogénlámpa alatt, aztán az árnyékba vész, majd megint egy lámpa alá ér.
– A vágat háromnegyedénél járnak – mondta Jack.
– Ha van ötleted, most rukkolj elő vele! – szólt Clark.
– Attól függ, mennyire vagy biztos a bombájuk stabilitásában.
– Kilencven százalékig.
Jack bólintott.
– Ding, szükségem lenne a segítségedre.
Felmásztak a Cushmanra, Y fordulatot tettek, és visszarobogtak az alagúton. Harminc másodperccel később visszatértek, és a Cushman faráról fejenként egy-egy acetilénhengert emeltek le. – Megtorpedózzuk őket – mondta Jack.
– Tele vannak?
– Majdnem üresek.
– Az időzítésen áll vagy bukik az egész.
– Azt rád hagyom. Te vagy a főnök.
– Akkor gyerünk!
Jack és Chavez a vágat nyílásához vonszolta a hengereket, lefektették és meglökték őket. A hengerek azonnal pörögni kezdtek, s hol egyik, hol másik falnak csapódva őrült iramban szánkáztak lefelé. Jack és Chavez visszanyargalt a Cushmanhoz, és felpattant rá. Dominic a vágathoz gördült vele, és megállt.
Clark tízig számolt, aztán elkiáltotta magát: – Indulás!
Szinte azonnal kiderült, hogy a Cushman fékje nem elég erős. Ötven méter után a sebességmutató tűje remegve átlendült a harminc mérföld per órán. Fejük felett a lámpák süvítve húztak el. Dominic a fékre lépett, s ettől kissé lelassultak, de a kerékdob okádta a füstöt. Kétszáz méterrel alattuk a száguldó hengerek focilabdaként pörögtek. Az Emír Cushmanja már majdnem leért.
– Ez közel lesz – mondta Chavez.
Clark felkiáltott: – Lassíts, Dom!
Dominic a fékre lépett, de hiába. Teljes erőből a pedálba taposott. Semmi sem történt.
– Húzzátok be a kezeteket! – üvöltötte, és jobbra rántotta a kormányt. A Cushman orra szikrát hányt, ahogy jobb oldala az alagút falát horzsolta. Enyhén lassultak. Dominic elkormányozott a faltól, aztán megint vissza.
A vágatban száz méterrel lejjebb a hengerek beérték az Emír Cushmanját. Az egyik henger rosszul pattant, és elszáguldott mellette, de a másik a lökhárítójába csapódott. A Cushman kifarolt, megbillent, és felborulva a rakodótéren landolt.
– Állíts meg minket! – harsogta Clark.
Dominic a kormányt pörgetve a kisautó egész bal oldalát a falnak csapta. A járgány lassan lefékezett. Kiszálltak és vágtatni kezdtek a vágat aljába. Az Emír Cushmanja fejtetőre állt a boruláskor. Néhány lábnyira tőle egy alak hevert kinyúlva a betonon. A rakodótér bejáratánál megtorpantak. Balra az alagút ötven láb után élesen balra kanyarodott. Senki sem tartózkodott az alagútban. Chavez az alakhoz lépett és letérdelt.
– Nem ő az – mondta.

Kocogtak tovább az alagútban. A sarkon túl egy harminc láb széles átjáróban találták magukat. Fejük fölött boltozatos merevítők íveltek át a mennyezeten. Látták, hogy az átjáró két falán húszlábanként sorakoznak a tárolóvágatokhoz fúrt kerek bejáratok.
– Tizenkettőt számolok oldalanként – mondta Dominic.
– Váljunk szét! – adta ki Clark az utasítást. – Én Jackkel jobbra indulok, ti ketten balra.
Clark és Jack átvágtatott az átjárón a szemközti falhoz. Jack tátogva mondta: enyém az utolsó hat. Clark bólintott. Jack sprintelni kezdett, rohantában mindegyik vágatba belesett. Az átjáró másik oldalán Dominic is ezt tette.
Jack elhúzott az ötödik tárolóvágat mellett, nem látott semmit, aztán folytatta a hetedikkel és nyolcadikkal. Lefékezett, visszahátrált néhány lépést, és újra benézett. Látta, hogy a vágat gyomrában fény pislákol kétszáz méter mélyen. Épp csak kivette a két alakot, akik egy ipari méretű horgászdoboz-szerűség mellett gubbasztottak. Jack szétnézett. Clark felé tartott ugyan, de túl messze járt. Dominic és Chavez szintúgy.
– A pokolba!
Beszáguldott a tárolóvágatba.
Már félúton járt, amikor az egyik alak felkapta a fejét. Hirtelen narancssárga fény villant egy fegyvercsőből. Jack rohant tovább. Felemelte pisztolyát és kettőt lőtt. Az átjáróból Clark bömbölése hallatszott: – Ide!
A férfi előrelépett és csípőből tüzelt. Jack meggörnyedt és a falhoz lapult, próbálta magát minél kisebbre összehúzni. Állított az irányzékon, megcélozta a férfi törzsét, és eleresztett két golyót. A férfi megperdült, majd elterült. A másik alak nem foglalkozott elesett társával, csak serényen matatott tovább a dobozban. Aztán felpillantott és meglátta Jacket, de folytatta a munkát. Harminc lábra volt. Jack felemelte a pisztolyát, és tüzelt, míg a kinyíló sín nem jelezte, hogy kiürült a tár. Húsz láb. Fej bukkant ki a doboz mögül, majd ismét eltűnt. Jack két hosszú lépéssel átszelte a maradék tíz láb távolságot, majd a vállát behúzva a doboznak rontott. Hallotta, hogy a vállába durran valami, érezte, hogy fájdalom száguld fel a nyakán. A doboz hátracsúszott. Jack lába alól kicsúszott a talaj, és orra bukott a betonon. Törött orrából ömleni kezdett a vér. Térdre tápászkodott. A csillagokat látta. Szétnézett. Az első alak holtteste a homorú falnak hanyatlott, alig néhány lábnyira hevert tőle a géppisztolya. Jack odamászott érte, jobb kezével elkapta a vállszíját, és magához rántotta. Aztán talpon termett, és botorkálva megkerülte a dobozt.
Az Emír már felemelkedett, s a dobozhoz lépett. Észrevette Jacket, és megtorpant. Szeme a dobozra, majd Jack arcára villant.
– Ne tegye! – vakkantotta Jack. – Magának annyi! Vége!
Jack mögött az alagútban léptek dobogtak.
– Nem, nincs – mondta az Emír, és a doboz elé térdelt.
Jack lőtt.

89

Később, amikor Hendley és Granger faggatta, ifjabb Jack Ryan óvatosan válaszolt arra, szándékos volt, hogy csak megsebesítette az Emírt, vagy a harc hevében elvétette a célpont közepét. Igazság szerint Jack sem tudta biztosan a választ. A kritikus pillanatban az ereibe áramló adrenalinlöket mintha egyesült volna hevesen kalapáló szívével, hogy lelassítsa és összesűrítse agyában az időt. Ellentmondásos gondolatok kavarogtak a fejében, hogy finom motorikus készségei felett átvegyék az uralmat: lőjön és öljön, állítsa meg az Emírt; vagy lőjön és sebezze meg, s így szert tegyen az információs aranybányára, miközben azt kockáztatja, hogy a fickó megnyomja a gombot.
Amikor hirtelen megjelent Jack a sötét tárolóvágatban, az Emír nem habozott sokat, figyelmét ismét a bombának szentelte, s elkerekedett szemmel, lázasan babrálta a benne lapuló szerkezet nyitott paneljét. Csupán a másodperc töredékébe telt, hogy Jack ráeszméljen, az Emírt nem érdekli, életben marad-e, vagy lövés, illetve atomrobbantás általi halált hal, mert szent küldetésének beteljesítéséért jött ide.
Jack kezében hátrarúgott a fegyver, s az alagútban narancssárga fény villant. Amikor elnémult a dörrenés, és újra a sötétség telepedett rájuk, látta, hogy az Emír széttárt karral hanyatt fekszik, arcát megvilágítja a jelzőfény. Látta, ahogy az AK 7,62 milliméteres golyója behatolt az Emír jobb combjába, felszáguldott és a farpofáján át távozott. Mellette termett, és a fegyvert tüzelésre készen feltartotta, amikor hallotta, hogy a háta mögött léptek dobbannak. Aztán ott volt Clark, Chavez meg Dominic, és elcibálták...

Bár aznap csak később, a belügyminisztérium egyik elcsípett üzenetéből tudták meg az okát, Clark és társai nem helikopterrotorok suhogására és szirénavijjogásra léptek ki immár megkötözött-kipeckelt prédájukkal a főalagút bejáratán, hanem síri csendre. Clark gyanította, hogy a helikopterük északi útvonala a 95-ös sztrádán és az azt követő behatolásuk a Yucca-hegy feletti légtérbe nem kerülte el a figyelmet a Nellis Légi Támaszpontot és a Nevadai Atomkísérleti Telepet lefedő radarhálón. A riadót azonban, mely rendszerint mozgósította volna a Creech Légi Támaszpont 3. különleges műveleti egységéből a helikoptereket és a biztonsági erőket, az Energiaügyi Hivatal callawayi atomerőműből érkező próbaszállítmánya kiiktatta. Valahol az elkerülhetetlen és gyakran megfoghatatlan bürokratikus folyamatok során, az Energiaügyi Hivatal elfelejtett szólni a légierőnek, hogy úgy döntöttek, lemondanak a szállítmány helikopteres kíséretéről. Ami Creechet illette, az ő szemükben az elrabolt EC-130-as, melyen Clark és csapata utazott, jelentette a szállítmány légi kíséretét.
Hogy félelemből vagy abbéli gyanújából-e, miszerint utasai valóban a jófiúk, nem tudni, de Marty megszívlelte Clark „helyén marad” parancsát, és unatkozva üldögélt az EC-130-asban, míg fel nem bukkant a szervizúton kocogó Clark a többiekkel. Huszonöt perccel később már ismét a Paragon Légitársaság irodájánál voltak, ahol felfedezték, hogy Marty a rádiózástól is megtartóztatta magát.
– Remélem, nem fogom megbánni – mondta, amikor mindenki kiszállt.
– Valószínűleg sosem fogja megtudni, de helyesen cselekedett, barátom – mondta Clark, aztán letörölgette a Glockját, és az utasülés előtt a padlóra helyezte. – Adjon nekünk egy órát, aztán hívja a rendőrséget! Mutassa meg nekik a pisztolyt, és adja meg a személyleírásomat.
– Tessék?
– Csak tegye! Így nem kerül börtönbe!
Mellesleg nem az a fajta vagyok, aki könnyen felkutatható, gondolta Clark, de hangosan nem említette.

Húsz perccel azután, hogy elindultak a Paragon Légitársaságtól, visszaértek az Emír házába, beálltak a garázsba, és bezárták maguk után az ajtót. Chavez és Jack bement Tárikért, Pasternak és Dominic meg kihúzta hátulról az Emírt, egyesült erővel kiterítették a garázs padlóján, aztán Pasternak letérdelt és megvizsgálta.
– Él? – kérdezte Clark.
Pasternak lehámozta róla a Yuccáról való távozás előtt sietősen felkötözött ideiglenes kötést, kitapogatta a behatolási seb szélén összefodrozódott húst, majd az Emír feneke alá csúsztatta a kezét.
– Be és ki – jelentette ki. – Nem ért artériát vagy csontot, azt hiszem. Alvad a vér. Milyen töltény volt?
– Köpenyes hét-hatvankettes.
– Remek. Akkor nincsenek szilánkok. Hacsak nem lép fel fertőzés, túléli.
Clark bólintott.
– Dom, te velem jössz!
Kettesben visszatértek a házba, hogy ismét bejárják. Bár tartózkodásuk alatt végig kesztyűt viseltek, előbb-utóbb az FBI megszállja a házat, és az FBI átkozottul jó abban, hogy ott is nyomot találjon, ahol nem létezik.
Clark elégedetten bólintott Domnak, hogy visszatérhet a járműhöz, aztán felhívta a Campust. Hívására pillanatokon belül a tárgyalóterembe gyűlt Hendley, Rounds és Granger. Clark tájékoztatta őket az eseményekről, majd kijelentette: – Két lehetőségünk van. Névtelenül kirakjuk a Hoover-épület lépcsőjére, vagy mi magunk fejezzük be. A lényeg, minél rövidebb ideig tartózkodunk itt, annál jobb.
A vonal másik végén csend honolt. Hendleyn volt a sor, hogy döntsön.
– Maradj vonalban! – mondta a Campus igazgatója. Két perccel később újra beleszólt. – Induljatok a Gulfstreamhez. A pilóta tudja, hova mentek.

Negyven perccel később megérkeztek az észak-Las Vegas-i repülőtérre, beálltak az aszfalton a magánrepülő mellé, a másodpilóta üdvözölte őket, majd mindannyiukat felterelte a fedélzetre. A levegőben Clark megint felhívta Hendleyt, aki már belekezdett az amerikai kormány tájékoztatásának bonyolult és kényes folyamatába, miszerint a Yucca-hegyen mostanra elhalálozott OFT-terroristák behatoltak az atomhulladék-temetőbe, s bár a hátrahagyott atombomba immár hatástalan, bölcs dolog lenne lefoglalni a szerkezetet, amilyen gyorsan csak lehet.
– Honnan tudhatjuk, hogy nem visszafelé sül el? – kérdezte Clark.
– Nem tudhatjuk, de nincs nagyon más választásunk.
– Igaz.
– Hogy van a betegünk?
– A doki kitisztította a lyukakat, összevarrta őket, és antibiotikum-kúrára fogta. Stabil az állapota, de pokoli fájdalmai lehetnek. Jack valószínűleg egy életre lebénította.
– Most ez a legkevesebb – állapította meg Hendley. – Beszél?
– Egy szót sem. Hova megyünk?
– A Charlottesville-Albemarle repülőtérre. Várni fognak benneteket.
– És onnan? – faggatta Clark. Náluk volt a világ legkeresettebb terroristája, minél hamarabb találnak menedéket, ahol rendezhetik a soraikat, és kitalálhatják, mi legyen a következő lépés, annál jobb.
– Valami csendes helyre. Ahol dr. Pasternak dolgozni tud.
Clark erre elmosolyodott.

Négy rövid órával az után, hogy elindultak Las Vegasból, földet értek a Charlottesville-Albemarle repülőtér egyetlen kifutóján, és begördültek a VIP-terminál elé. Hendley állta a szavát, két Chevy Suburban várt rájuk; egymás után a Gulfstream behúzható lépcsőjéhez gurultak, megfordultak és a lépcsőhöz tolattak. Az első Suburban anyósüléséről Hendley hajolt ki, magához intette Clarkot és Jacket, akik bemásztak a hátsó ülésre, míg Caruso és Chavez Pasternakkal a sarkában a másik Suburbanbe kísérte a foglyot. Alig pár perc múlva már ki is hajtottak a repülőtérről, és észak felé tartottak a 29-es sztrádán.
Hendley beszámolt nekik a fejleményekről. Abból a kevésből, amit Gavin Biery ki tudott deríteni a kódolt elektronikus forgalomáradatból, a Creech Légi Támaszpont 3. különleges műveleti egysége negyven perccel Hendley hívása után befutott a Yuccára. Két órával később, biztos jeleként annak, hogy az Energiaügyi Hivatal, a belügyminisztérium és az FBI egy emberként tiszteletét tette a Yucca-hegyen, beszüntették az elektronikus forgalmat.
– Eljutottak már az Emír házába? – kérdezte Jack.
– Még nem.
– Nem fog sok időbe telni, hogy ráakadjanak a Paragon Légitársaságra – mondta Clark. – Szóval, bökd már ki, Gerry! Hova megyünk?
– Van Middleburg mellett pár hold földem egy tanyaházzal.
– Mennyi az a pár?
– Harminc. Így egy kis levegőhöz jutunk. – Hendley az órájára pillantott. – Dr. Pasternak felszerelése elvileg már megérkezett.

90

A szinte folyamatos adrenalinlöket után, melyben Clarknak és csapatának azóta része volt, hogy huszonnégy órával korábban leszálltak Las Vegasban, az, ami Hendley birtokán várt rájuk, rögtön visszazökkentette őket a rendes kerékvágásba. Pasternakról messziről lerítt, milyen csalódott, amiért közölnie kell, hogy legalább egy, de lehet, hogy két napba is beletelik, mire a betege állapota eléggé stabilizálódik, hogy kihallgathassák. így mindenkinek rengeteg szabadideje maradt, s más teendőjük nem lévén, kártyázással és hírcsatornák nézésével ütötték agyon az időt. Nem meglepő módon a Yucca-hegyen történtekről egy árva szó sem esett a hírekben, az országszerte „Támadások Amerika szívében” gyűjtőnévvel illetett események ellenben kimerítő sajtóvisszhangra leltek valamennyi hálózaton. Claymore akna robbant az iowai Waterlooban, ahol harminckét halálos áldozatot követelt a templomi merénylet, a sebesültek száma ötven; a missouribeli Springfieldben aknavetővel intéztek támadást egy szoboravatásnál, huszonkét halott, tizennégy sebesült; a nebraskai Bradyben gránát robbant egy úszótalálkozón, csak hat halott és négy sebesült, hála a gyors felfogású, szolgálaton kívüli rendőrnek, mert lelőtte az elkövetőt, aki így csupán három gránátot guríthatott a fertőtlenítő-rendszer alá. Waterlooban és Bradyben is az életükkel lakoltak az elkövetők, amikor a tragédia után alig pár órával felkutatta őket otthonukban a rendőrség. A támadások további fájdalmas hozadéka, hogy a sebesültek száma három számjegyűre emelkedett.
Az FBI és a belügyminisztérium irányító keze alatt, a Losan fedélzetén kis híján sikeresen végrehajtott klórgáztámadást Newport Newsban a hajón kiütött tűzként állították be.
A Hendleynél töltött első napon, négy órakor, amikor a délutáni kábeltévé híradóját vezető, plasztikázott szépségű hírolvasónő és beesett arcú hírolvasó társa közösen bejelentette, hogy Edward Kealty keleti idő szerint este nyolc órakor beszédet intéz az amerikai néphez, Clark Pasternak keresésére indult. A ház mögött épült, jól felszerelt pajtában, Hendley asztalosműhelyében talált az orvosra. A juharfa burkolatú műhelypadot hevenyészett orvosi műtővé alakította át, ahol helyet kapott egy halogén műtőslámpa, egy Drager lélegeztetőgép és egy Marquette EKG-műszer, újraélesztő, melyen defibrillátor-tappancsok alakították egészséges szinuszritmussá a szabálytalan szívverést. Mindkét készülék vadonatúj volt, frissen hámozták ki a csomagolásból, még ott hevertek pár lábbal arrább egymásra tornyozva a kartondobozok. Minden készen állt és kéznél volt, csak a vendégük nem, akinek a tiszteletére ezt az egészet berendezték. Őt egy vendégszobába zárták, s Chavez, Jack és Dominic egymást váltva őrizte.
– Minden készen áll? – kérdezte Clark.
Pasternak megnyomott pár gombot az EKG-n, mire egy sor láthatóan kielégítő csipogást kapott. Lekapcsolta a műszert, és Clarkra pillantott: – Igen.
– Nem gondolta meg magát?
– Miért kérdi?
– Nem kifejezetten az a pókerjátékos típus, doki!
Pasternak elmosolyodott.
– Sosem voltam jó benne. Azt hiszem, a hippokratészi eskü az oka, nehéz semmibe venni. De több mint tíz éve csak ez jár a fejemben. Szeptember tizenegyedike után nem értettem, vajon csak a bosszú vezérel, vagy valami nagyobb, az, hogy az emberiség javát szolgáljam.
– És mire jutott?
– Mindkettő, de főként az utóbbi. Ha sikerül kihúznunk valamit ebből a fazonból, amivel életeket menthetünk, akkor meg fogom találni a módját, hogy elszámoljak magammal a tettem miatt, amit elkövetni készülök. Isten segedelmével, ha itt az idő.
Clark eltűnődött, aztán bólintott.
– Doki, többé-kevésbé mind egy hajóban evezünk. Csak annyit tehet, hogy eldönti, mi a helyes, és a szerint cselekszik, aztán jöjjön, aminek jönnie kell.

Másnap már hajnalban kivert mindenkit az ágyból a feszült várakozás. Dominic, a csapat legjobb szakácsa zabkását és pirítós kenyeret készített a vendégüknek, aki immár teljesen éberen és nyilvánvaló fájdalmaktól gyötörve makacsul megtagadta az ételt.
Hét órakor megérkezett dr. Pasternak, hogy megvizsgálja. Alig pár percbe telt. Pasternak az ajtóban álló Hendleyre pillantott, aki mögött összesereglettek a többiek.
– Nem lázas, fertőzésnek semmi jele. Elkezdhetjük.
Hendley bólintott.
– Vigyük át!

Az Emír nem küzdött, de nem is segített Chaveznek és Dominicnak, amikor a hátsó ajtón ki–, a pajta oldalsó ajtaján meg becipelték. Aztán meglátta a halogénfényben úszó munkapadot és a hozzáerősített, hevenyészett bőrszíjakat, s megváltozott az arca. Jack észrevette, amint átsuhan rajta az érzelem, de nem tudta meghatározni a természetét: félelem? Vagy megkönnyebbülés? Félelem attól, ami rá vár, vagy megkönnyebbülés, mert gyanítja, hogy közel a mártírhalál?
Az előző este begyakoroltak szerint Chavez és Dominic a munkapadra helyezte az Emírt. Jobb karját bőrhevederrel leszorították, a műszerekkel egy oldalra kerülő balját kiterített törülközőre fektették, és ugyancsak leszíjazták. Végül mindkét lábát rögzítették, majd elléptek a padtól.
Pasternak bekapcsolta a műszereket, előbb az EKG-t, majd a lélegeztetőgépet, aztán lefuttatott egy öndiagnosztikus tesztet a kézi defibrillátoron. Majd az asztal mellé gurított kerekes kocsira terelődött a figyelme, melyen fecskendők és üvegcsék sorakoztak. Az Emír tekintete minden mozdulatát élénken kísérte.
Biztosan kíváncsi, gondolta Jack, és retteg. Senki sem maradhat ilyen közönyös a körülötte zajló eseményekkel szemben, különösen olyasvalaki nem, aki megszokta, hogy ő a legfelső, végső hatalom mindenben, ő mondja meg, mi történjen, és mindenki a parancsát lesi. Többé nem uralja a világot. Kizárt, hogy beletörődjön ebbe, mégis lenyűgöző, ahogy megőrzi a méltóságát. Rendben, rettenthetetlen, de a rettenthetetlenség nem végtelen minőség. Megvannak a maga korlátai, és a jelenlévők eme korlátokat fogják most feszegetni.
Dr. Pasternak feltűrte az Emír ingujját, kigombolta az ingét, majd ellépett az asztaltól, hogy műanyag fecskendőt és üvegfiolát vegyen el a kocsiról. Az órájára pillantott, és felnézett.
– Hét milligramm szukcinilkolinnal indítok – mondta, gondosan kimérve a mennyiséget a műanyag fecskendőbe, és visszahúzta a dugattyút. – Legyen szíves, jegyezze fel valaki! – A táblázatba, melyet Pasternak Chaveztől kért, Ding beírta, amit az orvos mondott: 7 mg 8.58-kor. Pasternak a könyökhajlati vénába szúrta a fecskendőt, és lenyomta a dugattyút.

Sziaif Rahman Yasin nem érzett igazi fájdalmat, csak egy csípést, amikor átszúrták könyökhajlatában a bőrét, s a tűt hamarosan kihúzták. Vajon épp most mérgezik meg?, tűnődött. Semmi látványos nem történt. A férfira nézett, aki épp az imént döfött belé, s látta rajta, hogy vár valamit. Ez meghatározhatatlan félelemmel töltötte el, de ahhoz már késő volt. Igyekezett megacélozni magát, hogy legyen erős, hűséges Allahhoz, bízzon a hitében, mert Allah felveszi a harcot minden emberi cselekedettel, és ő, az Emír erős a hitében. Gondolatban a hitvallását ismételgette, melyet negyven évvel korábban, kisfiúként még az apjától, a rijádi családi fészekben tanult. Nincs más isten, csak Allah, és Mohamed az ő prófétája. Allahu akbar. Isten hatalmas, ismételgette magában.

Pasternak figyelt és várt. Gondolatai egymást kergették. Vajon helyesen cselekszik?, töprengett. Persze már elkésett az aggodalmakkal, de agya akkor is feltette a kérdést. A férfi a szemébe nézett, s neki uralkodnia kellett magán, hogy arcizma se ránduljon. Ő a helyzet ura. Kizárólagos ura e férfi sorsának, aki megölte legközelebbi rokonát, hőn szeretett testvérét, Mike-ot, mert ő rendelte el, hogy az embere repülővel a Világkereskedelmi Központba csapódjon, miatta tört ki a tűz, mely meglágyította az acélszerkezetet, amely aztán összerogyva több mint háromezer ember halálát okozta, többét, mint ahányan Pearl Harborban meghaltak. Ez egy kibaszott gyilkos arca. Nem, nem adja jelét gyengeségnek, ez előtt a kurva barbár előtt nem...

Vár valamit, gondolta az Emír, de mit? Nem érzett fájdalmat, nem tapasztalt kényelmetlenséget. Épp most fecskendezett be valamit a véráramába. Mi lehet az? Ha méreg, hát legyen, akkor hamarosan látja Allah arcát, elmondhatja neki, hogy beteljesítette az Úr akaratát, mint mindenki más, akár tudatában van ennek, akár nem, mert mindent, ami e világon történik, Allah rendel el, mert mindent, ami a mennyekben vagy a földön történik, Allah a saját kezével írt meg. Ő azonban szabad elhatározásából választotta Allah akaratát.
De semmi sem történt. Nem tudta, nem is sejtette, hogy agyában fénysebességgel cikáznak a gondolatok, mindent leköröznek, még az ereiben folyó vért is, s azzal együtt áramlanak szét benne, amit az orvos beadott neki. Azt kívánta, bárcsak méreg lenne, mert akkor hamarosan láthatná Allah arcát, számot adhatna az életéről, arról, hogyan teljesítette a legjobb tudása szerint az akaratát... vagy talán nem, kérdezte magában az Emír, mikor gyötörni kezdték a kételyek. Ütött a végső igazság órája. Az Úristen akarata szerint élt, nem? Vagy nem tanulmányozta világéletében a szent Koránt? Nem fújja gyakorlatilag kívülről a szent Könyvet? Nem vitatta meg a legmélyebb jelentését Szaúd-Arábia királyságának legkiválóbb iszlám tudósaival? Igaz, akadt, aki nem értett egyet vele, de véleménykülönbsége tiszteletreméltó és egyenes volt, a szentírásról alkotott saját véleményén, Isten írott és Mohamed próféta által terjesztett szavainak saját értelmezésén alapult, Áldás és Béke poraira! Hatalmas és jó ember volt a Próféta, nem véletlenül választotta Isten személyesen Szent Hírnökének, hogy ő vigye el az isteni akaratot a föld embereinek.

Pasternak az órája középső másodpercmutatóját nézte. Eltelt egy perc... még harminc másodperc, gondolta. Hét milligrammnak bőven elégnek kell lennie így, hogy közvetlenül a véráramba fecskendezte. Mostanra teljesen szétáradt, minden szövetébe beivódik... elsőként...
...a közös szemmozgató idegbe. Igen, először abba. Az az ideg nagy területet lefed, s a perifériás rendszereket működteti, egyebek közt a szemhéjat, pont... most.
Pasternak a férfi arcához emelte a kezét, s a szeme felé suhintott, de az nem pislogott.
Igen, kezdődik!

Az Emír látta, hogy arca felé lendül a kéz, aztán hirtelen megtorpan. Önkéntelenül pislogott... de a szeme nem csukódott be... Mi az? Próbálta felemelni a fejét, egy centit mozdult, aztán visszahanyatlott... Mi folyik itt? Jobb kezét ökölbe akarta szorítani, a bilincshez feszíteni, és kicsit sikerült is, de nem ment tovább. Ujjai maguktól ellazultak...
Nem ura többé a testének...? Mi van itt? Megmozgatta a lábát, agya parancsára megmoccant, igaz, csak alig, de mégis mozgott, ahogy mindig is, mióta az eszét tudta, követte agya parancsát, ahogy a test mindig is engedelmeskedik. Parancsolj a kezednek, írta egy pogány filozófus, és az mozog, parancsolj az agyadnak, és az ellenáll. De az agya működött, csak a teste nem. Mit jelentsen ez? Elfordította a fejét, hogy szétnézzen a helyiségben. Ám parancsa ellenére nem moccant a feje, még a szeme sem. Csak a fehér álmennyezetet látta. Igyekezett erősebben ráfókuszálni, de a szeme nem tette rendesen a dolgát. Mintha másé lett volna a teste, érezte, de képtelen volt uralkodni fölötte. Hiába mondta a lábának, hogy mozduljon, alig rezdült meg, és máris bénán megdermedt. Bénán, mint egy hulla.
Mi folyik itt? Haldoklom? Ez lenne a halál? De ez nem a halál volt. Valahogy tudta, és...
És életében először az Emír félni kezdett. Nem értette, mi történik. Csak azt tudta, hogy nagyon rossz.

Clarknak úgy tűnt, mintha épp elaludna. Teste beszüntette a mozgást. Rándult párat, mint elalvás előtt az ember, aztán mintha késsel elvágták volna, meglepő hirtelenséggel abbahagyta. Arca üres lett, nem fókuszált, nem kérkedett az erejével, a hatalmával, azzal, hogy nem fél. Bábuarc lett. Egy halott arca. Elégszer látott ilyet életében. De még sosem gondolt bele, mi történhet az elmével az arc mögött. Amikor a halál beállt, a testtel járó gond örökre megszűnt, s ő továbbléphetett a következő problémára, hisz egyszer s mindenkorra hátrahagyta a testet. Sosem volt szükség rá, hogy elpusztítsa. Amikor meghal, a testnek vége, vagy nem? Egyik fele oda akart lépni a dokihoz, hogy megkérdezze, mi történik, de nem lépett, nehogy megzavarja, hisz most ő vezette az akciót. Még ráér a kérdésekkel...

Szaif érezte a testét. Kristálytisztán érezte. Nem mozdíthatta, de minden porcikáját érezte. Érezte, ahogy ereiben lüktet a vér. De az ujját nem mozdíthatta. Mi történik? Ellopták a testét. Többé nem volt az övé. Hogyan érezheti, amikor nem ura többé? Börtönbe zárt rab volt, s a börtön... ő maga...? Mi ez az egész? Megmérgezték? A halál küszöbén áll? Ha igen, nem kéne üdvözölnie? Isten arca csak pillanatokra lenne? Ha igen, utasításba adta agyának, hogy mosolyogjon. Ha teste nem moccan, majd a lelke fog, és Allah éppoly tisztán látja a lelkét, mint egy nagy követ a tenger kellős közepén. Ha ez a halál, élete betetőzéseként fogja fel, ajándékként, melyet oly sok férfinak és asszonynak adott meg, lehetőségként, hogy lássák Allah arcát, ahogy hamarosan látni fogja ő is... igen... Érezte, hogy levegő áramlik tüdejébe, s élete utolsó másodperceit éli, miközben ezek a pogányok ellopják tőle az életét. De Allah megfizet nekik. Ebben biztos volt Egészen biztos.

Pasternak ismét az órájára pillantott. Közeledtek a két perchez, közeledtek a fináléhoz. Megfordult és az újraélesztő készülékre nézett. Világított a zöld lámpa. Ahogy a lélegeztetőgépen is. Csak akkor használja őket, ha és amikor kell. Visszahozhatja a nyavalyást az életbe. Eltöprengett, hogyan vélekedne erről Mike, de túl távoli volt a gondolat ahhoz, hogy itt és most megkapaszkodjon benne. Az élők nem tudhatják, mi történik a halál után. Egyszer mindenki megtudja, de senki sem térhet vissza, hogy beszámoljon róla. Ez az élet nagy misztériuma, filozófia és vallás tárgya, melyben talán hisznek, de amelyet nem ismernek. Hát, az Emír most kóstolót fog kapni belőle. Mit fog látni? Mit fog tanulni?
– Már csak egy pillanat – mondta Pasternak a jelenlévőknek.

Az Emír hallotta és megértette a szavait. Már csak egy pillanat, hogy Isten arcát meglássa. Már csak egy pillanat a paradicsomig. Hát, nem jutott a végére annak, amit remélt. Nem vált világszerte az igazhitűek vezetőjévé. Megpróbálta. Minden tőle telhetőt megtett, és a legjobb tudása nagyon-nagyon jó volt. De nem elég jó. Micsoda kár, micsoda nagy kár! Mennyi mindent tehetett volna! Most már másnak kell megtennie? Talán Ahmednak? Ahmed jó ember, igazhitű, tanult ember, jószívű és erős a hite. Talán ő elég jó lesz... Az Emír érezte, ahogy ki-be áramlik a levegő a tüdejében. Tisztán érezte. Csodás érzés volt, mint maga az élet. Hogyhogy nem értékelte sohasem, a szépségét, a benne rejlő csodát?
Aztán történt valami...
A tüdeje leállt. Rekeszizma nem... nem működött. Nem áramlott több levegő a tüdejébe. Születése pillanata óta lélegzett. Ez az élet első jele, amikor az újszülött belesikítja életét a világba, de az ő tüdeje már nem telik meg többé levegővel. Nincs levegő a tüdejében... Jön a halál. Nos, az elmúlt harminc évben állandóan farkasszemet nézett a halállal. Az oroszok kezén, az amerikaiak kezén, az afgánok kezén, akik nem fogadták el az iszlámról és a világról vallott nézeteit. Sokszor, nagyon sokszor nézett farkasszemet a halállal – elégszer ahhoz, hogy ne rettegjen tőle. Várja a paradicsom. Próbálta behunyni a szemét, hogy elfogadja sorsát, de a szeme nem csukódott le. Még mindig az álmennyezetet látta maga fölött, csak piszkosfehér négyszögeket, melyek szem nélkül tekintettek le rá. Ez lenne a halál? Ettől félnek az emberek? Milyen furcsa, fordult meg az agyában, várakozni, nem türelemmel, hanem zavarodottan, hogy hatalmába kerítse a végső sötétség. Szíve tovább dobogott. Érezte, ahogy kalapál, vért pumpál a testébe, s ezáltal életet és eszméletet, persze hamarosan véget ér, de még jelen van. Mikor jön el a paradicsom?, tűnődött az Emír. Mikor láthatja meg végre Allah arcát?
– Légzés leállt három perc tizenhat másodperckor – közvetített Pasternak. Chavez ezt is lejegyezte. Az orvos a lélegeztetőmaszkért nyúlt, még egyszer ellenőrizte, be van-e kapcsolva a rendszer. Megnyomta a gombot, s a jutalma a gumimaszkból áradó mechanikus légsuhogás volt.
Aztán leemelte az újraélesztő készülékről a tappancsokat, a férfi mellkasára nyomta őket, és szemét a kis monitoron megjelenő EKG-eredményekre szegezte. Látta, hogy normális a szinuszgörbe.
Nem sokáig.

Az Emír furcsa hangokat hallott maga körül, és furcsa dolgokat érzett, de képtelen volt szemét a hang irányába fordítani, annyira erősen bámulta a fehér álmennyezetet. A szíve dobogott. Szóval, gondolta sebesen, ilyen a halál. Ilyen lehetett Táriknak is, amikor mellkason lőtték? Cserbenhagyta a mesterét, de nem hanyagságból, hanem azért, mert ez esetben az ellenség túlságosan ügyes és agyafúrt. Bárkivel megtörténhet, és Tárik bizonyára szégyenben halt meg, amiért nem sikerült beteljesítenie élete küldetését. Tárik azonban már a paradicsomban van, efelől nem volt kétsége, talán élvezi a szüzeket, ha valóban járnak ott. Gyanította azonban, hogy valószínűleg nem járnak. A Korán tulajdonképpen említést sem tesz róluk. Élvezi Allah kegyelmét. Az biztos, ahogy ő, az Emír is hamarosan élvezni fogja. És ez elegendő.
Fájdalom járta át a mellkasa közepét. Nem sejtette, hogy amikor a légzése leállt, az oxigénszállítás is megszűnt szervezetében. A szívnek, ennek ez az erős izomnak, oxigénre van szüksége a működéshez, és ha elfogy az oxigén, a szívizomszövetek károsodni kezdenek... majd hamarosan elhalnak; a szív tele van idegekkel, és fájdalommal jelzik az oxigénhiányt a még működő agynak. Nagy fájdalommal, a legnagyobbal, amit ember ismerhet.
Még nem tartott ott, de hamarosan...

Az arca persze semmit sem árult el. Pasternak tudta, hogy a perifériás motorikus idegek mind halottak, legalábbis akadályoztatva vannak. Az érzés azonban ott van.
Talán elektroencefalográffal mérni is tudná, de az csak fehér papírra nyomott fekete tintás vonalakat mutatna, tintával szemléltetett perzselő kínt nem.
– Rendben – mondta halkan. – Kezdődik. Adjunk neki egy percet, esetleg egy kicsit többet.

Működésképtelen testébe zárva Szaif érezte, hogy fájdalom járja át. Kezdetben távolinak tűnt, de fokozatosan... és gyorsan erősödött. Mintha marcangolva tépték volna a szívét a mellkasában, mintha benyúlt volna valaki, és a vérereket szaggatva húzta volna kifelé, hogy kitépje, mint tönkrement könyvből a nedves lapot. Csakhogy ez nem lap! Ez az ő szíve, testének legbelsőbb közepe, a lényének életet adó szerv. Mintha lángra lobbant volna, égett, mint gyújtós a szikláktól védett nyílt terepen, égett, égett, egyre égett... a mellkasában égett. Úgy érezte, elevenen elég. Nem dobog, nem küld vért a testébe, ehelyett száraz aprófaként ég, mint a gázolaj, mint a papír, ég és ég, egyre csak ég... ég, amíg él. Ha ez a halál, akkora halál irtózatos, futott át agyán... a legrosszabb dolog a világon. És ezt mérte ő másokra. Orosz katonákat lőtt le – mind egy szálig hitetlenek voltak, de akkor is ő vetett véget az életüknek, ő tette ki őket ennek... és még mulatságosnak hitte? Szórakoztatónak. Allah akaratának? Allah is szórakoztatónak találta? A fájdalom egyre fokozódott, elviselhetetlenné vált. Mégis muszáj volt elviselnie. Nem szabadulhatott tőle. És ő sem szabadult. Nem futhatott el, nem rimánkodhatott fennhangon Allahnak, hogy hagyja abba, nem tagadhatta meg. Ott volt. Egyedüli valósággá vált. Eluralkodott elméjén. Ez jelentett mindent. Teste közepén tűz égett, belülről emésztette fel, és borzalmasabbnak találta, mint valaha képzelte. Hát nem gyorsan sújt le a halál? Hát nem mindenben kegyes Allah? Akkor meg miért hagyja, hogy ez történjen vele? Csikorgatni akarta a fogát, küzdeni a fájdalom ellen, üvölteni, üvöltenie kellett volna, hogy megvédje testét a belülről marcangoló kínszenvedéstől.
De semmiféle cselekedetre nem utasíthatta testét. A valóság fájdalom volt. Minden, amit látott, hallott, érzett, a fájdalomról szólt. Még Allah is maga volt a megtestesült fájdalom...
Allah teszi ezt vele. Ha a világon minden Isten akarata, akkor Isten miért hagyja, hogy ez megtörténjen vele? Miként lehetséges ez? Hát nem ő a végtelen könyörület istene? Hol a pokolban van most a könyörület? Allah elhagyta őt? Miért?
Miért?
MIÉRT?
Lassan eszméletét vesztette, s az izzó fájdalom végszója utolsó útjára kísérte.

Az EKG-kijelzőn megjelentek az első kilengések. Ez felkeltette Pasternak figyelmét. A műtőben altatóorvosként rendszerint az volt a dolga, hogy a beteg életjeleit figyelje. Ez magában foglalta az EKG-készüléket, sőt, ami azt illeti, a diagnosztikában ő maga is meglehetősen jártas kardiológus volt. Most nagyon erősen kellett koncentrálnia. Nem akarják megölni ezt a hitvány szarjankót, ami nagy hiba. Olyan halált mérhetett volna rá, amit csak kevesek tapasztalnak meg, illő büntetés lett volna a gonosztetteiért, csakhogy ő orvos, s nem hóhér, mondta magában Pasternak, és visszarántotta magát a mély, halálos szakadék széléről. Nem, visszahozzák a tetűládát! A lélegeztetőmaszkért nyúlt. Az általa „beteg”-ként számon tartott Emír eszméletlen volt. Az arcára illesztette a maszkot, és megnyomta a gombot, mire a gép levegőt pumpált az ernyedt, kiürült tüdőbe. Pasternak felnézett.
– Rendben, jelöljék meg az időt! Most lélegeztetjük. A beteg kétségtelenül ájult, úgyhogy levegőt pumpálunk a tüdőlebenyekbe. Ez eltarthat három-négy percig. Idejönne valaki?
Chavez állt legközelebb, ő mozdult.
– Tegye az elektródalapátokat a mellkasára, és tartsa ott őket!
Ding tette, amire kérték, közben az EKG-kijelző felé fordult. Az elektronikus vonalak megállapodtak, s szabályos időközönként ismétlődtek. A felesége felismerte volna, hogy nem a szinuszgörbe szerint, neki azonban olyan volt, mint a tévében. Balra tőle dr. Pasternak szabályos, hét-nyolc másodperces időközönként megnyomta a lélegeztetőmaszk gombját.
– Mi az ábra, doki? – kérdezte Chavez.
– A szíve lecsillapodott most, hogy újból oxigénhez jut. A szukcinilkolin néhány perc múlva hatását veszti. Amikor látják, hogy megmozdul, már majdnem vége. Még úgy négy percig lélegeztetem – jelentette az orvos.
– Min ment keresztül?
– Soha ne akarják megtudni. Egy masszív szívroham megfelelőjét kapta. Heves fájdalmakat élt meg, úgy értem, tényleg retteneteseket. Magának köszönheti, de elvileg kurvára kegyetlen, amin keresztülment. Néhány perc múlva meglátjuk, srácok, hogyan reagál, de nincs az az ember, aki szívesen átélné újra azt, amin ő átesett az imént. Valószínűleg azt hiszi, a pokol legmélyebb bugyrában járt. Pár perc múlva meglátjuk, mennyit ér, mennyire változtatta meg.

Négy perc harminc másodpercbe telt, mire megmozdult a lába. Dr. Pasternak az újraélesztő készülék EKG-ki-jelzőjére pillantott, és megnyugodott. Az Emír kikerült a szukcinilkolin hatása alól, izmait már az idegei uralták annak rendje s módja szerint.
– Egy-két percig nem lesz tudatánál, amíg meg nem telik az agya oxigéndús vérrel – magyarázta az altatóorvos. – Hagyjuk, hadd ébredjen fel természetes úton, aztán majd elbeszélgethetünk vele.
– Milyen lesz a mentális állapota? – kérdezte Clark. Távolról sem volt része még hasonló jelenetben.
– Attól függ. Szerintem előfordulhat, hogy erős és ellenálló marad, de nem tartom valószínűnek. Páratlan, nagyon-nagyon nyomasztó élményen van túl. Az általa megélt fájdalom mellett a gyermekszülés már-már piknik a Central Parkban. Csak találgatni tudok, milyen elviselhetetlen lehetett ez neki. Nem ismerek senkit, aki ilyet túlélt volna, persze akadnak, akik túlélnek súlyos szívrohamot, ők viszont általában nem emlékeznek a fájdalomra. Az agy nem engedi. A védekező mechanizmus kitörli a fokozott fájdalmat. Most viszont nem fogja. Minden pillanatára emlékezni fog, ha a fájdalomra pontosan nem is. Ha ez az élmény nem rettenti el jobban, mint bármi valaha, akkor ez a fickó nem más, mint egy beamfetaminozott John Wayne. Az ilyenek nem léteznek a való életben. És ezt tovább bonyolítja a hite. Mert az nagyon erős lehet. Hogy milyen erős, nos, meglátjuk, de meglepne, ha innentől ellenállást tanúsítana.
– Ha mégis, megismételhető az élmény? – kérdezte Clark.
Pasternak oda fordult felé.
– Igen, megismételhető, szinte a végtelenségig. Kolumbiában, egy kongresszuson hallottam, hogy a keletnémet Stasi politikai és kémkedéssel vádolt foglyok vallatására használta ezt a technikát, és egyöntetűen bevált. Már nem használják, nem tudom, miért. Lehet, hogy még az ő szemükben is gonosz. Mint mondottam tegnap, ez nem szerepel a Josef Mengele Orvostudományi Egyetem tananyagában. A Stasit vezető fickó, ha jól rémlik, zsidó volt, mintha Marcus Wolf lett volna a neve, megeshet, ezért érintette ennyire érzékenyen.
– Hogy érzed magad, Rich? – kérdezte Hendley.
– Jól vagyok. Ő viszont nem. – A doki elhallgatott. – így is ki fogják végezni?
– Attól függ, ki kaparintja meg – felelte Hendley. – Ha az FBI csap le rá, szövetségi törvényszék elé állítják, és akkor neki befellegzik az indianai Terre Haute-ban az őt megillető törvénykezés után. De ez igazán nem a mi bajunk.
Mert amin most keresztülment, az sokkal rosszabb annál, gondolta Pasternak, de nem mondta ki. Uralkodott a lelkiismeretén, bár az zajongott. Ez tényleg nem került be Josef Mengele játékszabályaiba, ez azonban egy bizonyos New York-i zsidót nem tett különösebben boldoggá, mert a testvére holtteste sosem került elő, atomjaira passzírozta a rázuhanó ikertorony. Még sírt sem állíthatott neki, ahova elvihetné Mike srácait. E miatt a nyavalyás miatt történt az egész, úgyhogy Rich Pasternak csendre intette a lelkiismeretét. Ha nem istenért, akkor a családjáért tette, amit tett, s ez megfelelt neki. A lelkiismerete meg jobban teszi, ha mélyen hallgat.
– Pontosan mi a neve? – kérdezte.
Clark adta meg a választ:
– Szaif Rahman Yasin. Dicséretre méltó nemzőképességnek örvendő apja ötven-akárhányadik fiaként született. Apja egyébként szoros kapcsolatot ápolt a szaúdi királyi családdal.
– Valóban? Nem tudtam.
– Yasin vehemensebben gyűlöli a szaúdi királyi család tagjait, mint az izraelieket – magyarázta Clark. – Hat évvel ezelőtt megpróbálták eltenni láb alól, de elpuskázták az akciót. Állítása szerint a korrupció miatt utálja őket. Gyanítom, némi, úgy értem, rengeteg pénz összpontosul kis számú ember kezében, neki meg csak csurran-cseppen, de ahhoz képest, ami itt, Washingtonban van, egyáltalán nem rossz. Még a nyolcvanas években tanultam náluk a nyelvet. A szaúdiak, akikkel találkoztam, általában jó emberek. Más a vallásuk, mint a miénk, de hát a déli baptistáknak is. A szaúdiak, akár hiszi, akár nem, nálunk is jobban kívánják a fickó halálát. Szívesen kihajítanák a Chop-Chop téren Rijádban, hogy karddal válasszák le a fejét. A szemükben ő szégyenfolt, szégyenfolt a hazájukon, a királyukon és a vallásukon. Háromból három, ez elég rossz átlag odaát. Doki, a szaúdiak nem olyanok, mint mi, de a britek sem, oké? Ott is éltem.
– Maga szerint mit kéne csinálnunk vele?
– Nem az én tisztem megítélni, uram. Bármikor megölhetjük, de jobb azt nyilvánosan tenni, mondjuk, a Super Bowl-kupa félidejében visszajátszással meg a hálózati TV csapatának színes kommentárjával. Azzal megbirkóznék. De igazság szerint ez fontosabb kérdés annál. Hisz politikai szereplőről van szó, és eltávolítása politikai cselekedet. Az mindig bekavar – zárta Clark a mondandóját. Belé nem sok politikai hajlam szorult, ha szorult egyáltalán. Ő egyszerűbb világban élt: ha gyilkolsz, halállal lakolsz. Ez nem elegáns ugyan, nem is nagyon „érzékeny”, de egyszer már bevált. Mennyivel jobban működött a jogrendszer, mielőtt elárasztották az ügyvédek a hazáját! Visszaút azonban nem volt, s ez nem rajta múlt. Nem voltak illúziói a világ vezetésével kapcsolatban. Agya nem ért el olyan messze. – Doki, tényleg olyan rossz volt, aminek most alávetette?
– Rosszabb, mint amit én magam valaha is megéltem, rosszabb, mint amit huszonhat év orvosi gyakorlat alatt láttam, rosszabb, mint amit emberre mérhetünk úgy, hogy nem öljük meg teljesen. A tudásom persze csak elméleti, de a saját bőrömön soha nem akarnám kipróbálni.
Clarknak eszébe jutott a Billy nevű fazon meg a dekompressziós kamra. Hogy milyen hidegvérrel kínozta azt a kurva kis faszkalapot, aki nemi erőszakot követett el, és hogy mennyire nem érintette meg a lelkét a fickó megkínzása. Az azonban személyes ügy volt, nem hivatalos, és a lelkiismeretét az óta sem furdalja az eset. Életben hagyta egy virginiai tanyán, később kórházba szállították, de hiába kezelték egy hétig, a barotrauma ellopta tőle a szaros kis életét. Néha eltöprengett, hogy tetszik Billynek a pokol. De azért nem túl sűrűn.
Szóval ez még annál is rosszabb? Hű, az anyját!
Pasternak lenézett és látta, hogy megrebbennek a szemhéjak. Rendben, lassan magához tér. Helyes. Vagy olyasmi.
Clark Hendleyhez ment. – Ki hallgatja ki? – kérdezte.
– Jerry Rounds, kezdetnek.
– Akarod, hogy asszisztáljak neki?
– Valószínűleg az lenne a legjobb, ha mind itt maradnánk. Úgy értem, jól jönne, ha lenne kéznél pszichiáter, ideális esetben egy iszlám teológus, de nincs. Csak magunkra számíthatunk, nem igaz?
– Fel a fejjel! Langleynek sosem lenne elég vér a pucájában azt tenni, amit az imént tettünk, felfogadnának minimum egy egész jogi kart kibicnek meg egy riportert a Post-tól, hogy jegyzeteljen, és építse fel az erkölcsi gyalázatot. Ez az egyik legnagyobb előnye ennek a helynek: innen nem lehet kiszivárogtatni.
– Egyik felem szívesen megvitatná Jack Ryannel. Nem lélekkurkász ugyan, viszont tetszenek a megérzései. Persze nem lehet. Tudjuk, miért.
Clark bólintott, tudta. Jack Ryan közismerten lelkiismeret-furdalással küszködött. Senki sem tökéletes.
Hendley a telefonhoz ment, és beütött néhány számot. Két perccel később megjelent a színen Jerry Rounds. – Nos? – kérdezte.
– A vendégünk nem érezte magát jól ma reggel – magyarázta Hendley. – Most viszont beszélnünk kell vele. Rád vár a feladat, Jerry!
– Eszméletlennek tűnik – állapította meg Rounds.
– Még annak fog tűnni pár percig – tisztázta Pasternak.
– De rendbe jön – ígérte az orvos.
– Jesszusom, elegen vagyunk itt? – kérdezte Rounds. Többen voltak, mint a szokásos megbeszéléseken. Aztán betolták a tévékamerát, amelyet Dominic egy fotóállványra szerelt, majd felállították az előző este összeragasztott vitorlavászon függönnyel együtt a munkaasztal körül. Bólintására Dominic megnyomta a kamera felvétel gombját, majd Hendley átvette, és a kamera látószögén kívülről bemondta a dátumot és az időpontot. Gavin Biery majd később eltorzítja a hangját. Dominic visszajátszotta a képsort, és tisztának nyilvánította a felvételt.
– Megtévesztés? – kérdezte Rounds szinte önmagától, de Clark már ott állt közvetlenül mellette.
– Miért ne? – felelte Clark. – Itt nincsenek szabályok, Jerry.
– Helyes. – Clark érti a módját, hogyan tapintson egy kérdés elevenjére, jegyezte meg magában a hírszerzőfőnök.
Clark eltöprengett, rántsanak-e magukra cowboyruhát, farmert, fegyverszíjat meg kalapot, hogy maradéktalanul álcázzák magukat, és valóban megtévesszék Szaifot. De valószínűleg jobb megmaradni az egyszerűségnél. Ha túl sokat gondolkozol, mindent összekutyulsz, és az nem vezet sehova. Az egyszerűség célravezetőbb. Szinte mindig.
Az asztalhoz ment, látta, hogy Szaif már mozog, álmában forgolódik és mocorog. Rögtön felébred. Meglepi-e majd, hogy él? töprengett Clark. Vagy azt hiszi, pokolra jutott? Mert az fix, hogy a paradicsomban semmi keresnivalója sincs. Közelről tanulmányozta az arcát. Néhány izma már mozgott. Pillanatokon belül visszatér az életbe. Clark úgy döntött, marad, ahol van.
– John? – szólt Chavez.
– Igen, Ding?
– Tényleg olyan rosszul néz ki?
– Azt mondja a doki. Ő a szakértő.
– Jézusom.
– Rossz istenség, ember! – mondta Clark. – Inkább várja, hogy Allahot lássa, vagy az ördögöt esetleg. – Azt hiszem, csatlakozhatnék hozzá, futott át az agyán, ahogy jobban belegondolt. Szétnézett. Jerry Rounds nyugtalannak tűnt. Nem csoda. Hendley beküldi az utolsó menetben, miközben minden bázis foglalt, s az ütő tele van. Nem is volna ember, ha nem lenne feszült, gondolta John.
Érezte, ahogy egyre jobban a részesévé válik. Hirtelen tudta, hogy nem kerülheti el.
Ó, a francba, gondolta. Mit mondhatna egy seggfejnek? Pszichiáternek való az ilyen. Vagy komoly iszlám egyházfőnek, teológusnak vagy minek hívják? Muftinak? Valami ilyesmi. Olyannak, aki az iszlámról százszor többet tud.
De valóban muzulmán az ilyen? Vagy önjelölt politikus? Tudja egyáltalán magáról, hogy kicsoda? Mikor válik azzá az ember, akinek vallja magát? Ezek mélyenszántó kérdések voltak Clark szemében. Átkozottul mélyenszántóak. Az emberük szemhéja azonban már megrebbent. Aztán kinyílt, és Clark belenézett.
– Jólesik szusszanni egyet, nem igaz? – kérdezte Clark.
Nem kapott választ, de a férfi arcáról zavarodottság sütött. – Helló, Szaif. Isten hozta megint.
– Ki maga? – kérdezte a férfi kissé kábán.
– Az Egyesült Államok kormányának dolgozom.
– Mit tettek velem? Mi történt?
– Szívrohamot idéztünk elő, aztán visszahoztuk az életbe. Állítólag gyötrelmes eljárás.
Clark nem kapott választ, de látta, hogy az Emír szemében rettegés villan.
– Tudnia kell, amin most átment, a végtelenségig ismételhető hosszú távú károsodás nélkül. Ha nem működik együtt velünk, a napjai másból sem fognak állni, mint egymást érő szívrohamokból.
– Ezt nem tehetik. Vannak...
– Törvények? Nem, itt nincsenek. Csak maga meg én meg a fecskendő, amíg szükséges. Ha nem hisz nekem, hívom az orvost, két perc múlva itt lesz. Várom a döntését.
Három másodperc sem kellett hozzá, s az Emír döntött.
– Kérdezzen!

Clark és Rounds hamar felfedezték, hogy beszélgetésük az Emírként ismert férfival nem vallatás lesz, inkább szívélyes helyzetjelentés. Yasin láthatóan komolyan vette Clark intését.
Az első kör két órán át tartott, és az apró-cseprőtől a jelentőségteljesig sok mindenre kiterjedt, olyan kérdésekkel, melyekre már tudták a választ, és olyanokkal, melyek rejtélyt jelentettek, s még kibogozásra vártak. Például, mennyi ideje tartózkodik Amerikában? Hol és mikor vetette alá magát plasztikai műtétnek? Milyen útvonalon hagyta el Pakisztánt? Hogyan vásárolta Las Vegasban a házat? Mekkora az OFT-akciókra szánt kerete? A bankszámlák fellelhetősége, az OFT szervezeti felépítése, a sejtek főhadiszállása, az alvóügynökök, a stratégiai célpontok...
És így egészen a kora estébe nyúlóan, míg Hendley le nem fújta. Másnap reggel a csoport a főépület konyhájában gyülekezett, hogy összefoglalják az előző nap hallottakat, és eltervezzék az aznapi kérdéseket. Be van határolva az idejük, magyarázta Hendley. Személyes szándékaiktól függetlenül az Emír nem tartozik a Campushoz, és az igazságszolgáltatás nem az ő hatáskörük. Az Emír az amerikai népé, és igazságot szolgáltatni a törvény szerint kell. Mellesleg, ha egyszer Yasin az FBI kezére kerül, hónapok, akár évek is eltelhetnek anélkül, hogy bármit hallanának felőle. A Campus kénytelen lesz addig abból gazdálkodni, amit ez idáig megosztott velük az Emír. Rengeteg nyomot kell majd követniük, a birtokukba került információmennyiség nyolc-tizenkét hónapra is lefoglalja őket.
– Amondó vagyok, már csak egy dolgot kell kihúznunk belőle – mondta ifjabb Jack Ryan.
– És mi az? – kérdezte Rounds.
– A miért. Túl sokrétű a fickó gondolkodásmódja. A Lótusznak az a sok darabkája meg részlete: a Yucca-hegy, a Losan, a közép-nyugaton végrehajtott merényletek... A terror a végső cél, vagy valami nagyobb? Mint egy nagyban játszott szeptember tizenegyedike, nem?
Clark tűnődve félrebillentette a fejét, és Hendleyre nézett, aki késlekedés nélkül rávágta: – Átkozottul jó kérdés.

Délelőttre megszerezték, amit akartak, s immár a kényes részre koncentrálhattak: nevezetesen arra, miként szolgáltassák ki Yasint az FBI-nak. Akármilyen vonzó ötletnek találták jelképesen és vizuálisan, hogy karácsonyi libaként megkötözve, robogó autóból dobják ki a Hoover-épület lépcsőjére, nem volt kivitelezhető. A Campus hetek óra a szürke választóvonalon egyensúlyozott: árnyékban maradjon-e, ahogy eredetileg tervezték a működését, vagy felhívja magára az amerikai kormány figyelmét.
Tehát az volt a kérdés, hogyan „adjanak túl” a világ legkeresettebb terroristáján anélkül, hogy visszaütne rájuk. Végül Dominic Caruso, megtanulva Briantől a leckét, rukkolt elő a megoldással.
– TESZ – mondta. – Törekedj egyszerűségre, szamár!
– Magyarázatot! – mondta Hendley.
– Túlbonyolítjuk. Pedig már megvan a tökéletes közvetítőnk: Gus Werner. Ő szervezett be a Campusba, és jó viszonyt ápol Dan Murrayvel, az FBI igazgatójával.
– Pokolian nagy ajándék ló ez, Dom – mondta Chavez. – Ráharap szerinted? Vagy inkább: tud majd vele mit kezdeni?
– Mi lenne a folytatása? – vágott közbe Jack.
– Azonnal letartóztatnák, és elzárnák egy nagyon biztonságos helyre. Tudod, felolvasnák neki a jogait, felkínálnának egy védőt, és próbálnának elbeszélgetni vele. Bevonnának egy amerikai államügyészt. Az szépen beszámolna a legfőbb ügyésznek, aki meg elmesélné az elnöknek. Aztán kezdene csak dagadni a hógolyó. Belépne a képbe a sajtó, mi meg hátradőlnénk, és élveznénk a műsort. Figyeljetek, Gus tudja, hogyan dolgozunk, és azt is, hogy az FBI hogyan. Ha képes bárki elsózni a történetet, akkor az ő.
Hendley tűnődött egy darabig, aztán rábólintott.
– Hívd fel!

A Hoover-épületben megcsörrent Gus Werner telefonja. A magánvonala volt, csupán pár ember ismerte a számát.
– Werner – szólt bele.
– Itt Dominic Caruso, Mr. Werner. Akadna pár szabad perce ma délután? Mondjuk, húsz perce?
– Öhm, persze. Mikor?
– Most rögtön.
– Rendben, lejövök.

Dominic a Hoover-épülettől egy háztömbbel távolabb parkolt, elbattyogott az előcsarnokba, és bemutatta az FBI-jelvényét a pultnál szolgáló őrnek. így megkerülhette a fémdetektorokat. Az FBI-ügynökök elvileg hordhattak oldalfegyvert. Dominicnál azonban momentán nem volt. Nem kis meglepetésére megfeledkezett róla, és az asztalán maradt.
Augustus Werner irodája a legfelső szinten volt – és titkárnő dukált hozzá, akit azzal érdemelt ki, hogy az FBI teljes hatáskörrel felruházott helyettes igazgatójává nevezték ki –, s csupán pár ajtó választotta el Dan Murray jócskán tágasabb igazgatói irodájától. Dominic bejelentette magát a titkárnőnek, aki nyomban bevezette. Helyet foglalt egy széken a teljes hatáskörrel felruházott helyettes igazgató asztalának túloldalán. Pontosan 3.30-at mutatott a karórája.
– Rendben, Dominic, mit óhajt? – kérdezte Werner.
– Ajánlatom van az ön számára.
– Miféle ajánlata?
– Kérik az Emírt? – kérdezte Dominic Caruso.
– He?
Dominic megismételte a kérdést.
– Persze, még szép. – Werner ábrázatára kiült a Mi a csattanó?
– Ma este a Tysons Cornernél. A parkoló felső szintjén, mondjuk, kilenc-tizenötkor. Egyedül jöjjön. Tudom, hogy a közelben lesznek az emberei, de annyira ne legyenek, hogy szemtanúi legyenek az átadásnak. Személyesen adom át önnek.
– Komolyan beszél. Magánál van?
– Igen.
– Hogy a pokolba történt ez?
– Ne szólj szám, nem fáj fejem. Nálunk van, és az öné lehet. Mi meg hadd maradjunk ki ebből.
– Az nehéz lesz.
– De nem lehetetlen – mosolygott Dominic.
– Nem, nem lehetetlen.
– Névtelen bejelentés, váratlan helyzet, mindegy.
– Jó, jó... Beszélnem kell erről az igazgatóval.
– Megértem.
– Legyen telefonközelben. Majd hívom.

Mindenki tudta, hogy nem fog sokáig váratni magára a hívás, és valóban, kilencven percre rá megcsörrent a telefon, hogy visszaigazolják a találkozó pontos helyét és idejét. Nyolc-harminc hamar elérkezett, aztán készülődni kellett. Dominic és Clark megkereste a műhelyben Pasternakot, aki Domingo Chavez éber tekintetétől és készenlétben álló Glockjától követve még egyszer utoljára megvizsgálta az Emírt.
– Bírni fogja az utat, doki? – kérdezte Dominic Caruso.
– Igen, de vigyázzanak a lábára!
– Ahogy kívánja!
Clark és Dominic talpra állította Yasint, Dominic előhúzta farzsebéből a rugalmas bilincset, és a csuklójára csattintotta. Aztán fáslit vett elő, s vagy féltucatszor körbetekerte vele Szaif fejét. Remek szemkötő lesz. Ezek után Clark karon ragadta, az ajtóhoz vezette, átvágott vele az udvaron, majd be a garázsba a hátsó ajtón. Hendley, Rounds, Granger és Jack a Suburban mellett álltak. Némán figyelték, ahogy Dominic kinyitja a Suburban hátsó ajtaját, és besegíti Yasint. Clark a másik oldalra került és mellé csusszant. Dominic a volán mögé ült, és beindította a motort. A 29-es sztrádáról a Washington körüli körgyűrűre hajtottak, aztán nyugatnak vették az irányt Észak-Virginiába. Dominic tőle szokatlan módon tartotta a sebességhatárokat. A zsebében lapuló FBI-jelvény többnyire mentesítette az Amerikában érvényes sebességkorlát alól, ám ma este szigorúan a játékszabályok szerint játszott. Az American Légion hídon átkelve Virginiába ért, és nagy bal kanyarral hegynek felfelé fordult. Újabb húsz perc elteltével a jobb szélső sávba sorolt, és lehajtott a Tysons Cornerhez. A forgalom megsűrűsödött, de főleg a bevásárlóközpontokkal ellentétes irányban. Már 9.25-re járt. Rákanyarodott a bevásárlóközpont déli oldalán a felső szintre vezető rámpára.
Ott van, gondolta Dominic. Lerítt róla, hogy az FBI-é az a plusz rádióantennával felszerelt, új Ford Crown Victoria. Harminc lábra megközelítette, aztán megállt. A Ford ajtaja kinyílt, s a sofőr kiszállt. Gus Werner volt az a szokásos hivatali öltönyében. Dominic kiszállt, hogy csatlakozzon hozzá.
– Itt van? – kérdezte Werner.
– Igen, uram – felelte Dominic. – Egy kicsit másképp néz most ki. Kifehérítették a bőrét. Ezzel – Dom átnyújtott egy félig üres tubus monobenzon tartalmú fehérítő kenőcsöt, melyet a Las Vegas-i házban találtak –, és állítása szerint Svájcban megműttette az arcát. Máris hozom.
Dominic visszament a Suburbanhoz, kinyitotta a hátsó ajtót, kisegítette Yasint, aztán becsapta utána az ajtót, és Wernerhez kísérte.
– Orvosi felügyeletre lesz szüksége. Golyót kapott a combjába. Elláttuk, de továbbra is figyelmet igényel. Ettől eltekintve makkegészséges. Nem sokat evett. Lehet, hogy éhes. A washingtoni kirendeltségre viszik?
– Igen.
– Hát, uram, akkor most már a magáé.
– Dominic, egy nap majd szeretném hallani a sztorit.
– Egy nap majd talán, uram, de nem ma este.
– Értem.
– Még valami. Az Amerika szívében végrehajtott merényletekről kérdezzék először. Soroltassák fel vele az alvóügynököket.
– Miért?
– Mert trükközni próbál. Jobb, ha senki sem ússza meg.
– Rendben. – Werner hangja hivatalossá vált. – Szaif Yasin, letartóztatom. Joga van hallgatni. Bármi, amit mond, feljegyzésre kerül, és felhasználható ön ellen a tárgyaláson. Joga van ügyvédet fogadni. Érti, amit mondok? – kérdezte Werner karon fogva a férfit.
Az Emír meg se mukkant.
Werner Dominicra pillantott.
– Ért angolul?
Dominic elvigyorodott. – Aha. Higgye el, pontosan tudja, mi folyik.

VÉGSZÓ

Arlington nemzeti temető

Idősebb Jack Ryan titkosszolgálati osztaga ugyan gondoskodott róla, hogy illetéktelenek ne fotózhassanak, a Campus tagjai – Gerry Hendley, Tom Davis, Jerry Rounds, Rick Bell, Pete Alexander, Sam Granger és Gavin Biery jóval korábban érkeztek három különböző kocsin. Chavez és Clark egy negyedik járműn futott be a nemrég nyugdíjazott, de a Campus által frissen felvett taggal, Sam Driscoll-lal, aki ideje felét azzal töltötte a Campusnál, hogy behozza a lemaradását, míg a másik felében belvárosi házat hajkurászott, és rehabilitációra járt a Johns Hopkinsba. Jóllehet Driscoll sosem találkozott az elesett Caruso fivérrel, ízig-vérig katona volt, s vérrokonság és ismeretség ide vagy oda, a szemében egy katona mindig bajtárs volt.
– Itt jönnek – dörmögte Chavez a csoportnak, és fejével a fákkal szegélyezett fasor felé intett.
A haditengerészetnél bevett szokás szerint Brian legszűkebb családja a felvezető limuzinon, Dominic kíséretében érkezett, és megállt a halottaskocsi mögött, ahol a haditengerészet nyolcfős koporsóvivő szakasza haptákban állt, szemét előreszegezve, kifejezéstelen arccal. Pillanatokkal később a második limuzin is begördült és lefékezett, benne a Ryan klánnal. Andrea Price-O’Day különleges ügynök bólintására kinyílt mindkét limuzin ajtaja, és a gyászolók kisorjáztak.
A sírnál Gerry Hendley és John Clark egymás mellett állva figyelte, ahogy a koporsóvivő szakasz tagjai szenvtelenül és könnyedén leemelik a halottaskocsiról a zászlóval leterített koporsót, és alakzatba rendeződnek a lelkész mögött, hogy átmasírozzanak a buja gyepen.
– Csak most kezdem felfogni – motyogta a Campus vezetője.
– Igen – helyeselt Clark. Négy nap telt el a Yucca óta, hat azóta, hogy Brian holtteste hazatért Tripoliból. Csak most volt idejük felfogni a történteket. A haza szemszögéből a Campus nagy győzelmet aratott, ám nagy árat fizetett érte.
A reggel óta tartó eső egy órával korábban elállt, és a déli napsütésben már-már ragyogtak a hófehér sírkövek a sorokban. A koporsóvivőkkel párhuzamosan, tömött sorokban, komor dobszóra menetelt egy haditengerész-zenekar.
A koporsó a sír lábához ért, és a családtagok elfoglalták helyüket. A koporsóvivők parancsnoka finoman elkiáltotta magát – Fegyvert... lábhoz... – aztán: – Díszszemle... pihenj!
Dominic kérésére a lelkész rövidre fogta a szertartást.
– Szakasz... Vigyázz! Szakasz... fegyverrel tisztelegj!
Aztán felcsendült a tengerészhimnusz és eldördült a sortűz, a szakasz precíz, szinte gépies mozdulatokkal végezte a dolgát, míg el nem halt a temetőben az utolsó lövés visszhangja. Majd magányos kürtös gyászkürtszava mellett gondosan összehajtották Brian zászlaját, és átnyújtották a Caruso családnak. A haditengerész-zenekar eljátszotta a flotta himnuszát.
És ezzel véget ért.

Másnap, hétfőn reggel a Campus megint munkába állt, azonban előre látható módon mindenki csüggedt volt. Brian temetése előtt persze valamennyien megírták és leadták az akció után esedékes beszámolójukat, de ez volt az első alkalom, hogy a mostanra leszerelt Mesterfogás csapat tanácskozásra összeült. Komor arccal vonultak a tárgyalóterembe. Hallgatólagos megállapodásuk szerint egy széket üresen hagytak Briannek az asztalnál.
Jack nagy „Miért?” kérdésére a válasz mindőjüket meglepte. Az Emírnek valóban nagyra törőbb tervei voltak a Lótusszal. Az Amerika szívében végrehajtott merényleteket és a leállított Losan-akciót csak szurkálásnak szánta, a komoly ütést a Yucca-hegyi robbantással vitte volna be, hogy felébressze a szunnyadó óriást. Az alkalmatlan, haladásellenes Edward Kealtyvel a haza kormányrúdjánál, az FBI és a CIA idővel felgöngyöli majd a merényletek felelőseinek kilétét a háttérben megbúvó, gondosan eltervezett, tökéletes fedőtörténetekkel, melyek végül egyenesen Pakisztán fő hírszerző ügynökségének főnökségéhez és a pakisztáni vezérkar radikalizálódott tagjaihoz vezetnek, akik gyaníthatóan már régóta megcsappant lelkesedéssel támogatták a terrorizmus ellen indított háborút.
Ahogy szeptember tizenegyedike után jogosan rohanta le Afganisztánt az Egyesült Államok, úgy ismét gyors és egyértelmű lépés lesz a válasz: kiterjesztik a katonai akciókat keletre, a Szaféd-Kóh és a Hindukus hegyeire. Az Emír úgy véli, a bukás szélén álló Pakisztán elkerülhetetlen destabilizálódása hatalmi vákuumot fog előidézni, ahova beléphet az Omajjádi Forradalmi Tanács, és átveheti az irányítást Pakisztán bőséges atomfegyver-arzenálja felett.
– Hihető – vélte Jerry Rounds. – Legrosszabb esetben sikeresen keresztülviszik a tervüket, legjobb esetben a pillanatnyi jelenlétünket esetleg megnégyszerezve, nagy erőket telepítünk a térségbe.
– És tábort ütünk ott néhány évtizedre – tette hozzá Clark.
– Ha eddig Irakot hittük a milicista erők toborzó poszterének... – mondta Chavez.
– így is, úgy is nyer az Emír és az OFT – szólt hozzá Jack.
– Mondtam Wernernek, hogy először a fedőtörténeteket kapargassák meg. Majd rájön – mondta Dominic Caruso. – A kérdés az, ezt az egyetlen trükköt akarta-e csak előrántani az ingujjából a szarházi?
Mintegy végszóra, Hendley könyökénél megszólalt a telefon. Felvette, belehallgatott, majd így szólt: – Küldje fel!
– Letette, és azt mondta a csapatnak: – Talán mindjárt kevesebb lesz egy kérdéssel.
Mary Pat Foley egy perccel később megjelent az ajtóban. Az üdvözlések után az asztalra helyezett egy mappát Hendley elé, aki kinyitotta, és olvasni kezdte.
– A Kollázs végül kiköpte a választ a terepasztalukhoz – fordult Mary Pat Sam Driscollhoz.
– Komolyan?
– Hadd tippeljek! – mondta Chavez. – Lerágott csont. A Yucca-hegy.
– Nem – mondta Hendley. Clarknak és Jacknek csúsztatta a mappát, akik együtt futották át. Jack Mary Patre pillantott. – Ez biztos?
– Vagy tucatszor végigment rajta. Nyolcvankét tökéletes földrajzi adatpont egyezést találtunk.
– Nyögjétek már ki! – szólt közbe Dominic.
– Kirgizisztán – felelte Clark fel sem tekintve a mappából.
– Mi a frászt akar az Emír Kirgizisztánban? – kérdezte Chavez.
Gerry Hendley felelt neki:
– Ez az egymillió dolláros kérdés! Kezdhetjük keresni a választ!

A megbeszélés még egy óráig elhúzódott, mielőtt szétszéledtek. Tizenegykor Jack korán megebédelt, és átruccant Peregrine Cliffre. Még a tornácra sem lépett, amikor Andrea Price-O’Day már kitárta neki az ajtót.
– Ezt nevezem én kiszolgálásnak – kezdte Jack. – Hogy mennek a dolgok?
– Ahogy szoktak. Részvétem az unokatestvére miatt.
Jack bólintott.
– Köszönöm. Apu?
– A dolgozószobájában. Ír – tette hozzá élesen.
– Majd finoman kopogok.
Valóban finoman kopogott, és meglepődve tapasztalta, hogy apja vidáman kiszól: – Bújj be!
Jack letelepedett, és megvárta, hogy apja befejezze a mondatot a gépen. Az idősebb Ryan megfordult a széken, és elmosolyodott:
– Hogy vagy?
– Jól. Lassan a végére érsz? – kérdezte Jack, s fejével a számítógép monitorján látszó önéletrajzra bökött.
– Már látom az alagút végét. Majd hagyom, hogy ülepedjen kicsit, aztán megint átírom. Dolgozni mentél reggel.
– Igen. Akció utáni kupaktanács.
– Mi a legfrissebb hír?
– Az FBI-nál van. Csak ezt tudjuk. Lehet, hogy többet már nem is fogunk tudni.
– Meg fog törni – jósolta az idősebb Ryan. – Beletelhet néhány hétbe, de meg fog törni.
– Hogy állíthatod ilyen biztosan?
– Mert a lelke mélyén beszari alak, fiam. A többségük az. Verik a mellüket, de nem tartanak ki. Beszélnünk kell valamiről. Kealty lerántotta a kesztyűt.
– Szennyes után kutakodik?
Az exelnök bólintott.
– Arnie körbeszaglászik, de úgy fest, Kealty emberei illegális kémkedésről beszélnek. Lehet, hogy jövő héten bekerül a Postba.
– Illegális kémkedés – ismételte Jack. – Nagyon campusosan hangzik. Lehet, hogy...
– Túl korai lenne még megmondani. Lehet. Ha igen, ezzel fognak nyitni, hogy megsemmisítő csapást mérjenek ránk, mielőtt elkezdődik a verseny.
– Mit tehetünk?
– Itt nincs „mi”, fiam – mondta gyengéden Ryan, és elmosolyodott. – Egyedül én birkózom meg vele.
– Nem látszik, hogy aggódnál. És ez aggaszt.
– Politika az egész. Semmi több. Csupán idő kérdése, mikor fordul mocskosabbra, de Kealty napjai meg vannak számlálva. Csak az a kérdés, mikor eszmél rá. Megmondom én, mi aggaszt igazán.
– Mi az?
– Hogyan adjam be anyádnak, hogy továbbviszed a családi mesterséget.
– A fenébe!
– Ha fény derül a Campusra, és a sajtóból szerez tudomást róla, vagy sarokba szorítja egy újságíró, akkor nekünk annyi.
– Szóval, hogy csináljuk?
– Ködösítsünk! Én vállalom a Campus-részt. Te meg elmondod neki, mivel foglalkozol ott.
– De nem mindent, ugye? A terepmunkát nem.
– Nem.
– Jobb, ha te sem tudsz róla, ugye?
Ryan bólintott.
– És ha rákérdez? – firtatta Jack.
– Nem fog. Ahhoz túlságosan okos.
– Meg kell mondanom, apu, egy porcikám sem kívánja. Nem fog örömében kiugrani a bőréből.
– Finoman fogalmaztál. De inkább most, mint később. Bízz bennem!
Ifjabb Jack Ryan elgondolkodott, aztán vállat vont.
– Rendben.
Ryan felállt, és fia vállára tette a kezét.
– Gyere, essünk túl együtt a nehezén!

Vége

Ulpius-ház Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó Kepets András 
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
Nyomta és kötötte a Kaposvári Nyomda Kft., 2011-ben – 111315 
Felelős vezető Pogány Zoltán igazgató