Korongvilág - 13
Terry Pratchett
KISISTENEK

(Tartalom)

Na már most, figyeljük csak meg a teknősbékát és a sast!
A teknősbéka földön lakó teremtmény. Lehetetlen nála közelebb élni a földhöz anélkül, hogy alatta lennél. A láthatára néhány hüvelykre terjed. Körülbelül olyan jó a gyorsulása, amilyenre szükség van egy saláta elcsípéséhez. Mindent egybevéve, úgy maradt fönn, miközben a további evolúció elsuhant mellette, hogy nem fenyegetett senkit és túl sok vesződséggel járt a megevése.
És akkor ott a sas. A levegő és a magasságok lénye, amelynek láthatára kihúzódik egész a világ pereméig. Elég éles a látása ahhoz, hogy észrevegye, amint valami kicsi és vinnyogó szerzet megzörrenti a harasztot fél mérföldnyire. Csupa erő, csupa fennhatóság. Villámgyors, szárnyaló halál. Elegendő karom és csőr ahhoz, hogy bármi nála kisebbet megegyen és legalább sietősen falatozzon egyet bármi nála nagyobból.
És mégis, a sas órákig fog gubbasztani a szirten és a világ országait szemlélni, amíg ki nem szúrja a távoli mozgást és akkor tekintetét rászegezi, rászegezi, rászegezi a bokrok közt bukdácsoló kis teknőre odalent a sivatagban. És el fog rugaszkodni...
És egy perccel később a teknősbéka úgy találja, hogy a világ fokozatosan távolodik tőle. És életében először megpillantja a világot, többé nem egy hüvelykre a talajtól, hanem ötszáz lábnyira tőle, és azt gondolja: micsoda remek barátra leltem a sasban.
És akkor a sas elereszti.
És – szinte mindig – a teknősbéka lebucskázik a halálába. Mindenki tudja, hogy miért teszi ezt a teknősbéka. A gravitáció olyan szokás, amitől nehéz megszabadulni. Senki sem tudja azonban, hogy miért teszi ezt a sas. Egy teknősbéka finom falat, ám, figyelembe véve az elfogyasztásához szükséges erőfeszítést, gyakorlatilag bármi más sokkal kívánatosabb eledel. Egyszerűen arról van szó, hogy a sasok élvezettel kínozzák a teknősbékákat.
De persze, amit a sas nem ér föl ésszel, az, hogy ilyenkor részt vesz a természetes kiválasztódás egy nagyon kezdetleges formájában.
Egy nap egy teknősbéka rá fog jönni, hogyan kell repülni.

Ez a történet sivatagi tájakon játszódik, barnás és narancssárga árnyalatokban. Az, hogy hol kezdődik és hol végződik, már kétségesebb, de legalább egy a kezdetekből a hóhatár fölött esett meg, sok ezer mérföldnyire a sivatagtól, a Tengely[1] hegységei közt.
A folyton ismétlődő, filozofikus kérdések egyike ez:
„Az erdőben lezuhanó fa csap-e zajt, ha nincs ott senki, hogy hallja?”
Ami elárul valamicskét a filozófusok természetéről, mert persze mindig van valaki az erdőben. Lehet, hogy csak egy borz, tűnődve, mi volt ez a recsegés, vagy egy mókus, kissé összezavarodva attól, hogy az egész környezet megindult fölfelé, mindazonáltal valaki. Legrosszabb esetben, ha az eset elég mélyen történt az erdőben, meghallhatta a milliónyi kisisten.
A dolgok csupán megesnek, egyik a másik után. Nem törődnek azzal, ki tud róluk. De a történelem... ó, a történelem az más. A történelmet meg kell figyelni. Máskülönben nem történelem. Akkor csak... nos, egymás után lezajló események sorozata.
És persze irányítani is kell. Máskülönben akármivé válhat. Mert a történelem, ellentétben a népszerű elméletekkel, nem más, mint királyok és dátumok és csaták. És ezek a dolgok a megfelelő időpontban kell megtörténjenek. Ez nem könnyű. Egy kaotikus világegyetemben túl sok minden van, ami balul üthet ki. Könnyen előfordulhat, hogy a tábornok lova rosszkor veszít el egy patkót, vagy valaki félreért egy parancsot, vagy az életbevágóan fontos üzenet vivőjét útközben orvul megtámadja néhány férfi, akiknek furkósbotja van és készpénzhiánya. Aztán ott vannak a vad történetek, élősködő kinövések a történelem fáján, amelyek megpróbálják maguk felé hajlítani.
Ezért a történelemnek megvannak a maga gondnokai.
Ott laknak... nos, a dolog természetéből következően ott laknak, ahova küldik őket, ám szellemi otthonuk egy eldugott, korongvilági völgyben van a magas Kostetőn, ahol a történelemkönyveket tartják.
Ezek nem azok a könyvek, amelyekben a múlt eseményei, mint dugóra tűzött megannyi pillangó, rögzítve vannak. Ezek azok a könyvek, amelyekből a történelem fakad. Több mint húszezer van belőlük; mindegyik tíz láb magas, ólomba kötött, és a betűk oly parányiak, hogy nagyítóval kell őket olvasni.
Amikor az emberek azt mondják „Meg van írva...”, akkor az itt van megírva.
Kevesebb metafora létezik világszerte, mint hiszik.
Minden hónapban az apát és két rangidős szerzetes bemegy a barlangba, ahol a könyveket tárolják. Régebben ez egyedül az apát kötelessége volt, ám két további megbízható szerzetest is bevontak az 59. apát sajnálatos esete után, aki egymillió tallért nyert kis összegű fogadásokkal, mielőtt szerzetestársai utolérték.
Ráadásul, veszélyes oda egyedül bemenni. A Történelem puszta töménysége, amint hangtalanul hóviharzik ki a világba, lehengerlő lehet. Az idő narkotikum. Túl sok belőle kioltja az életed.
A 493. apát összekulcsolta ráncos kezét és megszólította Lu-Tzét, egyik legidősebb szerzetesét. A rejtett völgy tiszta levegője és zavartalan élete olyan, hogy attól minden szerzetes nagy kort ér meg; ráadásul, ha minden nap az Idővel dolgozol, valamicske belőle hajlamos átragadni rád.
– A helyszín Omnia – mondta az apát –, a klaccsi tengerparton.
– Emlékszem – válaszolta Lu-Tze. – Nem ott volt az a fiatal, Tsonthaz nevezetű fickó?
– A dolgokat muszáj... gondosan megfigyelni – szögezte le az apát. – Vannak feszültségek. Szabad akarat, eleve elrendelés... a jelképek hatalma... fordulópont... te mindent tudsz erről.
– Nem voltam Omniában már vagy, ó, annak bizony hétszáz éve – felelte Lu-Tze. – Száraz hely. Nem hinném, hogy akad az egész országban egy tonnányi jó termőföld.
– Akkor eredj! – szólította föl az apát.
– Magammal viszem a hegyeim – jelentette ki Lu-Tze. – Jót fog tenni nekik az ottani éghajlat.
És a söprűjét meg a hálógyékényét is vitte. A történelemszerzetesek nincsenek oda a javakért. Úgy találják, hogy a legtöbb dolog tönkremegy egy-két évszázad alatt.
Négy évébe került, hogy eljusson Omniába. Meg kellett figyeljen két csatát meg egy orgyilkosságot útközben, máskülönben csak véletlen események lettek volna.

A Képzelt Kígyó Évében járunk, másképpen kétszáz esztendővel Abbys Próféta Megnyilatkozása után.
Ami azt jelenti, hogy a 8. Próféta eljövetele minden percben bekövetkezhet.
Ez volt a megbízható dolog a Nagy Isten Om Egyházában. Roppant pontos prófétái voltak. Ha lett volna elég nagy naptár, az ember hozzájuk igazíthatta volna.
És, ahogy ez általában szokásos olyantájt, amikor egy próféta érkezése várható, az Egyház megkettőzte erőfeszítéseit, hogy ájtatos legyen. Ez nagyon hasonlított a sürgés-forgásra, amit bármelyik nagyvállalatnál tapasztalhatsz, amikor számvizsgálók várhatók, ám hajlott arra, hogy a kevésbé ájtatosnak vélt embereket elfogja és százféle találékony módon kivégezze. A legtöbb valóban népszerű vallásban ezt tartják az egyes ember vallásos állapota megbízható barométerének. Ilyenkor jelentkezik egy tendencia azt állítani, hogy több a visszaesés mindenfelé, mint egy országos influenzajárvány idején, hogy az eretnekséget gyökerestől ki kell irtani, mi több, szőröstül-bőröstül, kézzel, lábbal, szemmel és nyelvvel együtt, és hogy ideje tisztára törölni a lapot. Erre a célra általában roppant hathatósnak tartják a vért.

Lőn pedig, hogy akkor az időben a Nagy Isten Om monda az Tesveernek, a Választottnak nékie:
– Psszt!
Tesveer megállt kapálás közben és körbebámult a Templom kertjében.
– Tessék? – mondta.
Szép volt az idő a korai másodlagos Tavasz eme napján. Az imamalmok vidáman forogtak a hegyekből érkező szellőben. Méhek lófráltak a babvirágok közt, de hangosan zümmögtek, hogy a kemény munka benyomását keltsék. Magasan fönt egy magányos sas körözött.
Tesveer vállat vont s visszatért a dinnyékhez.
Biza, a Nagy Isten Om monda esmét az Tesveernek, a Választottnak nékie:
– Psszt!
Tesveer tétovázott. Valaki határozottan beszél hozzá a levegőből. Talán egy démon. A novíciusok mestere, Nhemrot Testvér szigorúan ítélt a démonok témájában. Tisztátalan gondolatok és démonok. Az egyik vezet a másikhoz. Tesveer aggasztó módon tudatában volt annak, hogy alighanem rég esedékes számára egy démon.
A teendő az, hogy legyen eltökélt és ismételgesse a Kilenc Alapvető Aforizmát.
Esmét a Nagy Isten Om monda az Tesveernek a Választottnak nékie:
– Süket vagy, fiú?
A kapa koppant a perzselődő talajon. Tesveer megpördült. Ott voltak a méhek, a sas, és, a kert túlsó végén, a vén Lu-Tze Testvér ábrándosan hányta vasvillával a trágyadombot. Az imamalmok megnyugtatóan örvénylettek a falakon.
A levegőbe rajzolta a jelet, amivel Ishkible Próféta elűzte a szellemeket.
– Kotródj mögém, démon – motyogta.
– Mögötted vagyok.
Tesveer megint megfordult, jó lassan. A kert még mindig üres volt.
Elmenekült.

Számos történet jóval eleje előtt elkezdődik, és Tesveer históriájának eredete sok ezer évvel születése előttre tehető.
Istenek miriádjai léteznek a világon. Olyan sűrűn rajzanak, akár a heringikrák. Legtöbbjük túl apró ahhoz, hogy látható legyen és sohasem válik imádás tárgyává, legalábbis nem baktériumoknál nagyobb lények körében, azok meg sohasem imádkoznak és nem követelnek sokat csodák tekintetében.
Ők a kisistenek – az olyan helyek szellemei, ahol két hangyaösvény keresztezi egymást, odalent a fű gyökerei közt föllelhető mikroklímák istenei. És legtöbbjük így is marad.
Mert aminek híjával vannak, az a hit.
Azonban egy maroknyi továbbmegy nagyobb dolgok felé. Bármi kiválthatja ezt. Egy pásztor, aki egy elveszett bárányt keres, megtalálja a hangabokrok közt és rááldoz egy-két percet, hogy építsen egy kicsiny kőhalmot általános köszönetképpen bármilyen szellemnek, ami esetleg ott lakozik. Vagy egy sajátos alakú fát összefüggésbe hoznak egy betegség gyógymódjával. Vagy valaki csigavonalat vés egy magányos sziklára. Mert amit az istenek igényelnek, az a hit, és amire az embereknek szüksége van, azok az istenek.
Itt gyakran meg is áll a dolog. De néha továbbmegy. További köveket tesznek hozzá, további sziklákat állítanak föl, egy templom fölépül azon a helyen, ahol valaha a fa állt. Az isten ereje növekszik, hívei hite benne úgy emeli a magasba, akár ezer tonna rakéta-üzemanyag. Néhány szerencsés számára a határ a csillagos ég.
És, nagy ritkán, még az sem.

Nhemrot Testvér tisztátalan gondolatokkal küszködött rideg cellája magányában, amikor meghallotta a buzgó hangot a novíciusok hálóterméből.
A Tesveer fiú hason feküdt reszketve és imafoszlányokat makogva Om szobra előtt, amely tüzes istennyila megnyilatkozásában ábrázolta Őt.
Van valami hátborzongató ebben a fiúban, gondolta Nhemrot. Mégpedig az a mód, ahogy rád néz, amikor beszélsz, mintha tényleg odahallgatna.
Kiballagott, és megbökte az arcra borult legényt a nádpálcája végével.
– Kelj föl, fiú! Mégis mit képzelsz, mit csinálsz a hálóteremben a nap kellős közepén? Mmm?
Tesveemek sikerült megpördülnie, miközben továbbra is a földre tapadt, és megmarkolta a pap bokáját.
– Hang! Egy hang! Beszélt hozzám! – nyöszörögte.
Nhemrot szuszogott. Á. Ez hazai talaj. A hangok pont Nhemrot kolostorterülete. Állandóan hallotta őket.
– Kelj föl, fiú! – ismételte meg, kissé kedvesebben.
Tesveer talpra állt.
Ő, ahogy Nhemrot már korábban panaszolta, túl öreg volt rendes novíciusnak. Nagyjából tíz évvel öregebb. Adjatok nekem egy hét évesnél nem idősebb fiút, Nhemrot mindig ezt kérte.
De Tesveer novíciusként fog meghalni. Amikor a szabályokat alkották, nem vettek számításba olyasmit, mint Tesveer.
A fiú nagy, vörös, becsületes arca fölnézett a novíciusok mesterére.
– Ülj le az ágyadra, Tesveer! – utasította Nhemrot.
Tesveer azonnal engedelmeskedett. Tesveer nem ismerte az „engedetlenség” szó jelentését. Ez csak egyike volt a számtalan szónak, amiknek nem ismerte a jelentését.
Nhemrot leült mellé.
– Na most, Tesveer – mondta –, tudod, mi történik azokkal, akik valótlanságokat mondanak, ugye?
Tesveer elpirulva bólintott.
– Jól van. És most számolj be ezekről a hangokról!
Tesveer a csuhája szegélyét csavargatta a kezében.
– Inkább olyan volt, mint egyetlen-egy hang, mester – felelte.
– ...mint egyetlen-egy hang, mester – ismételte meg Nhemrot Testvér. – És mit mondott ez a hang? Mmm?
Tesveer tétovázott. Most, hogy jobban meggondolja, a hang nem mondott valami sokat. Csak megszólalt. Egyébként is, nehéz volt Nhemrot Testvérrel beszélgetni, akinek megvolt az az ideges szokása, hogy a beszélő ajkára sandított és megismételte az utolsó néhány szót, gyakorlatilag ugyanúgy, mint az illető. Valamint egyfolytában megérintette a dolgokat – falakat, bútorokat, embereket –, mintha attól félne, hogy a világegyetem eltűnik, ha nem fogja állandóan. És olyan súlyos ideges arcrángatózása volt, hogy az izomvonaglásoknak sorba kellett állnia. Nhemrot Testvér tökéletesen normálisnak számított azok közt, akik túléltek ötven évet a Citadellában.
– Hát... – kezdte Tesveer.
Nhemrot Testvér föltartott egy csontos kezet. Tesveer ki tudta venni benne a halványkék ereket.
– És biztos vagyok benne, hogy tudod, kétféle hang létezik, amelyeket meghallhatnak az egyháziak – jelentette ki a novíciusok mestere. Egyik szemöldöke rángatózni kezdett.
– Igen, mester. Dorgal Testvér elmondta ezt nekünk – válaszolta jámboran Tesveer.
– ...elmondta ezt nekünk. Igen. Néha, amikor Ő végtelen bölcsességében úgy látja jónak, az Isten beszél kiválasztottjához és az nagy prófétává válik – közölte Nhemrot. – Na már most, biztos vagyok benne, hogy nem merészeled magadat ezek egyikének tekinteni? Mmm?
– Nem, mester.
– ...mester. De vannak másféle hangok – folytatta Nhemrot Testvér, és most hangja enyhe tremolóba kezdett –, csábító és hízelkedő és meggyőző hangok, ugye? Hangok, amik mindig azt lesik, hogy mikor találnak minket felvértezetlen?
Tesveer megnyugodott. Ez ismerősebb téma volt.
Minden novícius tudott az ilyenféle hangokról. Kivéve, hogy rendszerint meglehetősen nyílt dolgokról beszéltek, mint az éjszakai mesterkedések gyönyörűségei és a lányok általában vett kívánatossága. Ami mellesleg mutatja, hogy még nagyon laikusok voltak, amikor hangokra került a sor. Nhemrot Testvérnek olyasféle hangok jutottak, amelyek, ezekhez képest, egy teljes oratóriumnak feleltek meg. A merészebb hangok némelyike szerette rávenni Nhemrot Testvért arra, hogy a hangok témájáról beszéljen. Úgy vélték, a pap önmagában kész okulás. Különösen, amikor a szája sarkában megjelentek a habzó nyál kis buborékjai.
Tesveer hallgatta.

Nhemrot Testvér volt a novíciusok tanára, de nem ő volt a novíciusok tanára. Ő csak annak a csoportnak volt a mestere, amelyikbe Tesveer is tartozott. Akadtak mások is. Lehetséges, hogy valaki a Citadellában tudta, hány van belőlük. Mindig van valahol valaki, akinek az a dolga, hogy tudjon mindent.
A Citadella elfoglalta Kom városának teljes közepét, a Klaccs sivatagai és Howondaföld dzsungelei közt elterülő térségben. Mérföldekre nyúlt, templomai, szentélyei, iskolái, kollégiumai, kertjei és tornyai egymásba és egymás köré növekedtek azt a látszatot keltve, hogy egymillió termesz mind megpróbálja megépíteni a maga dombját, méghozzá egyszerre.
Amikor fölkelt a nap, a központi Templom kapuján a visszavert fény lobbot vetett, mint a tűz. Az ajtószárnyak bronzból készültek és száz láb magasak voltak. Rajtuk, ólomba ágyazott aranybetűkkel, álltak a Parancsolatok. Mostanáig ötszáztizenkettő volt belőlük, és kétségtelen, hogy a következő próféta majd hozzájuk teszi a magáét.
A nap visszatükrözött csillogása le- és ráragyogott a hitben-erősek tízezreire, akik odalent munkálkodtak a Nagy Isten Om nagyobb dicsőségére.
Valószínűleg senki sem tudta, hogy pontosan hányan vannak. Bizonyos dolgok valahogy láncreakciót idéznek elő. Kétségtelen, hogy csak egyetlen-egy Cenobiarcha van, a Legfőbb Enmagam. Ez bizonyos. És hat Főpap. És harminc alacsonyabb rangú Enmagam. És püspökök, esperesek, alesperesek és papok százai. És novíciusok, mint patkányok a magtárban. És kézművesek és bikatenyésztők és kínvallatók és Veszteg Szüzek...
Nem számít, miben vagy jártas, mindig kerül hely számodra a Citadellában.
És ha jártasságod a helytelen kérdések föltevésében vagy a helyénvaló háborúk elvesztésében nyilvánul meg, az a hely esetleg lehet a tisztaság kemencéiben vagy a Kvizíció igazságszolgáltató vermeiben.
Hely mindenkinek. És mindenki a helyén.

A nap letűzött a templomkertre.
A Nagy Isten Om megpróbált egy dinnyeinda árnyékában maradni. Itt valószínűleg biztonságban van, itt, ezeken a falakon belül, körös-körül az imatornyokkal, de nem lehetsz elég óvatos. Egyszer már mázlija volt, de vakmerőség lenne arra számítani, hogy megint szerencséje lesz.
Az a gond, ha isten vagy, hogy nincs senkid, akihez imádkozhatnál.
Eltökélten mászott a trágyát lapátoló öregember felé, míg úgy nem ítélte, jelentékeny megerőltetés után, hogy hallótávolságon belülre ért.
Imigyen szóla: – Hé, te!
Nem kapott választ. Még csak annak látszata sem kelt, hogy bármit meghallottak volna.
Om kijött a sodrából és Lu-Tzét hitvány féreggé változtatta a pokol legmélyebb bugyrában, és aztán még mérgesebb lett, amikor az öregember békésen folytatta a lapátolást.
– A végtelenség ördögei árasszák el eleven csontjaid kénnel! – visította.
Ez nem hozott létre szemmel látható változást.
– Süket vén barom! – motyogta a Nagy Isten Om.

Vagy talán azért volt valaki, aki igenis mindent tudott, ami tudható a Citadelláról. Mindig akad valaki, aki gyűjti az ismereteket, nem a tudás iránti szeretetből, hanem úgy, ahogy egy szarka halmozza föl a csillogó tárgyakat vagy egy tegzeslégy szedi össze ágak és kövek piciny darabkáit. És olyan is mindig akad, akinek meg kell tennie mindazon dolgokat, amelyek elvégzése szükséges, de amiket mások vonakodnak megtenni vagy akár elismerni ezek létezését.
A harmadik dolog, amit az emberek észrevettek Vorbison, a magassága volt. Jócskán túlnőtte a hat lábat, de vékonydongájú volt, akár egy normális alkatú személy, akit agyagba mintázott s aztán kisodort egy kisgyerek.
A második dolog, amit az emberek észrevettek Vorbison, a szeme volt. Az ősei a mélysivatag egyik törzséből eredtek, amelyikben kifejlődött a sötét szem birtoklásának sajátossága – nem csupán a szembogár sötétsége, hanem csaknem teljesen fekete szemgolyó. Ettől roppant nehéz volt megállapítani, hová néz. Olyan volt, mintha napszemüveget viselne a bőre alatt.
De az első dolog, amin megakadt az emberek szeme, a koponyája volt.
Vorbis Esperes készakarva volt kopasz. Az Egyház legtöbb lelkipásztora, amint fölszentelték őket, hosszú hajat és szakállat kultivált, olyat, amelyben bottal üthetted volna a nyomát egy kecskének. De Vorbis mindenütt borotválta magát. Fénylett. És a szőrzet hiánya, úgy tűnt, növeli a hatalmát. Nem riogatott. Sosem fenyegetett. Csak azt az érzést keltette mindenkiben, hogy személyes tere testétől több méterre sugárzik ki és hogy bárki, aki megközelíti Vorbist, valami fontosba tolakodik bele. Ötven évvel idősebb fölöttesei sajnálkozást éreztek, hogy félbeszakították, akármi volt is, amiről épp gondolkozott.
Csaknem lehetetlen volt megállapítani, hogy miről gondolkozott és soha senki nem kérdezte meg. A legkézenfekvőbb oka ennek az, hogy Vorbis volt a Kvizíció főnöke, akinek feladata elvégezni mindazt, amit muszáj megtenni és amit mások inkább nem tennének meg.
Az ember nem kérdezi meg az ilyesvalakiktől, hogy miről gondolkoznak, nehogy lassan felé forduljanak és azt mondják: „Rólad”.
A Kvizícióban betölthető legmagasabb poszt az esperesi, olyan rendelkezés, melyet sok száz esztendővel korábban hoztak, nehogy az Egyház eme ágának túl naggyá váljon a mellénye[2]. De mindenki úgy vélte, hogy egy olyan értelemmel, amilyen az övé, mostanra már könnyen főpap lehetett volna, vagy akár Enmagam.
Vorbist nem izgatták az ilyen jelentéktelenségek. Vorbis tisztában volt a sorsával. Hát nem maga az Isten mondta el neki?

– Nohát, nohát – mondta Nhemrot Testvér megveregetve Tesveer vállát. – Biztos vagyok benne, hogy most tisztábban fogod látni a dolgokat.
Tesveer érezte, hogy meghatározott választ várnak tőle.
– Igen, mester – felelte. – Én is biztos vagyok ebben.
– ...ebben. Szent kötelességed, hogy mindenkor ellene szegülj a hangoknak – jelentette ki Nhemrot még mindig a fiút paskolgatva.
– Igen, mester. Azt fogom tenni. Különösen, ha azt mondják nekem, hogy tegyem meg tisztelendőséged által említett dolgok bármelyikét.
– ...bármelyikét. Jól van. Jól van. És ha megint hallod őket, mit fogsz tenni? Mmm?
– Jövök és elmondom tisztelendőségednek – válaszolta kötelességtudóan Tesveer.
– ...tisztelendőségednek. Jól van. Jól van. Ezt már szeretem – állította Nhemrot. – Ezt mondom minden tanítványomnak. Ne feledd, hogy mindig itt vagyok, hogy elintézzek bármilyen apró problémát, ami esetleg macerál téged.
– Igen, mester. Most menjek vissza a kertbe?
– ...kertbe. Azt hiszem. Azt hiszem. És ne legyen több hang, hallod? – Nhemrot megcsóválta a nem-lapogató keze egyik ujját. Fél orcája összeráncolódott.
– Igen, mester.
– Mit csináltál a kertben?
– Dinnyét kapáltam – felelte Tesveer.
– Dinnyét? Á! Dinnyét – nyújtotta el a szót Nhemrot.
– Dinnyék. Dinnyék. Hát, ez persze némileg hozzájárul az eset megmagyarázásához.
Egyik szemhéja vadul hunyorgott.

Nem pusztán a Nagy Isten szólt Vorbishoz, a feje belsejében. Mindenki beszél egy exkvizítorhoz, előbb vagy utóbb. Csak állóképesség kérdése.
Vorbis mostanság nem ment le gyakran megnézni az inkvizítorokat munka közben. Az exkvizítoroknak erre nincs szüksége. Leküldte az utasításokat, megkapta a jelentéseket. Ám a különleges körülmények megérdemlik különleges figyelmét.
El kell mondani... hogy nem nagyon volt min nevetni a Kvizíció pincéjében. Mármint akkor, ha normális humorérzéked van. Nem lógtak vidám kis feliratok ezzel a szöveggel: Nem Kell Irgalmatlan Szadista Légy Ahhoz, Hogy Itt Dolgozz, De Használ!
Ám akadtak itt dolgok, melyek azt sugallták a gondolkodó emberfőnek, hogy az emberiség Teremtőjének tényleg roppant ferde fölfogása van a szórakozásról és szívében heves vágyat keltettek, hogy megrohamozza a mennyek kapuit.
A bögrék, példának okáért. Az inkvizítorok naponta kétszer kávészünetet tartottak. A bögréik, amiket mindegyikük otthonról hozott, a vízforraló kanna körül csoportosultak a központi kemence tűzterénél, ami mellesleg a bilincseket és a késeket is izzította.
A bögréken feliratok álltak, mint Emlék Tsonthaz Szent Barlangjából vagy A Világ Legjobb Apukájának. Többségük csorba volt, és nem akadt köztük két egyforma.
És aztán ott voltak a képeslapok a falon. Az a hagyomány, hogy amikor egy inkvizítor elmegy szabadságra, küld haza egy rikítóan színezett fametszetet a helyi kilátásról, valami megfelelően vidám és sikamlós üzenettel a hátoldalán.
És ott volt a fölgombostűzött, könnyes levél Első Osztályú Inkvizítor Izmale „Tata” Quoomtól, megköszönve az összes srácnak, hogy nem kevesebb, mint hetvennyolc obulust gyűjtöttek össze nyugdíjba vonulási ajándékára meg a pompás virágcsokrot Mrs. Quoomnak, továbbá közölve, hogy mindig emlékezni fog a Hármas Számú Veremben eltöltött szép időkre, és hogy kész eljönni és besegíteni bármikor, amikor nincsenek elegen.
És az egész ezt jelenti, hogy alig van olyan kegyetlensége a legtébolyodottabb pszichopatának, amit ne tudna könnyedén másolni egy normális, kedves családapa, aki csak mindennap eljár dolgozni, és el kell végeznie a feladatát.
Vorbis imádta tudni ezt. Az a férfi, aki ezt tudja, mindent tud, amit tudnia kell az emberekről.
Jelen pillanatban egy pad mellett ült, amin az feküdt, ami, legalábbis formailag, még mindig Sasho Testvér, korábbi titkára reszkető testének számított.
Fölnézett az ügyeletes inkvizítorra, aki bólintott. Vorbis odahajolt a leláncolt titkárhoz.
– A neveik? – ismételte el.
– ...nem t'om.
– Tudom, hogy másolatokat adtál nekik a levelezésemről, Sasho. Ők áruló eretnekek, akik a pokolban fogják tölteni az örökkévalóságot. Csatlakozni akarsz hozzájuk?
– ...nem tudok neveket...
– Megbíztam benned, Sasho. Te pedig kémkedtél utánam. Elárultad az Egyházat.
– ...neveket nem...
– Az igazság véget vet a kínoknak, Sasho. Mondd el nekem!
– ...igazság...
Vorbis sóhajtott. Aztán meglátta Sasho egyik ujját, amint begörbül és kiegyenesedik a béklyók alatt. Hívogatóan.
– Igen?
Közelebb hajolt a test fölé.
Sasho kinyitotta megmaradt fél szemét.
– ...igazság...
– Igen?
– ...A Teknőc Mozog...
Vorbis változatlan arckifejezéssel dőlt hátra. Az arckifejezése ritkán változott, hacsak nem akarta, hogy megtörténjen. Az inkvizítor rettegve leste őt.
– Értem – mondta Vorbis. Fölállt és odabiccentett az inkvizítornak.
– Mióta van idelent?
– Két napja, uram.
– És életben tudod tartani még...?
– Talán még két napig, uram.
– Tedd meg! Tedd meg! Elvégre – jelentette ki Vorbis – kötelességünk megőrizni az életet, amilyen hosszan csak lehet. Nemde?
Az inkvizítor annak ideges mosolyát vetette rá, aki azon fölöttese jelenlétében van, akinek egyetlen szava gondoskodhat arról, hogy bilincsbe verve kínpadra húzzák.
– Ööö... igen, uram.
– Eretnekség és hazugságok mindenhol – sóhajtotta Vorbis. – És most keresnem kell egy másik titkárt. Igazán bosszantó.

Húsz perc után Tesveer megnyugodott. Az érzéki gonosz szirénhangjai, úgy tűnt, távoztak.
Folytatta a munkát a dinnyékkel. Úgy érezte, képes a dinnyék megértésére. A dinnyék sokkal érthetőbbnek látszottak, mint a legtöbb dolog.
– Hé, te!
Tesveer fölegyenesedett.
– Nem hallak téged, feslett succubus – állította.
– Ó, dehogynem, fiú. Na már most, amit akarok, hogy tegyél, az...
– Bedugtam az ujjam a fülembe!
– Jól áll neked. Jól áll neked. Ettől úgy nézel ki, mint egy váza. Na most...
– Egy dalt dúdolok! Egy dalt dúdolok!
Preptil Testvér, a muzsika tanára úgy írta le Tesveer hangját, mint ami egy kiábrándult keselyűére emlékezteti, amely túl későn érkezett a döglött szamárhoz. A karének kötelező volt a novíciusok számára, de Preptil Testvér rengeteg kérvényezése után Tesveer különleges felmentést kapott. Nagy, kerek arcának látványa, amint elfintorodik az erőfeszítéstől, hogy örömöt szerezzen, már önmagában elég pocsék volt, de ennél is pocsékabb volt határozottan erős és elszánt hittel teli hangját hallgatni, amint előre-hátra inog a dallam körül anélkül, hogy valaha is egészen elérné.
Helyette inkább Extra Dinnyéket osztottak rá.
Fönt az imatornyokon egy varjúcsapat sietve fölröppent.
Az Úr Forró Vaspatákkal Tiporja el az Istenteleneket teljes kórusműve után Tesveer kidugaszolta a fülét, és megkockáztatott egy gyors körbefülelést.
Eltekintve a varjak távoli tiltakozásától, teljes volt a csönd.
Ez tehát bevált. Helyezd bizalmad Istenbe, azt mondják. És ő mindig ezt tette. Ameddig csak vissza tud emlékezni, mindig.
Fölvette a kapáját, és megkönnyebbülten visszafordult az indákhoz.
A kapa fémlapja már épp a földbe csapódott volna, amikor Tesveer megpillantotta a teknősbékát.
Az kicsi volt, és alapjában véve sárga, és por borította. A teknője itt-ott csúnyán megsérült. Egyetlen, mélyen ülő, apró szeme maradt – a másik áldozatául esett a sok ezer veszély egyikének, amelyek minden lassan mozgó, a talajtól egy hüvelyre élő teremtményre lesnek.
Tesveer körülnézett. A kertek jócskán a templomegyüttes belsejében terültek el, és magas falak vették őket körbe.
– Hogy kerültél be ide, pöttöm szerzet? – kérdezte. – Repültél?
A teknősbéka fél szemmel meredt rá. Tesveernek egy kis honvágya támadt. A homokdombokon, odahaza, sűrűn előfordultak teknősbékák.
– Adhatnék neked egy kevés salátát – mondta Tesveer. – De nem hiszem, hogy teknősbékáknak szabad a kertben lennie. Nem vagy te kártevő?
A teknősbéka folytatta a bámulást. Gyakorlatilag semmi sem tud úgy bámulni, mint egy teknősbéka.
Tesveer úgy érezte, tennie kell valamit.
– Van szőlő – jelentette ki. – Valószínűleg nem bűnös dolog, ha adok neked egy szem szőlőt. Szeretnél egy szőlőszemet, pöttöm teknősbéka?
– Szeretnél förtelem lenni a káosz legmélyebb bugyrában? – firtatta a teknősbéka.
A varjak, amelyek elmenekültek a külső falakra, újra fölrebbentek A Pogányok Útja Csupa Tövis előadásától.
Tesveer kinyitotta a szemét, és újra kivette az ujját a füléből.
A teknősbéka így szólt: – Még mindig itt vagyok.
Tesveer tétovázott. Kezdett derengeni neki, nagyon lassan, hogy démonok és succubusok nem kicsi, vén teknősbéka képében jelennek meg. Annak nem lenne sok értelme. Még Nhemrot Testvérnek is el kellene ismernie, hogy amikor zabolátlan erotikára kerül a sor, lehetséges előállni valami izgatóbbal egy félszemű teknősbékánál.
– Nem tudtam, hogy a teknősbékák tudnak beszélni – jegyezte meg.
– Nem tudnak – válaszolta a teknősbéka. – Olvass az ajkamról!
Tesveer alaposabban megnézte.
– Nincs is ajkad – vetette a teknősbéka szemére.
– Nincs bizony, sőt rendes hangszalagjaim sincsenek – értett egyet a teknősbéka. – Közvetlenül a fejedben szólalok meg, érted?
– Hű!
– Tényleg fölfogtad, ugye?
– Nem.
A teknősbéka a szemét forgatta.
– Sejthettem volna. Nos, nem érdekes. Nem kell kertészekkel vesztegessem az időm. Menj és hozd ide a górét, most azonnal!
– Górét? – értetlenkedett Tesveer. Szájához kapta a kezét – Te ugye nem... Nhemrot Testvérre gondoltál?
– Az meg ki? – tudakolta a teknősbéka.
– A novíciusok mestere!
– Ó, jaj! – mondta a teknősbéka. – Nem – folytatta Tesveer hangját kántálóan utánozva –, nem a novíciusok mesterére gondoltam. A Főpapra gondoltam, bárhogy is hívatja magát. Föltételezem, van ilyen?
Tesveer bambán bólintott.
– Főpap, érted? – unszolta a teknősbéka. – Fő. Pap. Főpap.
Tesveer megint bólintott. Tisztában volt vele, hogy létezik egy Főpap. Csak hát, jóllehet üggyel-bajjal képes volt ésszel fölérni a hierarchikus szervezetet saját maga és Nhemrot Testvér között, képtelen volt komoly megfontolás tárgyává tenni bármiféle kapcsolatot Tesveer, a novícius és a Cenobiarcha között. Elméletileg tudatában volt annak, hogy van egy Cenobiarcha, hogy létezik egy hatalmas kánonikus szervezet a tetején a Főpappal és Tesveerrel egész határozottan az alján, de eléggé úgy tekintett erre, ahogy egy amőba szemlélheti az evolúció láncolatát véges-végig önmaga és, mondjuk, egy okleveles könyvvizsgáló között. Hiányoztak a láncszemek egész föl a csúcsig.
– Nem mehetek megkérni a... – Tesveer habozott. Már a Cenobiarchával való beszélgetés gondolatától megnémult ijedtében. – Nem kérhetek meg senkit, hogy kérje meg a Nagyságos Cenobiarchát, hogy jöjjön és beszéljen egy teknősbékával!
– Változz iszappiócává és senyvedj el az ítélet tüzében! – visította a teknősbéka.
– Semmi szükség átkozódni – hördült föl Tesveer.
A teknősbéka őrjöngve föl-le ugrándozott.
– Ez nem átok volt! Hanem parancs! Én vagyok a Nagy Isten Om!
Tesveer pislogott.
Aztán megszólalt: – Nem, nem vagy ő. Már láttam a Nagy Isten Omot – lelkiismeretesen a levegőbe rajzolta kezével a szent szarvak alakját –, és ő nem teknősbéka alakú. Ő sasként vagy oroszlánként vagy hatalmas bikaként jő el. Van egy szobor a Nagytemplomban. Hét könyök magas. Van rajta bronz meg minden. Pogányokat tipor el. Nem tiporhatsz el pogányokat, ha teknősbéka vagy. Úgy értem, nem tudnál mást tenni, mint vetni rájuk egy jelentőségteljes pillantást. A szobornak igazi aranyból vannak a szarvai. Ahol régebben laktam, állt egy könyöknyi magas szobor a szomszédos faluban és az is bika volt. Szóval ebből tudom, hogy nem te vagy a Nagy Isten – szent szarvak – Om.
A teknősbéka lecsillapodott.
– Hány beszélő teknősbékával találkoztál már? – firtatta gúnyosan.
– Nem tudom – válaszolta Tesveer.
– Hogy érted azt, hogy nem tudod?
– Hát, lehet, hogy mindegyik tud beszélni – felelte lelkiismeretesen Tesveer, szemléltetve azt a nagyon egyéni fajta logikát, aminek az Extra Dinnyéket köszönhette. – Talán csak akkor nem mondanak semmit, amikor ott vagyok.
– Én vagyok a Nagy Isten Om – szögezte le a teknősbéka fenyegető és óhatatlanul halk hangon –, és te nemsokára roppant szerencsétlen pap leszel. Menj és hozd őt ide!
– Novícius – helyesbített Tesveer.
– Mi?
– Novícius, nem pap. Nem engedik, hogy én...
– Hozd őt ide!
– De nem hiszem, hogy a Cenobiarcha bármikor idejönne a konyhakertbe – jelentette ki Tesveer. – Nem hiszem, hogy egyáltalán tudja, mi is az a dinnye.
– Ez engem nem érdekel – közölte a teknősbéka. – Most nyomban hozd őt ide vagy különben rengeni fog a föld, a hold olyan lesz, mint a vér, mocsárláz és kelések fogják kínozni az emberiséget és különféle csapások fognak bekövetkezni. Komolyan mondom – tette hozzá.
– Meglátom, mit tehetek – mondta Tesveer elhátrálva.
– És a körülményekhez képest nagyon is méltányos vagyok! – kiáltotta utána a teknősbéka.
– Jelzem, nem énekelsz rosszul! – fűzte hozzá utógondolatként.
– Hallottam már rosszabbat! – miközben Tesveer piszkos csuhája eltűnt a kapuban.
– Azt az időt juttatja eszembe, amikor az a járvány tombolt Pszeudopoliszban – folytatta halkan, ahogy a léptek nesze elenyészett. – Micsoda jajveszékelés és fogak csikorgatása volt ott, igen. – Sóhajtott. – Nagyszerű idők! Nagyszerű idők!

Sokan éreznek elhivatottságot a papi pályára, de amit valójában hallanak, az egy belső hang szólongatása: „Fedél alatt végezhető munka nehéz emelgetések nélkül, földműves akarsz lenni, mint apád?”
Míg ellenben Tesveer nem csupán hitt. Ő tényleg Hitt. Az ilyesmi általában zavarba ejtő, amikor megesik egy istenfélő családban, de Tesveernek nem volt mása egy nagyanyán kívül és ő is Hitt. A nagymama úgy hitt, ahogy a vas hisz a fémben. Olyan asszony volt, akinek jelenlétét egy egyházközségben minden pap rettegi, aki ismeri az összes éneket, az összes prédikációt. Az Omniai Egyházban épp csak eltűrték a nőket a templomban, ahol aztán teljesen némák kellett maradjanak meg jól bebugyoláltak a pulpitus mögötti saját részükön arra az esetre, ha az emberi faj felének látványa a gyülekezet férfitagjait arra késztetné, hogy hangokat halljanak, nem igazán eltérőeket azoktól, amelyek Nhemrot Testvért zaklatták, álmában és ébren egyaránt. A gondot az okozta, hogy Tesveer nagyanyja olyan egyéniséggel rendelkezett, ami képes magát átvetíteni egy ólomlemezen, és zord vallásossága egy gyémántvégű fúró erejével bírt.
Ha férfinak született volna, az omnianizmus a vártnál jóval hamarabb megtalálta volna 8. Prófétáját. Így azonban ő szervezte a templomtakarítás, a szoborfényesítés és a házasságtöréssel gyanúsított nők megkövezésének beosztását, rettentő eredményességgel.
Ennélfogva Tesveer a Nagy Isten Om egészen biztos tudomásában nőtt föl. Tesveer annak biztos tudatában cseperedett föl, hogy Om szeme mindig rajta van, különösen az olyan helyeken, mint az árnyékszék, és hogy démonok támadnak rá minden oldalról és csakis hitének ereje és nagyanyja botjának súlya tartja sakkban őket, mely utóbbit az ajtó mögött tartották azon ritka alkalmakkor, amikor épp nem volt használatban.
Tesveer föl tudott mondani minden verset a Próféták mind a Hét Könyvéből valamint minden egyes Hittételt. Ismerte az összes Törvényt és Éneket. Különösen a Törvényeket.
Az omniaiak Isten-félő népség.
Bőven volt mitől félniük.

Vorbis szobája a fölső Citadellában volt, ami szokatlan egy puszta esperes esetén. Nem kérte. Ritkán kellett kérnie bármit is. A Sorsnak szokása, hogy megjelölje a saját embereit.
Vorbist továbbá rendszeresen látogatták néhányan az egyházi hierarchia leghatalmasabbjai közül.
Természetesen nem a hat Főpap vagy maga a Cenobiarcha. Ők nem voltak olyan fontosak. Ők csupán fönn voltak a csúcson. Azok, akik valójában működtetik a szervezeteket, általában több szinttel lejjebb találhatók, ahol még lehetséges elintézni a dolgokat.
Az emberek szerettek Vorbisszal barátkozni, főleg a már említett mentális kisugárzás miatt, ami azt súgta nekik a lehető legdisztingváltabb módon, hogy nem szeretnének az ellenségének számítani.
Most ketten közülük ott ültek nála. Mégpedig Fri'it Tábornok-Enmagam, aki, akármit is állítsanak a hivatalos följegyzések, az az ember, aki a Isteni Légió nagy részét irányítja, és Drunah Püspök, az Enmagami Konferencia titkára. Egyesek nem gondolnák, hogy ez túlzott hatalommal járó tisztség, de persze azok még sosem voltak jegyzőkönyvvezető titkárok enyhén süket öregemberek értekezletén.
Ami azt illeti, egyikük sem volt ott valóban. Nem beszéltek Vorbisszal. Ez az egyik olyan összejövetel volt. Rengeteg ember nem beszélt Vorbisszal és nem restellték a fáradságot, hogy ne értekezzenek vele. Némelyik apátot a távoli kolostorokból nemrégiben a Citadellába hívták, s titokban utaztak akár egy hétig is kerülő utakon csak azért, hogy feltétlenül ne csatlakozzanak a Vorbis szobáját látogató homályos alakokhoz. Az utóbbi néhány hónapban Vorbisnak látszólag annyi látogatója akadt, mint a Vasálarcosnak.
És nem is beszéltek. Ám ha ott lettek volna, és ha társalogtak volna, az így zajlott volna le:
– És most – mondta Vorbis – vegyük Ephebe ügyét.
Drunah Püspök vállat vont[3].
– Azt mondják, nincs jelentősége. Nem fenyeget onnan veszély.
A két férfi Vorbisra nézett, arra az emberre, aki sohasem emeli föl a hangját. Nagyon nehéz volt megállapítani, hogy Vorbis mit gondol, gyakran még azután is, hogy elmondta neked.
– Tényleg? Hát ide jutottunk? – kérdezte. – Nem fenyeget onnan veszély? Azután, amit szegény Dorgal Testvérrel tettek? Om sértegetésével? Ez így nem mehet! Mi a cselekvési terv?
– Ne legyen több harc – válaszolta Fri'it. – Úgy harcolnak, mint az őrültek. Nem. Máris túl sok embert vesztettünk.
– Erős isteneik vannak – jegyezte meg Drunah.
– Jobb íjaik vannak – helyesbített Fri'it.
– Nincs más Isten, csak Om – szögezte le Vorbis. – Amiket az ephebeiek hitük szerint imádnak, azok nem mások, csak dzsinnek és démonok. Már ha azt imádásnak lehet nevezni. Láttátok ezt?
Odalökött egy papírtekercset.
– Mi ez? – tudakolta óvatosan Fri'it.
– Hazugság. Történet, amely nem létezik és sohasem létezett... a... a dolgok... – Vorbis habozott, megpróbálva visszaemlékezni egy szóra, amely már régóta kikopott a használatból – ...mint a... a túl fiatal gyermekeknek mondott mesék... szavak, amiket az embereknek ki kell mondania... a...
– Ó! Egy színdarab – kapcsolt Fri'it. Vorbis tekintete a tábornokot a falnak szögezte.
– Te ismersz ilyesmiket?
– Én... amikor egyszer Klaccsban jártam... – dadogta Fri'it. Szemmel láthatólag össze kellett szedje magát. Csatákban százezer embernek parancsol. Nem szolgált rá erre.
Ráébredt, hogy nem mer Vorbis arckifejezésére pillantani.
– Táncokat táncolnak – folytatta erőtlenül. – A vallásos ünnepnapjaikon. A nők csöngettyűket viselnek a... És énekeket énekelnek. Mind a világok kezdeti napjairól, amikor az istenek...
Elhallgatott. – Undorító volt – szögezte le. Az ujjperceit ropogtatta, ami szokása volt, valahányszor gondok gyötörték.
– Ebben benne vannak az isteneik – referált Vorbis. – Álarcot viselő férfiak. Hittétek volna? A bornak is van istene náluk. Egy részeg vénember! És az emberek azt mondják, Ephebe nem veszedelmes! És ez...
Egy másik, vaskosabb tekercset hajított az asztalra.
– Ez sokkal rosszabb. Mert noha hamis isteneket bálványoznak tévedésből, tévedésük az istenek kiválasztásában rejlik, nem az imádásban. De ez...
Drunah óvatosan szemügyre vette a tekercset.
– Azt hiszem, vannak más másolatok, még a Citadellában is – közölte Vorbis. – Ez Sashóé volt. Úgy emlékszem, te ajánlottad a szolgálatomba, Fri'it?
– Mindig azt a benyomást keltette bennem, hogy intelligens és buzgó fiatalember – felelte a tábornok.
– De áruló – mondta Vorbis –, és épp most kapja meg megérdemelt jutalmát. Csak az sajnálatos, hogy nem lehetett rábírni, hogy elmondja nekünk eretnektársai nevét.
Fri'it küzdött a megkönnyebbülés hirtelen rátörő rohama ellen. A tekintete összetalálkozott Vorbiséval.
Drunah törte meg a csöndet.
– De Chelonian Mobile – olvasta hangosan. – „A Teknőc Mozog”. Ez mit jelent?
– Már az elmondása is ezer pokolban töltött esztendő kockázatának teszi ki a lelked – állította Vorbis. Nem vette le szemét Fri'itről, aki most mereven bámulta a falat.
– Azt hiszem, ez olyan rizikó, amit körültekintéssel elvállalhatunk – jelentette ki Drunah.
Vorbis vállat vont. – Az író azt állítja, hogy a világ... négy hatalmas elefánt hátán utazik az űrön át – tájékoztatta.
Drunahnak leesett az álla.
– A hátán? – kérdezett vissza.
– Ezt vallja – erősítette meg Vorbis, még mindig Fri'itet figyelve.
– És min állnak?
– Az író azt mondja, hogy egy óriási teknőc páncélján állnak – közölte Vorbis.
Drunah idegesen vigyorgott.
– És az min áll? – firtatta.
– Nem látom értelmét, hogy azon spekuláljunk, min áll – csattant föl Vorbis –, mivel nem létezik!
– Persze, persze – vágta rá Drunah. – A kérdésem csak mihaszna kíváncsiság volt.
– Mint általában a kíváncsiság – deklarálta Vorbis. – Az vezeti az elmét kockázatos utakra. És mégis, az, aki mindezt írta, szabadon jár-kel most is Ephebében.
Drunah a tekercsre pillantott.
– Itt azt mondja, hogy egy hajón utazott, ami elvitorlázott egy szigetre a világ peremén, és ő lenézett és...
– Hazugságok – szögezte le Vorbis higgadtan. – És még az sem számítana, ha nem lennének hazugságok. Az igazság bent található, nem kint. A Nagy Isten Om szavaiban, az ő választott prófétái által közvetítve. A szemünk megtéveszthet minket, de Istenünk sosem.
– De...
Vorbis Fri'itre nézett. A tábornok verejtékezett.
– Igen? – biztatta.
– Nos... Ephebe. Csak egy hely, ahol őrülteknek őrült elképzelései vannak. Mindenki tudja ezt. Talán az lenne a legbölcsebb, ha hagynánk őket saját oktalanságukban főni?
Vorbis a fejét rázta. – Sajnos, a vad és felelőtlen ötletek bosszantóan hajlamosak elterjedni és gyökeret verni.
Fri'itnek el kellett ismernie, hogy ez igaz. Tapasztalatból tudta, hogy igaz és nyilvánvaló eszmék, mint a Nagy Isten Om szavakkal ki nem fejezhető bölcsessége és ítélete, olyan érthetetlennek tűnnek sokak számára, hogy istenigazában meg kell ölnöd őket, mielőtt belátnák, hogy rossz úton jártak, míg ellenben veszélyes és homályos és fonák gondolkodású ötletek gyakorta olyan vonzóak egyesek számára, hogy képesek – elgondolkozva dörzsölgetett egy sebhelyet – elrejtőzni fönn a hegyekben és köveket hajigálni rád, míg ki nem éhezteted őket. Inkább meghalnak, minthogy elővegyék a jobbik eszük. Fri'itnek már fiatalon megjött a jobbik esze. És ésszel él az ember, Fri'it pedig nem akart meghalni.
– Mit javasolsz? – kérdezte.
– A Tanács tárgyalni akar Ephebével – mondta Drunah. – Tudjátok, hogy nekem kell megszerveznem a delegációt, ami holnap indul.
– Hány katonával? – érdeklődött Vorbis.
– Csak díszkísérettel. Elvégre garantálták a biztonságunk – tudatta Fri'it.
– Garantálták a biztonságunk – hörrent Vorbis. Úgy hangzott a szájából, mint egy hosszas káromkodás. – És amikor majd bent leszünk...?
Fri'it ezt akarta mondani: beszéltem az ephebei helyőrség parancsnokával és úgy gondolom, hogy becsületes ember, bár persze valójában alávaló pogány és aljasabb, mint a férgek. De ez nem olyasmi volt, amiről úgy érezte, bölcs dolog lenne elmondani Vorbisnak.
Ezzel helyettesítette: – Majd résen leszünk.
– Meg tudjuk lepni őket?
Fri'it habozott. – Hogy érted azt, hogy mi? – kérdezte.
– Én fogom vezetni a különítményt – közölte Vorbis. A lehető legrövidebb ideig összenézett a titkárral. – Én... szeretnék egy ideig távol lenni a Citadellától. Levegőváltozás. Ráadásul, nem hagyhatjuk, hogy az ephebeiek azt higgyék, megérdemlik az Egyház egyik magas rangú tagjának figyelmét. Csak eltűnődtem a lehetőségeken arra az esetre, ha provokálnának minket...
Fri'it ideges ujjropogtatása ostorpattogásnak tűnt.
– A szavunk adtuk nekik...
– Nincs fegyvernyugvás hitetlenekkel – szögezte le Vorbis.
– Ám vannak gyakorlati megfontolások – jegyezte meg Fri'it olyan élesen, ahogy csak merészelte. – Az ephebei palota egy labirintus. Ismerem. Tele van kelepcével. Senki sem juthat be kalauz nélkül.
– Hogyan jut be a kalauz? – tudakolta Vorbis.
– Fölteszem, magát kalauzolja – felelte a tábornok.
– Tapasztalataim szerint mindig van másik út – jelentette ki Vorbis. – Mindenhová, mindig van másik út. Amit az Isten majd meg fog mutatni a maga idején, ebben biztosak lehetünk.
– Az biztos, hogy a dolog sokkal könnyebb lenne, ha a stabilitás hiánya jellemezné Ephebét – merengett Drunah. – Valóban menedéket ad bizonyos... elemeknek.
– És kapu lesz az egész forgásirányi partvidékhez – tódította Vorbis.
– Hát...
– A Dzsel, és aztán Tsort – folytatta Vorbis.
Drunah megpróbálta elkerülni, hogy lássa, milyen képet vág Fri'it.
– Ez a kötelességünk – magyarázta Vorbis. – Szent kötelességünk Nem szabad elfeledkezzünk szegény Dorgal Testvérről. Ő egyedül volt és fegyvertelen.

Tesveer óriási szandálja engedelmesen csitt-csattogott a kövezett folyosón Nhemrot Testvér sivár cellája felé.
Közben megpróbálta gondolatban megfogalmazni mondanivalóját. Mester, van itt egy teknősbéka, aki azt mondja... Mester, ez a teknősbéka azt akarja... Mester, képzelje, azt hallottam ettől a teknősbékától a dinnyék közt, hogy...
Tesveer sosem merészelt volna magára prófétaként gondolni, de világos elképzelése volt arról, hogyan fog végződni bármiféle beszélgetés, ami így kezdődik.
Sokan úgy vélték, hogy Tesveer idióta. Úgy is nézett ki, kerek, nyílt képétől egész lúdtalpáig és ikszlábáig. Valamint szokása volt ajkát mozgatni, valahányszor mélyen elgondolkozott, mintha minden mondatot elpróbálna. És ez azért volt így, mert ezt is tette. A gondolkozás nem olyasmi, ami könnyen ment Tesveernek. A legtöbb ember automatikusan gondolkozik, a gondolatok úgy táncolnak át agyukon, mint a statikus elektromosság egy felhőn. Legalábbis, neki így tűnt. Míg ellenben neki meg kellett konstruálnia gondolatait, egyszerre csak egy kicsit, ahogy valaki falat épít. Egész, rövid élete – mialatt folyton kinevették hordóhoz hasonlatos alkata, valamint a lába miatt, amely azt a benyomást keltette, hogy készen áll elindulni két, ellenkező irányba – erősen hajlamossá tette arra, hogy nagyon óvatosan végiggondoljon mindent, mielőtt kimondaná.
Nhemrot Testvér arcra borulva, bedugott füllel feküdt a padlón egy „Om Eltiporja az Istenteleneket” szobor előtt. Már megint zaklatták őt a hangok.
Tesveer köhintett. Majd ismét.
Nhemrot Testvér fölemelte a fejét.
– Nhemrot Testvér? – szólította meg Tesveer.
– Mi?
– Ööö... Nhemrot Testvér?
– Mi?
Nhemrot Testvér kihúzta ujját a füléből.
– Na? – firtatta zsémbesen.
– Khm. Van valami, amit látnia kellene. A... a kertben. Nhemrot Testvér?
A novíciusok mestere fölült. Tesveer arca az aggodalom vöröslő képmása volt.
– Mire gondolsz? – kérdezte Nhemrot Testvér.
– A kertben. Nehéz elmagyarázni. Ümm. Rájöttem, hogy... honnan jönnek a hangok, Nhemrot Testvér. És azt tetszett mondani, hogy mindenképp mondjam el tisztelendőségednek.
Az öreg pap metsző pillantást vetett Tesveerre. De ha létezett valaha valaki ármányosság és bármiféle ravaszkodás nélkül, akkor az Tesveer.

A félelem fura talaj. Főleg engedelmesség terem rajta, úgy, mint a gabona, sorokban, amitől könnyű a gyomlálás. Ám néha az ellenszegülés krumplijai csíráznak ki benne, amelyek a föld alatt virulnak igazán.
A Citadellában rengeteg minden volt a föld alatt. Ott voltak a Kvizíció vermei és alagútjai. Ott voltak a pincék és csatornák, elfeledett szobák, zsákutcák, üregek ősöreg falak mögött, még természetes barlangok is magában a fekükőzetben.
Ez is egy ilyen barlang volt. A füst a padló közepén égő tűzből utat lelt kifelé a tető egyik repedésén át és végső soron eljutott a megszámlálhatatlan kémény és világítóudvar labirintusába odafönt.
Egy tucat alak lappangott a táncoló árnyékokban. Durva csuklyát viseltek nehezen leírható ruházatuk fölött – rongyokból készített kezdetleges gúnya, semmi olyan, amit ne lehetne könnyen elégetni a gyűlés után, hogy a Kvizíció keresgélő keze semmi terhelőt ne találjon. Valami abban, ahogy többségük mozgott, olyan embereket sugallt, akik hozzászoktak a fegyverviseléshez. Apró jelek, itt-ott. Egy testtartás. A szóhasználat.
A barlang egyik falán egy rajz volt látható. Alakja nagyjából ovális, a tetején három kis nyúlvánnyal – a középső valamicskével a legnagyobb a háromból – és hárommal az alján is, ezek közül a középső kissé hosszabb és hegyesebb. Ahogy egy gyerek ábrázol egy teknőcöt.
– Persze, hogy elmegy Ephebébe – mondta az egyik álarc. – Nem mer nem menni. El kell torlaszolja az igazság folyóját, már a forrásánál.
– Akkor mentsük, ami menthető – jegyezte meg egy másik maszk.
– Meg kell öljük Vorbist!
– De nem Ephebében. Amikor megtörténik, itt kell megtörténnie. Hogy az emberek tudják. Amikor elég erősek leszünk.
– Leszünk valaha is elég erősek? – kérdezte egy álarc. A tulajdonosa idegesen recsegtette az ujjperceit.
– Még a parasztok is tudják, hogy valami nincs rendben. Nem lehet elhallgattatni az igazságot. Eltorlaszolja az igazság folyóját? Akkor majd lesznek nagy erejű szivárgások. Hát nem derítettük ki a Dorgal-ügyet? Hah! Megölték Ephebében, azt állította Vorbis.
– Az egyikünknek muszáj elmennie Ephebébe megmenteni a Mestert. Már ha tényleg létezik.
– Létezik. Ott a neve a könyvön.
– Didaktülosz. Furcsa név. Tudjátok, azt jelenti, hogy Kétujjú.
– Biztos nagy tiszteletben tartják Ephebében.
– Ha lehet, hozd el magaddal ide. Meg a Könyvet.
Az egyik álarc tétovának tűnt. Megint recsegtek az ujjpercei.
– De föl fognak sorakozni az emberek egy... könyv mögött? Az embereknek egy könyvnél többre van szüksége. Hiszen parasztok. Nem tudnak olvasni.
– De oda tudnak hallgatni!
– Akkor is... meg kell nekik mutatni... kell nekik egy jelkép...
– De hisz' van nekünk!
Ösztönösen minden álarcos megfordult, hogy a rajzra nézzen a falon, kivehetetlen a tűz fényében, ám örökre bevésődött az emlékezetükbe. Az igazságot látták, ami gyakran képes nagy hatást gyakorolni.
– A Teknőc Mozog!
– A Teknőc Mozog!
– A Teknőc Mozog!
A vezér bólintott.
– És most – jelentette ki –, sorsot fogunk húzni...

A Nagy Isten Om haragra lobbant, vagy legalábbis erőteljes kísérletet tett rá. Van egy határa annak a haragmennyiségnek, amelyre lobbanhat valaki egy hüvelyknyire a föld felszínétől, de ő pont szemközt találta magát ezzel.
Némán megátkozott egy bogarat, ami olyan, mint vizet önteni a tavacskába. Különben is, nem tűnt úgy, hogy bármiféle hatása lenne. A bogár elbaktatott.
Megátkozott egy dinnyét nyolcadíziglen, ám nem történt semmi. Megpróbálkozott kelevények csapásával. A dinnye csak ücsörgött, kissé érettebben.
Csak azért, mert most ideiglenesen kellemetlen helyzetbe került, az egész világ azt hiszi, hogy visszaélhet ezzel. Hát, amikor Om majd visszaszerzi az őt megillető alakot és hatalmat, mondta magának, Lépéseket fog Tenni. A Bogarak és Dinnyék fajai azt fogják kívánni, bárcsak meg se teremtették volna őket. És valami tényleg szörnyű fog történni minden sassal. És... és lesz majd egy szentséges parancsolat elrendelvén, hogy ültessenek több salátát...
Mire a nagydarab fiú visszaérkezett a viaszsárga bőrű férfival, a Nagy Isten Omnak nem volt kedve udvariaskodáshoz. Ráadásul, a teknősbékaszem nézőpontjából még a legszebb emberi lény is csupán egy pár láb, egy távoli, csúcsos fej és, valahol odafönt, egy pár orrlyuk rosszabbik vége.
– Ez meg mi? – kérdezte.
– Ez Nhemrot Testvér – válaszolta Tesveer. – A novíciusok mestere. Nagyon fontos személy.
– Nem azt mondtam nekem, hogy hozz ide valami hájas, vén pederasztát! – üvöltötte a hang a fejében. – Ezért tűznyalábra fogom nyársalni a szemgolyód!
Tesveer letérdelt.
– Nem mehetek a Főpaphoz – magyarázta olyan türelmesen, ahogy csak lehet. – A novíciusokat nem engedik be a Nagytemplomba, csak különleges alkalmakkor. A Kvizíció Megtanítana rá, hogy Rossz Úton járok, ha elkapnának ott. Ez a Törvény.
– Ostoba bolond! – kiáltotta a teknősbéka.
Nhemrot úgy döntött, hogy ideje megszólalni.
– Tesveer Novícius – mondta –, miféle okból beszélsz egy kis teknősbékához?
– Mert... – Tesveer elnémult. – Mert ő is beszél hozzám... nem?
Nhemrot Testvér lenézett a teknőből kidugott, pöttöm, félszemű fejre.
Egészében véve jóindulatú ember volt. Néha démonok meg ördögök nyugtalanító gondolatokat ültettek a fejébe, de gondoskodott arról, hogy ott is maradjanak és semmilyen szó szerinti értelemben nem érdemelte meg, hogy annak neveztessen, aminek a teknősbéka titulálta, amiről az igazat megvallva, ha hallotta volna, azt hitte volna, hogy van valami köze a lábakhoz. És tökéletesen tisztában volt azzal, hogy lehetséges démonoknak, illetve néha isteneknek tulajdonított hangokat hallani. A teknősbékák azonban újdonság. A teknősbékák miatt aggódni kezdett Tesveerért, akire mindig úgy gondolt, mint szeretetreméltó bumfordira, aki mindent megtesz, bármiféle panaszkodás nélkül, amit kérnek tőle.
Na persze, rengeteg novícius jelentkezett önként a pöcegödrök meg bikaketrecek kitakarítására abból a különös meggyőződésből, hogy van valami összefüggés a szentség és jámborság meg aközött, ha térdig állsz a mocsokban. Tesveer sosem jelentkezett önként, de ha utasították, hogy tegyen meg valamit, megtette; nem abból a vágyból, hogy jó benyomást keltsen, hanem egyszerűen azért, mert utasították. És most teknősbékákhoz beszél.
– Azt hiszem, el kell áruljam neked, Tesveer – mondta –, hogy az állat nem beszél.
– Nem tetszik hallani?
– Nem hallom, Tesveer.
– Azt mondta nekem, hogy ő... – Tesveer tétovázott. – Azt mondta nekem, hogy ő a Nagy Isten.
Összerándult. Nagyanyja mostanra már megütötte volna valami súlyossal.
– Á! Hát, tudod, Tesveer – jelentette ki Nhemrot Testvér enyhén rángatózva –, az ilyesmi nem ismeretlen az olyan fiatalemberek körében, akiket nemrég Szólított az Egyház. Merem állítani, hogy a Nagy Isten hangját hallottad, amikor Papnak Szólított, nem igaz? Mmm?
A metafora csak falra hányt borsó volt Tesveernek. Emlékezett, hogy a nagyanyja hangját hallotta. Őt nem Szólították, hanem inkább Küldték. De mindenesetre bólintott.
– És a te... ifjonti hevületedben, teljesen természetes, hogy azt hidd, a Nagy Isten szól hozzád – folytatta Nhemrot.
A teknősbéka föl-le ugrándozott.
– Mennykő csapjon beléd! – visította.
– Úgy találom, ilyenkor az egészséges testmozgás a helyes eljárás – közölte Nhemrot. – És bőséges hidegvíz.
– Vergődj a kárhozat dárdáival átdöfve!
Nhemrot lenyúlt és, miután megfordította, fölvette a teknősbékát. Az állat lába dühösen vonaglott.
– Hogy került ide, mmm?
– Nem tudom, Nhemrot Testvér – válaszolta Tesveer kötelességtudóan.
– Száradjon el a kezed és essen le! – sikította egy hang a fejében.
– Tudod, nagyon jót lehet enni egy ilyenből – jegyezte meg a novíciusok tanára. Észrevette Tesveer arckifejezését.
– Fogd föl a dolgot ekképpen – mondta. – Vajon a Nagy Isten Om – szent szarvak – kinyilvánítaná valaha is Lényét egy ilyen alantas lényben, mint ez? Bika, az igen, sas, minden bizonnyal, és azt hiszem, egy alkalommal hattyú is... de teknősbéka?
– Növesszenek a nemi szerveid szárnyakat és hussanjanak el!
– Elvégre – vitte tovább a gondolatot Nhemrot nem tudva a titkos összekötő szövegről Tesveer fejében –, miféle csodákra lenne képes egy teknősbéka? Mmm?
– Óriások állkapcsa zúzza szét a bokád!
– Talán arannyá változtatná a salátát? – vetette föl Nhemrot Testvér azok kedélyes hangnemében, akiket a humorérzék hiányával áldott meg az élet. – Összezúzza a hangyákat a lába alatt? Ahaha.
– Haha – mondta Tesveer kötelességtudóan.
– Elviszem a konyhába, hogy ne legyen utadban – jelentette ki a novíciusok tanára. – Kitűnő levest lehet készíteni belőlük. És akkor többé nem fogsz hangokat hallani, ebben biztos lehetsz. A Tűz kigyógyít minden Dőreségből, igaz?
– Leves?
– Ööö... – dadogta Tesveer.
– Addig tekerjék beleid egy fa köré, míg bocsánatot nem kérsz!
Nhemrot körbenézett a kertre. Úgy látszott, tele van dinnyével meg tökkel meg uborkával. Megborzongott.
– Rengeteg hidegvíz, az az igazi – hangsúlyozta. – Tengernyi. – Megint Tesveerre összpontosított – Mmm?
Azzal elballagott a konyhák felé.

A Nagy Isten Om a teknőjén hevert egy kosárban az egyik konyhában, félig eltemetve egy nyaláb fűszernövény és néhány répa alatt.
Egy fölfordított teknősbéka először úgy fogja megpróbálni visszanyerni eredeti helyzetét, hogy teljes hosszában kinyújtja nyakát és megkísérli fejét emelőként használni. Ha ez nem működik, akkor vadul lengetni fogja lábait, hátha ez függőlegesbe lendíti.
A hátára fordított teknősbéka a kilencedik legszánalmasabb dolog a teljes multiverzumban.
Egy hátára fordított teknősbéka, aki tudja, hogy mi fog történni vele hamarosan, az, hát, legalább a negyedik helyre tornássza föl magát.
A leggyorsabb módja a fazékba szánt teknősbéka megölésének az, ha zubogó vízbe merítik.
Konyhák és raktárak és az Egyház civil népességébe tartozó kézművesek műhelyei lyuggatták keresztül-kasul a Citadellát[4]. Ez a konyha közéjük tartozott, egy füstös mennyezetű pince, amelynek középpontja egy boltíves tűzhely volt. Lángok bömböltek föl a kürtőbe. Nyársforgató kutyák ügettek taposókerekükön. Hasítóbárdok emelkedtek és csaptak le a húsvágó tőkéken.
A hatalmas tűzhely egyik oldalának szélén, különféle megfeketedett üstök között, egy kis fazéknyi víz már elkezdett zubogni.
– A bosszú férgei falják föl megfeketedett orrlyukad! – sikította Om, bőszen rángatva lábait. A kosár himbálózott.
Benyúlt egy szőrös kéz és kivette a fűszernövényeket.
– Sólymok csipegessék a májad!
Megint benyúlt egy kéz és kiemelte a répákat.
– Sújtson téged ezer csapás!
Egy kéz benyúlt és kiemelte a Nagy Isten Omot.
– Kannibál gombák r...!
– Hallgass! – sziszegte Tesveer bedugva a teknősbékát csuhája alá.
Az ajtóhoz oldalgott, észrevétlenül az általános szakácsművészeti káoszban.
Az egyik szakács ránézett s fölvonta szemöldökét.
– Csak vissza kell vigyem ezt – dünnyögte Tesveer, előhúzva és készségesen meglengetve a teknősbékát. – Az esperes parancsolta.
A szakács savanyú képet vágott, aztán vállat vont. A novíciusokat egytől egyig a legalacsonyabb rendű életformának tartották, ám a hierarchia parancsait kérdezősködés nélkül teljesíteni kellett, hacsak a kérdezősködő nem akarta magát fontosabb kérdésekkel szembetalálni, mint például vajon lehet-e vagy sem a mennyekbe jutni, miután elevenen megsütötték.
Amikor kiértek az udvarra, Tesveer a falnak dőlt, és levegő után kapkodott.
– A szemgolyód...! – kezdte a teknősbéka.
– Még egy szó – jelentette ki Tesveer –, és mész vissza a kosárba.
A teknősbéka elnémult.
– Ahogy a dolgok állnak, valószínűleg bajba fogok kerülni, mert elmulasztottam az Összehasonlító Vallást Bibircs Testvérrel – közölte Tesveer. – Ám a Nagy Isten úgy látta jónak, hogy a szegény embert rövidlátóvá tegye, és talán nem fogja észrevenni, hogy nem vagyok ott, csak ha mégis, akkor meg kell majd mondjam neki, mit tettem, mert hazudni egy Testvérnek bűn és a Nagy Isten egymillió évre a pokolra fog vetni engem.
– Most az egyszer lehetek irgalmas – felelte a teknősbéka. – Nem lesz több maximum ezer évnél.
– A nagyanyám megmondta nekem, hogy mindenképp a pokolba kerülök, amikor meghalok – magyarázta Tesveer, figyelmen kívül hagyva ezt. – Életben lenni Önmagában bűnös dolog. Magától értetődik, mert minden nap vétkezned kell, amikor élsz.
Lenézett a teknősbékára.
– Tudom, hogy nem te vagy a Nagy Isten Om – szent szarvak –, mert ha megérinteném a Nagy Isten Omot – szent szarvak –, elégne a kezem. A Nagy Isten sose változna teknősbékává, ahogy Nhemrot Testvér megmondta. De az áll Cena Próféta Könyvében, hogy amikor a sivatagban vándorolt, a föld és a lég szellemei szóltak hozzá, szóval azon tűnődöm, vajon egyikük vagy-e.
A teknősbéka egy ideig fél szemmel meredt rá. Aztán azt mondta: – Magas fickó? Kiadós szakállal? A tekintete ide-oda jár szerteszét?
– Mi? – kérdezte Tesveer.
– Azt hiszem, emlékszem rá – válaszolta a teknősbéka. – A szeme imbolygott, amikor beszélt. És egyfolytában beszélt. Önmagához. Állandóan nekiment a szikláknak.
– Három hónapig vándorolt a pusztaságban – mondta Tesveer.
– Akkor az meg is magyarázza a dolgot – vélte a teknősbéka. – Nincs ott valami sok ennivaló, ami ne lenne gomba.
– Talán mégis démon vagy – föltételezte Tesveer. – A Septateuch megtiltja nekünk, hogy démonokkal társalogjunk. Mégis, ha ellene állunk a démonoknak, mondja Fruni Próféta, erősödhet a hitünk...
– Keljen vörösen izzó hőfokkal tályog a fogaidon!
– Tessék?
– Megesküszöm magamra, hogy én vagyok a Nagy Isten Om, az istenek legnagyobbika!
Tesveer megkoppintotta a teknősbékát a páncélján.
– Hadd mutassak neked valamit, démon.
Ha erősen figyelt, érezhette, ahogy a hite erősödik.

Nem ez volt Om legnagyobb szobra, de ez volt a legközelebbi. Odalent állt a vermek foglyoknak és eretnekeknek fönntartott szintjén. És összeszegecselt vaslemezekből készült.
A vermek elhagyatottak voltak, eltekintve két novíciustól, akik a távolban egy otromba kordélyt toltak.
– Szép nagy bika – ismerte el a teknősbéka.
– A Nagy Isten Om valóságos képmása egyik evilági megtestesülésében! – állította büszkén Tesveer. – És te azt mondod, hogy te vagy ő?
– Az utóbbi időben nem voltam túl jól – mentegetőzött a teknősbéka.
Cingár nyaka még jobban kinyúlt.
– Van egy ajtó a hátán – jegyezte meg. – Miért van egy ajtó a hátán?
– Azért, hogy a bűnösöket belé lehessen tenni – felelte Tesveer.
– És miért van egy másik a hasán?
– Azért, hogy a megtisztult hamvakat ki lehessen ereszteni – válaszolta Tesveer. – És a füst kiárad az orrlyukakon, figyelmeztető jelként az istenteleneknek.
A teknősbéka körbenyújtogatta a nyakát a rácsos ajtók felé. Fölnézett a korom borította falakra. Lenézett a jelenleg üres tűzárokra a vasbika alatt. Levonta a következtetést. Pislogott fél szemével.
– Embereket? – szólalt meg végül. – Embereket süttök meg benne?
– Na ugye! – diadalmaskodott Tesveer. – És ekképp bebizonyítottad, hogy nem te vagy a Nagy Isten! Ő tudná, hogy természetesen nem égetünk el benne embereket. Embereket elégetni benne? Az hallatlan lenne!
– Á – könnyebbült meg a teknősbéka. – Akkor mi haszna...?
– Ez az eretnek anyagok és más, hasonló szemetek elpusztítására szolgál – tudatta Tesveer.
– Roppant ésszerű – vélte a teknősbéka.
– A bűnösöket és bűnözőket a Kvizíció vermeiben tisztítja meg a tűz vagy nagy néha a Nagytemplom előtt – közölte Tesveer. – A Nagy Isten tudna erről.
– Gondolom, nyilván kiment a fejemből – mondta csöndesen a teknősbéka.
– A Nagy Isten Om – szent szarvak – tudná, hogy Ő Maga mondta Bastyasarkantyu Prófétának... – Tesveer köhintett és magára öltötte azt az összeráncolt szemöldökű kancsítást, ami azt jelentette, hogy komoly gondolkozásra vállalkozott. – „Hadd pusztítsa el teljesen a szent tűz a hitetleneket”. Ez a hatvanötödik vers.
– Én ezt mondtam volna?
– A Kegyes Főzelék Évében Kreeblephor Püspök megtérített egy démont egyes-egyedül a józan ész erejével – tájékoztatta Tesveer. – Az aztán belépett az Egyházba és alesperes lett belőle. Vagy legalábbis így mondják.
– A harcolást nem bánom – kezdte a teknősbéka.
– Hazug nyelved nem tud kísértésbe vinni engem, csúszómászó – jelentette ki Tesveer. – Mert erős az én hitem!
A teknősbéka nyögött az erőfeszítéstől.
– Mennykő csapjon beléd!
Egy kicsi, nagyon kicsi fekete felhő jelent meg Tesveer feje fölött és egy kicsi, nagyon kicsi villámlás könnyedén megperzselt egyik szemöldökét.
Nagyjából olyan volt az ereje, mint a forró, száraz időben egy macska szőréről lepattanó szikrának.
– Aú!
– Most már hiszel nekem? – kérdezte a teknősbéka.

Enyhe szellő fújdogált a Citadella tetején, amely ráadásul remek kilátást nyújtott a sivatagra.
Fri'it és Drunah egy darabig vártak, hogy újra lélegzethez jussanak.
Aztán Fri'it megszólalt: – Biztonságban vagyunk idefönt?
Drunah fölnézett. Egy sas körözött a kiszáradt dombok fölött. Azon kapta magát, hogy eltűnődik, vajon mennyire jó egy sas hallása. A sas valamiben határozottan kiváló. A hallás volna az? Képes meghallani egy lényt fél mérfölddel maga alatt a pusztaság csöndjében. A pokolba is – beszélni viszont nem tud, ugye?
– Alighanem – válaszolta.
– Bízhatok benned? – kérdezte Fri'it.
– Bízhatok benned?
Fri'it ujjaival dobolt a pártázaton.
– Huh – mondta.
És ez volt a gond. Ez a problémája minden tényleg titkos társaságnak. Hogy titkosak. Hány tagja van a Teknőc Mozgalomnak? Senki sem tudta pontosan. Mi a neve a férfinak itt melletted? Két másik tag tudja, mert ők vezették be a társaságba, de kik ezek a fickók ezek mögött a maszkok mögött? Mert a tudás veszedelmes. Ha tudod, az inkvizítorok lassan kipréselhetik belőled ezt a tudást. Ezért bebiztosítottad, hogy ne tudd. Ettől a beszélgetés lényegesen könnyebbé vált a sejtgyűlések alatt, viszont lehetetlenné rajtuk kívül.
Ez a problémája minden próbálkozó összeesküvőnek végig a történelem során: hogyan konspiráljanak anélkül, hogy tényleg szóljanak olyan szavakat egy még ki nem próbált, esetleges társ-összeesküvőhöz, amelyek, ha jelentik őket, a büntetés vörösen izzó nyársát fogják feléjük irányozni.
Az apró izzadsággyöngyök Drunah homlokán, a langyos szellő ellenére, azt sugallták, hogy a titkár hasonló gondolatok mentén vívódik magában. De ez még nem bizonyíték semmire. És Fri'it számára a meg nem halás mostanra szokássá vált.
Idegesen recsegtette az ujjperceit.
– Egy szent háború – mondta. Ez eléggé veszélytelen volt. A mondatban nem akadt semmiféle verbális jele annak, hogy Fri'it mit gondol erről a kilátásról. Nem azt mondta „Az istenekre, nehogy már egy nyavalyás szent háború, hát megőrült ez a pasi? Valami idióta misszionárius megöleti magát, valami ipse összeirkál valami zagyvaságot a világ alakjáról, és nekünk háborúba kell vonulnunk?” Ha szorongatják, sőt kifeszítik és összetörik, bármikor azt állíthatja, hogy ebben az értelemben mondta „Na végre! Egy el nem szalasztandó lehetőség dicsőn meghalni Omért, az egyetlen igaz Istenért, aki Vaspatákkal fogja Eltiporni az Istenteleneket!” Nem mintha sokat számítana, a tanúvallomás sosem számít, ha egyszer lenn vagy a mély szinteken, ahol a vád alá helyezés egyenlő a bizonyítással, de legalább ettől egy-két inkvizítor esetleg úgy érzi majd, talán tévedtek.
– Na persze, az Egyház sokkal kevésbé volt harcos úgy nagyjából az utolsó száz évben – jegyezte meg Drunah, elnézve a sivatag fölött. – Alaposan lekötötték a birodalom evilági problémái.
Egy állítás. Nincs benne egyetlen rés, amibe be lehetne dugni egy csont-kificamítót.
– Ott volt a keresztes hadjárat a Hodgsoniták ellen – közölte tartózkodóan Fri'it. – És a Melchioriták Leigázása. És a hamis próféta, Zeb Rendezése. És az Ashelianok Megfenyítése és a Meggyóntatása a...
– De az mind csak politika volt – igazította helyre Drunah.
– Hmm. Igen. Persze, igazad van.
– És persze, senki sem kétellheti egy olyan háború bölcsességét, amely előmozdítja a Nagy Isten imádását és dicsőségét.
– Nem. Nem kétellheti senki – értett egyet Fri'it, aki számos csatatéren sétált keresztül egy dicsőséges győzelmet követő napon, amikor bőséges alkalmad van látni, hogy mit jelent a diadal. Az omniaiak tiltották bármiféle drog használatát. Az ilyen alkalmakkor, amikor az ember nem mer elaludni rettegvén a saját álmait, a tiltás érzékenyen érintett mindenkit.
– Hát nem nyilatkoztatta ki a Nagy Isten Abbys Próféta által, hogy nincs nagyobb és tiszteletreméltóbb áldozat, mint az ember saját élete az Istenért?
– Bizony, azt nyilatkozta – helyeselt Fri'it. Nem tudta megállni, hogy föl ne idézze emlékezetében azt, hogy Abbys ötven évig püspök volt a Citadellában, mielőtt a Nagy Isten Kiválasztotta őt. Üvöltő ellenségek sohasem támadtak rá egy karddal. Sohasem nézett a szemébe olyasvalakinek, aki a halálát kívánta – dehogynem, persze hogy nézett, méghozzá egyfolytában, mert természetesen az Egyházon belül is zajlik politizálás –, de legalább azok akkor nem tartották kezükben azokat az eszközöket, amikkel előidézhették volna elmúlását.
– Dicsőségesen meghalni a hitért nemes dolog – zsolozsmázta Drunah, mintha egy belső hirdetőtábláról olvasná föl a szavakat.
– Imigyen tanítják nekünk a próféták – bólintott rá Fri'it boldogtalanul.
A Nagy Isten útjai titokzatosak, ezt tudta. Tagadhatatlan, hogy Ő választja ki Prófétáit, de úgy tűnt, mintha Ő segítségre szorulna. Talán Ő túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy Maga válogasson. Úgy látszott, mostanában még több a gyűlés, még több a bólogatás, még több az összenézés, még az istentiszteletek alatt is a Nagytemplomban.
Feltétlenül volt egy bizonyos hevület a fiatal Vorbis körül – milyen könnyű átsiklani egyik gondolatból a másikba. Van itt egy férfi, akit megérintett a sors ujja. Fri'it egy parányi része, az, amelyik élete zömét sátrakban töltötte és rengeteget lőttek rá és számtalanszor találta magát a küzdelem kellős közepén, ahol éppoly könnyen megölhet egy szövetséges, mint egy ellenség, hozzátette: vagy legalábbis valami. Ez olyan része volt, amelynek kijárt, hogy majd az összes örökkévalóságot az összes poklokban töltse, de már eddig is jelentős gyakorlatot szerzett.
– Ugye, tudod, hogy sokat utaztam, amikor még jóval fiatalabb voltam? – kérdezte.
– Gyakran hallottalak érdekfeszítően beszélni utazásaidról a pogány tájakon – felelte udvariasan Drunah. – Gyakorta említettél csöngettyűket.
– Meséltem neked valaha is a Barna-szigetekről?
– Odakinn túl a világ végén – bólintott Drunah – Emlékszem. Ahol kenyér nő a fákon és a fiatal nők kis, fehér golyókat találnak az osztrigákban. Lebuknak értük, azt mondtad, miközben nem viselnek egy szál...
– Valami más jutott az eszembe – vágott közbe Fri'it. Magányos emlék volt, idekint nem volt más a bíbor ég alatt, csak ősbozót. – A tenger ott nagy erejű. Óriási hullámok vannak arra, sokkal nagyobbak, mint a Körkörös-tengeren, érted, és a férfiak kieveznek rajtuk túlra halászni. Fura fapalánkokon. És amikor vissza szeretnének térni a partra, kivárnak egy hullámot és akkor... fölállnak, a hullámon, és az egész végig kiviszi őket a tengerpartra.
– Én legjobban az úszkáló fiatal nők történetét szeretem – jegyezte meg Drunah.
– Néha akadnak óriási nagy hullámok – folytatta Fri'it, fütyülve a közbeszólásra. – Semmi sem tudná megállítani őket. De ha meglovagolod őket, nem fulladsz meg. Ez olyasmi, amit megtanultam.
Drunah kiszúrta a villanást Fri'it tekintetében.
– Á! – mondta biccentve. – Milyen csodálatra méltó a Nagy Istentől, hogy ilyen tanulságos példákat helyez az utunkba.
– A dolog nyitja a hullám erősségének megítélése – közölte Fri'it. – És aztán meglovaglása.
– Mi történik azokkal, akik nem teszik?
– Megfulladnak. Gyakorta. Némelyik hullám hatalmas nagy.
– Úgy tudom, gyakran így van ez a hullámok esetén.
A sas még mindig körözött. Ha bármit is megértett, ennek nem adta jelét.
– Hasznos tények, amiket nem árt emlékezetünkben tartani – jegyezte meg Drunah váratlan élénkséggel. – Arra az esetre, ha az ember magát valamikor pogány földeken találná.
– Úgy bizony.

Az imatornyokból, fönt és lent a Citadella kontúrján, az esperesek elkántálták az adott órában szokásos tiszteletadást.
Tesveemek órán kellett volna lennie. Ám a paptanárok nem voltak túl szigorúak vele. Elvégre, úgy érkezett, hogy betéve tudta a Septateuch minden könyvét, és kívülről tudta az összes imát meg himnuszt, hála nagyanyjának. Alighanem azt tételezték föl, hogy a fiú valahol hasznos éppen. Hasznosan elvégez valamit, amit senki más se szeretne csinálni.
A látszat kedvéért a babsorokat kapálta. A Nagy Isten Om, jóllehet jelenleg csak kis isten Om, egy salátalevelet ropogtatott.
Egész életemben, gondolta Tesveer, tudtam, hogy a Nagy Isten Om – meglehetősen fél szívvel szent szarvakat vetett – egy... egy... óriási nagy madár az égen, vagy néha, amikor lejön a világba, egy hatalmas bika vagy egy oroszlán vagy... mindenesetre valami nagy. Valami olyan, amire fölnézhetsz.
Valahogy egy teknősbéka nem ugyanaz. Keményen próbálkozom... de nem ugyanaz. És hallani őt, ahogy a SeptArchákról beszél, mintha ők csak... csak tébolyult vénemberek lennének... olyan, mint egy álom.
Tesveer tudatalattijának esőerdeiben a kétely pillangója fölbukkant és verdesett egy kísérleti szárnyat, mit sem tudva arról, amit a káoszelmélet állít az ilyen tevékenységről...
– Most sokkal jobban érzem magam – jelentette ki a teknősbéka. – Jobban, mint bármikor hónapok óta.
– Hónapok? – kérdezte Tesveer. – Mennyi ideje vagy... beteg?
A teknősbéka rátette lábát egy levélre.
– Milyen nap van ma? – tudakolta.
– Grunár tizedike – válaszolta Tesveer.
– Igen? Melyik év?
– Ööö... Képzelt Kígyó... hogy érted, hogy melyik év?
– Akkor... három éve – felelte a teknősbéka. – Finom ez a saláta. És ezt én mondom. Nem lehet salátához jutni fönt a dombokon. Némi útifűhöz, egy-két tüskebokorhoz. Légyen itt még egy levél!
Tesveer letépett egyet a legközelebbi salátáról. És íme, gondolta, lőn még egy levél.
– És te bika akartál lenni? – érdeklődött.
– Kinyitottam a szemem... a fél szemem... és teknősbéka voltam.
– Mért?
– Honnan tudjam? Nem tudom! – hazudta a teknősbéka.
– De te... te omnisciens vagy – hápogott Tesveer.
– Ez nem jelenti azt, hogy mindent tudok.
Tesveer az ajkába harapott. – Kinn. De. Azt jelenti.
– Biztos vagy benne?
– Igen.
– Azt hittem, az az omnipotens.
– Nem. Az azt jelenti, hogy mindenható vagy. És az is vagy. Szóról szóra ez áll Tsonthaz Könyvében. Ő volt az egyik Nagy Próféta, tudod. Remélem – tette hozzá Tesveer.
– Ki mondta neki, hogy én omnipotens vagyok?
– Te.
– Én aztán nem.
– Nos, ő azt állította, hogy te mondtad neki.
– Még csak nem is emlékszem semmilyen Tsonthaz nevű fickóra – motyogta a teknősbéka.
– A sivatagban szóltál hozzá – magyarázta Tesveer. – Muszáj emlékezz! Nyolc láb magas volt? Nagyon hosszú szakállal? Meg egy hatalmas bottal? És a szent szarvak ragyogása kisugárzott a fejéből? – Tétovázott. De látta a szobrokat meg a szentképeket. Azok nem tévedhetnek.
– Sohasem találkoztam ilyennel – közölte a kisisten Om.
– Talán egy kicsit alacsonyabb volt – ismerte el Tesveer.
– Tsonthaz. Tsonthaz – gondolkodott a teknősbéka. – Nem... nem... nem mondhatnám, hogy...
– Ő azt mondta, hogy egy lángoszlopból szóltál hozzá – próbált segíteni Tesveer.
– Ó, az a Tsonthaz – mondta a teknősbéka. – Lángoszlop. Igen.
– És te lediktáltad neki Tsonthaz Könyvét – folytatta Tesveer. – Ami tartalmazza az Irányokat, a Kapukat, a Lemondásokat és a Hittételeket. Százkilencvenhárom fejezetben.
– Nem hiszem, hogy én mindezt megtettem volna – jegyezte meg kételkedően Om. – Biztos vagyok benne, hogy emlékeznék százkilencvenhárom fejezetre.
– Hát akkor mit mondtál neki?
– Amennyire vissza tudom idézni, ezt: „Hé, látod, mire vagyok képes!” – válaszolta a teknősbéka.
Tesveer rámeredt. A teknősbéka zavarba esettnek tűnt, már ha ez lehetséges teknősbékák esetében.
– Még az istenek is szeretnek lazítani – fűzte hozzá.
– Emberek százezrei élik az életük a Tiltások és Hittételek szerint! – mordult föl Tesveer.
– És? Nem fogom abbahagyatni velük – jelentette ki Om.
– Ha nem te diktáltad őket, akkor ki?
– Ne tőlem kérdezd! Nem vagyok omnisciens!
Tesveer remegett dühében.
– És Abbys Próféta? Gondolom, valaki csak úgy odaadta neki a Kiegészítéseket, mi?
– Nem én voltam...
– Azok tíz láb magas ólomtáblákra vannak írva!
– Ó, persze, akkor minden bizonnyal én voltam, mi? Mindig akad nálam egy tonna ólomtábla arra az esetre, ha találkoznék valakivel a sivatagban, mi?
– Micsoda!? Ha nem te adtad azokat neki, akkor ki?
– Nem tudom. Honnan tudjam? Nem lehetek egy időben mindenhol!
– De te omnipraesens vagy!
– Ki mondja?
– Hashimi Próféta!
– Sose találkoztam vele!
– Ó? Ó? Szóval higgyem azt, hogy akkor nem te adtad neki a Teremtés Könyvét?
– Miféle Teremtés Könyvét?
– Úgy érted, nem ismered?
– Nem!
– Akkor ki adta neki?
– Nem tudom! Talán ő maga írta!
Tesveer iszonyodásában eltakarta kezével a száját.
– Ffaz ffistenkárofhngf!
– Mi?
Tesveer elvette a kezét a szája elől.
– Azt mondtam, az istenkáromlás!
– Istenkáromlás? Hogyan káromolhatnék istent? Én magam is isten vagyok!
– Nem hiszek neked!
– Hah! Akarsz még egy istennyilát?
– Te ezt istennyilának nevezed?
Tesveer arca vöröslött és egész testében reszketett. A teknősbéka szomorúan lehajtotta a fejét.
– Rendben. Rendben. Elismerem, alig lehet annak nevezni – mondta. – Ha jobban lennék, akkor te mostanra csak egy pár szandál lennél, amiből füst gomolyog. – Om boldogtalannak látszott. – Nem értem. Ilyesmi eddig még sosem történt velem. Szándékomban állt, hogy egy hétig óriási nagy, bömbölő, fehér bika legyek és az lett a vége, hogy három éve teknősbéka vagyok. Miért? Nem tudom, holott nekem elvileg mindent tudnom kéne. Legalábbis ezek szerint a te prófétáid szerint, akik azt állítják, találkoztak velem. Tudod, hogy senki még csak meg se hallott engem? Megpróbáltam beszélni a kecskepásztorokhoz meg minden és soha még csak észre se vettek! Már kezdtem azt hinni, hogy teknősbéka vagyok, aki csak álmodja, hogy isten. Ennyire pocsék kezdett lenni.
– Talán az is vagy – föltételezte Tesveer.
– A lábad dagadjon fatörzzsé! – csattant föl a teknősbéka.
– De... de... – nyögött Tesveer – te azt állítod, hogy a próféták... csak férfiak, akik leírtak dolgokat!
– Azok is voltak!
– Igen, de amit leírtak, az nem tőled származott!
– Talán egy része igen – mondta a teknősbéka. – Én... oly sok mindent elfelejtettem az elmúlt pár évben.
– De ha te itt lent voltál teknősbékaként, ki hallgatta meg az imákat? Ki fogadta el az áldozatokat? Ki ítélte meg a holtakat?
– Nem tudom – válaszolta a teknősbéka. – Korábban ki tette?
– Te!
– Én?
Tesveer bedugta ujjával a fülét és rákezdett az Ím, a hitetlenek elmenekülnek Om haragja elől harmadik strófájára.
Pár perc múlva a teknősbéka elődugta fejét a páncélja alól.
– Nohát – kérdezte –, mielőtt a hitetleneket elevenen elégetetitek... először énekeltek nekik?
– Nem!
– Á! Egy irgalmas halálnem. Mondhatok valamit?
– Ha még egyszer megkísérled megkísérteni a hitem...
A teknősbéka habozott. Om kutatott homályosodó memóriájában. Aztán egy körömmel kaparászott a porban.
– Én... emlékszem egy napra... nyári napra... te akkor... tizenhárom éves voltál...
A kis, száraz hang egyhangúan továbbdünnyögött. Tesveer szája egy lassacskán szélesedő Ó-vá tágult.
Végül megkérdezte: – Honnét tudod?
– Azt hiszed, a Nagy Isten Om mindent lát, amit teszel, nem?
– Te egy teknősbéka vagy, te nem tudhatod...
– Amikor már majdnem tizennégy voltál és a nagyanyád megvert, mert szerinte elloptad a tejszínt a kamrából, amit valójában nem tettél, és bezárt téged a szobádba és te azt mondtad „Bárcsak meg...”

Lesz majd egy jel, gondolta Vorbis. Mindig akad egy jel az olyan férfinak, aki les rájuk. A bölcs ember mindig Isten útjába helyezkedik.
Átsétált a Citadellán. Mindig súlyt helyezett arra, hogy naponta átsétáljon valamelyik alsóbb szinten, bár persze mindig más időpontban és eltérő útvonalon. Amennyire Vorbis bármiféle élvezetet lelt az életben, legalábbis bármi olyan módon, amit egy normális emberi lény képes lett volna fölismerni, az a papság alázatos tagjai arcának látványa volt, amikor befordulnak egy sarkon, és szemtől tokába találják maguk Vorbis Esperessel a Kvizíciótól. Mindig bekövetkezett az a kis, kapkodó lélegzetvétel, amely lelkiismeret-furdalást sugall. Vorbis szeretett helyénvaló lelkiismeret-furdalásokat látni. Erre való a lelkiismeret. A bűntudat az a kenőzsír, amitől forognak a tekintély kerekei.
Befordult egy sarkon, és meglátott, sután fölkarcolva a szemközti falra, egy otromba oválist négy, darabos lábbal és még ormótlanabb fejjel meg farokkal.
Mosolygott. Az utóbbi időben úgy tűnt, egyre több van ezekből. Hadd gyűljön az eretnekség, hadd törjön a felszínre, akár egy kelés. Vorbis tudta, hogyan kell megnyitni egy tályogot.
Ám az egy-két pillanatnyi tűnődés miatt túlment egy fordulón és, ahelyett, hogy bekanyarodott volna, kilépett a napfénybe.
Egy másodpercig fogalma se volt, hol jár, hiába minden tudása az egyház vargabetűiről. Ez itt egyike volt a fallal elkerített kerteknek. A magas, dekoratív, szépen lábon álló klaccsi gabona körül babindák emeltek vörös és fehér virágokat a nap felé; a babsorok között békésen sültek a dinnyék a poros talajon. Rendes körülmények között Vorbis észlelte és helyeselte volna a terület hatékony kihasználását, ám rendes körülmények között nem akadt volna össze egy duci novíciussal, aki fülébe dugott ujjal gurult ide-oda a porban.
Vorbis lenézett rá. Aztán megbökte Tesveert a szandáljával.
– Mi bánt, fiam?
Tesveer kinyitotta a szemét.
Nem volt sok olyan magas rangú tagja a hierarchiának, akiket fölismert volna. Még a Cenobiarcha is csak egy távoli folt volt a tömegben. De mindenki fölismerte Vorbist, az exkvizítort. Valami benne kivetítette magát a lelkiismeretedbe, általában már pár nappal megérkezésed után a Citadellába. Az Istent csupán a megszokás gépies módján félték, ám Vorbist rettegték.
Tesveer elájult.
– Milyen roppant különös – jegyezte meg Vorbis.
Egy sziszegő hang arra késztette, hogy körülnézzen.
A lábához közel volt egy kis teknősbéka. Ahogy rámeredt, az megpróbált elhátrálni, s közben egyfolytában őt bámulta és sziszegett, akár egy vízforraló kanna.
Vorbis fölvette és gondosan megvizsgálta, újra és újra megforgatva kezében. Aztán körbenézett az elkerített kertben, míg rá nem lelt egy napsütötte helyre és letette a csúszómászót oda, a hátára fordítva. Röpke gondolkozás után elvett két kavicsot az egyik veteményeságyásból és beékelte őket a páncél alá, hogy az állat a mozgolódástól föl ne boruljon.
Vorbis hitt abban, hogy soha egyetlen alkalmat sem szabad elszalasztani ezoterikus tudás megszerzésére és megjegyezte magának, hogy néhány óra múlva vissza kell jöjjön megnézni, hogyan boldogul a teknősbéka, ha a munkája engedi.
Aztán minden figyelmét Tesveerre fordította.

Volt egy pokol az istenkáromlóknak. Volt egy pokol a törvényes hatalmat vitatóknak. Volt számtalan pokol a hazugoknak. Alkalmasint akadt egy pokol az olyan kisfiúknak, akik azt kívánták, bárcsak meghalna a nagyanyjuk. Több pokol volt a kelleténél; jutott mindenkinek.
Ez volt az örökkévalóság meghatározása; a Nagy Isten Om kitervelte időszakasz, amely biztosítja, hogy mindenki megkapja az őt megillető büntetést.
Az omniaiaknak számos pokla volt.
Jelen pillanatban Tesveer végigszenvedte mindegyiket.
Nhemrot Testvér és Vorbis Testvér lenéztek rá, ahogy hánykolódott az ágyában, akár egy partra vetett bálna.
– A naptól van – jelentette ki Nhemrot, immár csaknem nyugodtan a kezdeti döbbenet után, hogy az exkvizítor jön és őt keresi. – A szegény fiú egész nap abban a kertben dolgozik. Óhatatlan volt, hogy ez bekövetkezzék.
– Próbáltad már megverni? – kérdezte Vorbis Testvér.
– Sajnálattal kell közöljem, hogy az ifjú Tesveert megverni olyan, mintha egy matracot próbálnánk megostorozni – felelte Nhemrot. – Azt mondja „aú!”, de azt hiszem, csak azért, mert mutatni akarja, hogy igyekszik. Nagyon igyekvő legény ez a Tesveer. Ő az, akiről meséltem.
– Nem látszik nagyon éles elméjűnek – mondta Vorbis.
– Nem is az – válaszolta Nhemrot.
Vorbis helyeslően biccentett. A túlzott intelligencia egy novíciusban nem fenékig tejfel. Néha Om nagyobb dicsőségére terelhető, ám gyakran okoz... nos, nem okoz gondot, mert Vorbis pontosan tudta, hogy mit kell tenni a helytelenül használt intelligenciával, de igenis fölösleges munkát okozott.
– És mégis azt mondod, hogy a tanárai nagy elismeréssel beszélnek róla – emlékeztette.
Nhemrot vállat vont.
– Nagyon engedelmes – magyarázta. – És... hát ott az emlékezőtehetsége.
– Mi van az emlékezőtehetségével?
– Olyan rengeteg van belőle – felelte Nhemrot.
– Jó memóriája van?
– A jó nem jó szó. Egyszerűen remek. Szó szerint, tökéletesen tudja a teljes Sept...
– Hmm? – morrant Vorbis.
Nhemrot elkapta az esperes tekintetét.
– Vagyis annyira tökéletesen, amennyire bármi is tökéletes lehet ebben a tökéletlen világban – motyogta.
– Egy ájtatosan olvasott fiatalember – vélekedett Vorbis.
– Ööö – dünnyögte Nhemrot –, nem. Nem tud olvasni. Sem írni.
– Á! Egy lusta fiú.
Az esperes nem az az ember volt, aki hosszan elidőzik a szürke sávjaiban. Nhemrot szája némán tátogott, miközben a megfelelő szavakat keresgélte.
– Nem – felelte. – Próbálkozik. Biztosak vagyunk abban, hogy próbálkozik. Csak úgy látszik, nem képes megteremteni... nem képes rájönni a hangok és a betűk közti kapcsolatra.
– Legalább megvertétek ezért?
– Úgy látszik, nincs sok foganatja, esperes.
– Akkor hogyan lett belőle ennyire jó tanuló?
– Odahallgat – válaszolta Nhemrot.
Senki sem tud úgy odahallgatni, mint Tesveer, tűnődött. Ettől nagyon nehéz lett őt tanítani. Olyan volt... olyan volt, mint egy óriási nagy barlangban lenni. Minden szavad egyszerűen csak eltűnt Tesveer fejének betölthetetlen mélységeiben. A puszta összpontosított elnyelés képes volt az elővigyázatlan tanárokat dadogó némaságra kárhoztatni, ahogy minden kiejtett szavuk elszáguldott, bele Tesveer fülébe.
– Mindenre odahallgat – állította Nhemrot. – És mindent megfigyel. Az egészet befogadja.
Vorbis mereven nézett le Tesveerre.
– És sosem hallottam tőle egyetlen rosszindulatú szót se – folytatta Nhemrot. – A többi novícius kicsúfolja őt, néha. A Nagy, Mulya Ökörnek nevezik. Ismered az ilyesmit?
Vorbis tekintete beitta Tesveer sonka méretű kezét és fatörzslábát.
Úgy tűnt, mélyen elgondolkozik.
– Nem tud írni-olvasni – szólalt meg Vorbis. – De rendkívül lojális, azt mondod?
– Lojális és ájtatos – bólintott Nhemrot.
– És jó a memóriája – mormolta Vorbis.
– Több annál – vélekedett Nhemrot. – Egyáltalán nem olyan, mintha emlékezet lenne.
Vorbis láthatólag döntésre jutott.
– Küldd el hozzám, amikor magához tért – utasította Nhemrotot.
A tanár pánikba esettnek látszott.
– Csupán beszélgetni akarok vele – közölte Vorbis. – Lehet, hogy használni tudom őt.
– Igen, uram?
– Mivel, gyanítom, a Nagy Isten Om útjai kifürkészhetetlenek.

Magasan fönt. Nincs hang, csak a szél sziszegése a tollak közt. A sas szitált a szellő hátán, lepillantva a Citadella játéképületeire.
Valahol elejtette, és most nem találja sehol. Valahol ott lent kell lennie, azon a kis, zöld földdarabkán.

Méhek zümmögtek a babvirágok közt. És a nap letűzött Om fölfordított teknőjére.
A teknősbékák számára is létezik pokol.
Most már túl fáradt volt a lábai billegetéséhez. Ez minden, amit tehetsz, rángatózás a lábaiddal. És annyira kidugod a fejed, amennyire kimegy és lengeted abban a reményben, hogy képes leszel megfordítani magad.
Meghalsz, ha nincsenek híveid, és ez az, ami általában aggasztja a kisisteneket. De akkor is meghalsz, ha meghalsz.
Tudata abban a részében, amit nem foglaltak le a hőségre vonatkozó gondolatok, érzékelni tudta Tesveer rémületét és összezavarodottságát. Nem lett volna szabad ezt tegye a fiúval. Persze, korábban nem figyelt rá. Melyik isten csinál ilyet? Kit érdekel, hogy mit tesznek az emberek? A hit a lényeg. Csak kipiszkálta az emlékképet a fiú memóriájából, hogy lenyűgözze, ahogy egy bűvész vesz ki egy tojást valakinek a füléből.
A hátamon fekszem és egyre nagyobb a forróság és meg fogok halni...
És mégis... és mégis... az az átkozott sas egy trágyadombra pottyantotta. Valamiféle idióta, az volt az a sas. Az egész helyet sziklákból építették egy sziklára egy sziklás helyen és ő az egyetlen dolgon landolt, ami képes volt megtörni a zuhanását anélkül, hogy őt magát is összetörné. Ráadásul nagyon közel egy hívőhöz.
Fura ez a dolog. Ettől elmerengsz, vajon létezik-e valamiféle isteni gondviselés, kivéve, hogy te magad vagy az isteni gondviselés... és a hátadon, egyre tikkadtabban, készülve a halálra...
Az a férfi, aki a hátára fordította. Az a kifejezés azon a szelíd arcon. Nem fogja elfelejteni. Azt a kifejezést, ami nem a kegyetlenségé, hanem a létezés valami egész más szintjéé. Az iszonyatos békességnek azt a kifejezését...
Egy árnyék takarta el a napot. Om fölkancsított Lu-Tze arcába, aki szelíd, fejjel-lefelé együttérzéssel tekintett le rá. És aztán megfordította őt, a teknőjével fölfelé. És aztán fogta a söprűjét és elballagott anélkül, hogy újra ránézett volna.
Om megroggyant, lélegzet után kapkodva. Aztán fölvidult.
Valaki odafent kedvel engem, gondolta. És az Én vagyok.

Szimónia őrmester várt, míg vissza nem ért saját szállására, mielőtt széthajtogatta a saját kis papírfecnijét.
Egyáltalán nem lepte meg, hogy az övét jelöli egy teknőc kis rajza. Ő lett a szerencsés.
Egy ilyen pillanatért élte eddig az életét. Valakinek ide kell hoznia az Igazság megíróját, hogy a mozgalom jelképe legyen. És ez ő kellett legyen. Csak az a kár, hogy nem ölheti meg Vorbist.
De annak ott kell megtörténnie, ahol sokan láthatják.
Egy nap. A Templom előtt. Máskülönben senki se hinné el.

Om nehézkesen haladt egy homokos folyosón.
Egy ideig csak lebzselt Tesveer eltűnése után. A lebzselés egy másik olyan dolog, amiben a teknősbékák kiválóak. Úgyszólván világbajnokok benne.
Átkozott, hasznavehetetlen fiú, gondolta. Úgy kell neki, mert próbált beszélni egy éppenhogy csak logikusan gondolkodó novíciushoz.
Na persze, az ösztövér öreg nem tudta meghallani őt. Meg a szakács se. Hát, az öreg alighanem süket. És ami a szakácsot illeti... Om eszébe véste, hogy amikor majd helyreállt teljes isteni hatalma, egy különleges vég fog a szakácsra leselkedni. Nem volt egészen biztos abban, hogy ez mi is lesz, de zubogó vízzel fog együtt járni és alkalmasint répák is bejönnek majd a képbe valahol.
Egy pillanatig élvezettel gondolt erre. De hol hagyja őt mindez? Itt hagyja őt ebben a siralmas kertben, teknősbéka alakban. Tudta, miként került ide – tompa rettegéssel meredt a parányi pontra az égbolton, amiről az emlékezet szeme tudta, hogy egy sas –, és jobb lesz, ha egy földhözragadtabb utat lel kifelé, hacsak nem akarja a jövő hónapot egy dinnyelevél alá rejtőzködve tölteni.
Újabb gondolata támadt. Még hogy ő finom falat!
Amikor megint lesz hatalma, számottevő időt fog eltölteni néhány új pokol megtervezésével. Meg pár újdonsült Hittételével is. Ne egyél a Teknősbéka Húsából! Ez pompás hittétel. Meglepő, hogy korábban nem jutott eszébe. Perspektíva, ez az, ami kell.
És ha kigondolt volna valami olyat, hogy Szedj föl Minden Bajba Jutott Teknősbékát és Vidd Őket Bárhova, Ahova Kívánkoznak, Kivéve, és Ez Fontos, Ha egy Sas Vagy pár évvel ezelőtt, akkor most nem lenne ilyen pácban.
Nincs más választása. Meg kell találja magát a Cenobiarchát. Olyasvalaki, mint a Főpap, biztos, hogy képes lesz meghallani őt.
És valahol ezen a helyen kell lennie. A Főpapok hajlanak a helyben maradásra. Nem lehet túl nehéz rátalálni. És bár jelenleg teknősbéka, Om azért mégis csak isten. Mennyire lehet ez vesződséges?
Fölfelé kell majd mennie. Ez ugyanis a hierarchia jelentése. A vezető fickót fölfelé haladva találod meg.
Kissé imbolyogva, ide-oda ránduló teknővel, az egykori Nagy Isten Om nekivágott, hogy fölfedezze az ő nagyobb dicsőségére emelt citadellát.
Nem tudta megállni, hogy ne konstatálja, a dolgok sokat változtak háromezer év alatt.

– Engem? – kérdezte Tesveer. – De, de...
– Nem hiszem, hogy meg akar téged büntetni – válaszolta Nhemrot. – Jóllehet természetesen a büntetés az, amire alaposan rászolgáltál. Mindnyájan alaposan rászolgáltunk – fűzte hozzá ájtatosan.
– De miért?
– ...miért? Azt mondja, hogy csak beszélni akar veled.
– De nincs semmi, amit én esetleg mondhatok és egy kvizítor hallani akarhat! – siránkozott Tesveer.
– ...akarhat. Biztos vagyok benne, hogy te nem vonod kétségbe az esperes kérését – jelentette ki Nhemrot.
– Nem. Nem, persze, hogy nem – felelte Tesveer. Lehajtotta a fejét.
– Jó fiú – mondta Nhemrot. Olyan magasan veregette meg Tesveer hátát, ameddig csak fölért. – Csak szépen ballagj oda – javasolta. – Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. – És aztán, mivel őt is a becsületesség szokásában nevelték föl, hozzátette: – Valószínűleg rendben lesz.

Csak kevés lépcső akadt a Citadellában. A Nagy Om bonyolult rítusait jellemző számos körmenet előrehaladása megkívánta a hosszú, enyhe lejtőket. Azok a lépcsők pedig, amelyek mégis előfordultak, elég alacsonyak voltak ahhoz, hogy nagyon öreg emberek botladozó lépéseit ne gátolják. És olyan tömérdek nagyon öreg ember volt a Citadellában.
A homok egyfolytában beszállingózott a sivatagból. Homokfúvások halmozódtak föl a lépcsőkön és az udvarokban, mindannak ellenére, amit egy sereg kefeforgató novícius megtehet.
Ám egy teknősbékának nagyon ügyetlen lábai vannak.
– Építs Laposabb Lépcsőket – sziszegte, miközben fölhúzta magát.
Lábak dübörögtek el mellette, csak pár hüvelyre tőle. Ez egyike volt a Citadella főbb útvonalainak, a Jajveszékelés Helyére vezetett, s minden áldott nap zarándokok ezrei taposták.
Egyszer-kétszer egy eltévedt szandál eltalálta a teknőjét, és megpördítette Omot.
– Szálljon le a lábad a testedről és temesse magát egy termeszdombba! – sikította.
Ettől kicsit jobban érezte magát.
Újabb láb rúgott bele, és csúsztatta végig a köveken. Végül kikötött, egy csörrenéssel, az egyik fal aljába illesztett, hajlított fémrácsnál. Csak a villámgyors odakapás az állkapcsával akadályozta meg, hogy át ne csússzon rajta. A végén a szájánál fogva lógott egy pince fölött.
Egy teknősbékának hihetetlenül erős állkapocsizmai vannak. Egy kissé lengett, lábai kalimpáltak. Na jó. Egy csupa szakadék, sziklás tájon élő teknősbéka hozzá van szokva az ilyesmihez. Csak be kell akasztania az egyik lábát...
Halk hangok vonták magukra a figyelmét. Fém csörrent, aztán nagyon halk nyögdécselés hallatszott.
Om odafordította tekintetét.
A rács magasan helyezkedett el az egyik falban egy nagyon hosszú, alacsony mennyezetű teremben, amit ragyogóan bevilágítottak a Citadellát mindenhol keresztülszelő világítóaknák.
Vorbis ebből elvi kérdést csinált. Az inkvizítorok ne a homályban dolgozzanak, mondta, hanem a fényben.
Ahol láthatják, igen világosan, hogy mit csinálnak.
Ahogy most Om is.
Egy ideig lógott a rácson képtelenül arra, hogy levegye tekintetét a padok soráról.
Alapjában véve Vorbis ellenezte a vörösen izzó vasakat, szöges láncokat meg a dolgokat rajtuk fúrókkal és nagy hüvelykszorítókkal, kivéve egy nyilvános bemutatón egy fontos Böjtnapon. Elképesztő, mi mindent elérhetsz, mondta mindig, egy egyszerű késsel...
De számos inkvizítor jobb' szerette a régi módit.
Valamivel később, rángatózó nyakizmokkal, Om roppant lassan fölhúzta magát a rácshoz. Miként olyan lény, amelynek esze máson jár, a teknősbéka először az egyik mellső lábát akasztotta rá egy rúdra, aztán a másikat. A hátsó lábai egy darabig billegtek, aztán beakasztott egy körmöt a durva kőfalba.
Egy pillanatig erőlködött, aztán visszahúzta magát a fénybe.
Lassan elsétált, közel maradva a falhoz, hogy elkerülhesse a lábakat. Amúgy sem volt más választása a lassú sétán kívül, de most azért bandukolt lassacskán, mert gondolkozott. A legtöbb isten számára nehéz feladat egyszerre járni is, meg gondolkozni is.

Bárki odamehetett a Jajveszékelés Helyére. Ez egyike volt az omnianizmus nagy szabadságjogainak.
Mindenféle módjai voltak a fohászkodásnak a Nagy Istenhez, de ezek jórészt attól függtek, mennyit engedhettél meg magadnak, ami helyes és illő, és pontosan az, ahogy a dolgoknak lennie kell. Elvégre, akik sikert értek el a világban, nyilván a Nagy Isten jóváhagyásával tették, mert lehetetlenség azt hinni, hogy az Ő rosszallása ellenére lettek sikeresek. Ugyanígy, a Kvizíció is a tévedés lehetősége nélkül tevékenykedhet. A gyanú egyben bizonyíték. Hogy is lehetne más? A Nagy Isten nem tartaná helyesnek, hogy gyanút ültessen az Ő exkvizítorai fejébe, hacsak nem helyénvaló, hogy az ott legyen. Az élet nagyon egyszerű volt, ha hittél a Nagy Isten Omban. És néha elég kurta is.
De mindig akadnak könnyelműek, ostobák meg olyanok, akik ebben az életükben vagy valamelyik előzőben elkövetett valami hiba vagy vigyázatlanság miatt, még egy csipetnyi tömjént sem engedhetnek meg maguknak. És a Nagy Isten, az Ő bölcsességében és irgalmában, miként az átszűrődik az Ő papjain, róluk is gondoskodott.
Föl lehet ajánlani imákat és könyörgéseket a Jajveszékelés Helyén. Ezeket bizonyosan meghallják. Még az is lehet, hogy meghallgatják.
A Hely mögött, amely egy kétszáz méter oldalú négyzet volt, emelkedett maga a Nagytemplom.
Ott, minden kétséget kizáróan, az Isten meghall.
Vagy legalábbis valahol a közelben...
Zarándokok ezrei látogatták a Helyet minden nap.
Egy sarok lökte meg Om teknőjét úgy, hogy a falról pattant vissza. Visszapattanás közben egy mankó elkapta a teknője szélét és eltaszította, bele a tömegbe, pörögve, akár egy pénzérme. Hozzávágódott egy hálózsákhoz, amit egy öregasszony cipelt, aki, mint sokan mások, úgy vélte, hogy a fohász hathatósságát növeli az időmennyiség, ami ezen a téren tölt.
Az Isten bambán pislogott. Ez majdnem olyan rossz, mint a sasok. Majdnem olyan rossz, mint a pince... nem, talán semmi sem olyan rossz, mint a pince...
Elkapott néhány szót, mielőtt egy újabb elhaladó láb arrébb rúgta.
– Aszály van a falunkban már három éve... egy kis esőt, ó, Uram?
A teknője tetején forogva, tétován töprengve, vajon a helyes választól abbahagyják-e az emberek a rugdosását, a Nagy Isten ezt motyogta: – Semmi gond.
Egy újabb láb odarúgta – s egyetlen ájtatoskodó sem vette észre – a lábak erdeje közé. A világ elmosódott.
Elkapott egy reménytelenséggel átitatott, ősöreg hangot mondván: – Uram, Uram, miért kell a fiamnak a te Isteni Légiódhoz csatlakoznia? Most ki fogja ellátni a gazdaságot? Nem tudnál egy másik fiút elvenni?
– Ne izgulj emiatt – cincogta Om.
Egy szandál a farka alatt találta el, és több ölnyire kifricskázta a téren át. Senki sem nézett le. Általános hiedelem volt, hogy ha mereven bámulsz az aranyszarvakra a templom tetején, miközben elmondod az imád, az többlethatóerőt ad hozzá. Ahol a teknősbéka jelenlétét homályosan regisztrálták, mint ütést a bokán, ott a másik láb automatikus mozdulatával megszabadultak tőle.
– ...a feleségem, aki megbetegedett...
– Rendben!
Rúgás...
– ...tisztítsd meg a kutat a falunkban, amit beszennyezett a...
– Megkapod!
Rúgás...
– ...minden évben jönnek a sáskák és...
– Megígérem, csak...!
Rúgás...
– ...eltűnt a tengeren már öt hónapja...
– ...hagyjátok abba a rugdosásom!
A teknősbéka földet ért, jobb oldalával fölfelé egy rövid időre embermentes területen.
Láthatóan...
Az állati életben oly sok múlik a mintafölismerésen, a vadász és a vadászott alakján. A közömbös tekintetnek az erdő, nos, csupán erdő, a gerle szemének olyan rengeteg, jelentéktelen, zöld, bozontos háttér a sólyomnak, amit nem vettél észre egy faágon. A vadászó egerészőlyv parányi pontjának fönt a magasban a világ egész látképe pusztán homály a fűben osonó prédához képest.
Ülőhelyéről magukon a Szarvakon, a sas a levegőbe szökkent.
Szerencsére, ugyanez a formatudatosság, ami a teknősbékát oly szembetűnővé tette a siető emberekkel teli téren, arra késztette a teknősbéka fél szemét, hogy rettegő megérzéssel fölfelé forduljon.
A sasok célratörő lények. Ha egyszer az ebéd ötlete befészkelte magát az agyukba, hajlamos ott is maradni, míg ki nem elégítik.

Két Isteni Légionárius állt Vorbis lakosztálya előtt. Oldalvást Tesveerre néztek, amikor bátortalanul bekopogott az ajtón, mintha indokot keresnének arra, hogy megtámadhassák.
Egy kis termetű, szürke pap nyitott ajtót és tessékelte be Tesveert egy kicsiny, gyéren bútorozott szobába. Jelentőségteljesen egy zsámolyra mutatott.
Tesveer leült. A pap eltűnt egy függöny mögött. Tesveer körbepillantott a szobában és...
Feketeség borította el. Mielőtt megmoccanhatott volna, és Tesveer reflexei még a legjobb esetben sem voltak jól koordináltak, így szólt egy hang a füle mellett: – Na már most, testvér, ne ess pánikba! Megparancsolom, hogy ne rettenj meg!
Valamilyen kelme volt Tesveer arca előtt.
– Csak bólints, fiú!
Tesveer bólintott. Csuklyát húznak a fejedre. Ezt minden novícius tudja. Eseteket meséltek a hálótermekben. Valami textíliát borítanak az arcodra, hogy az inkvizítorok ne lássák, kit dolgoznak meg...
– Remek. Na most, átmegyünk a szomszéd szobába. Óvatosan szedd a lábad!
Kezek kalauzolták álló helyzetbe, majd át a szobán. Az értetlenség ködfátyolán át Tesveer érzékelte egy függöny érintését, aztán lerángatták néhány lépcsőn, be egy homokos padlójú szobába. A kezek néhányszor megpördítették, határozottan, de nyilvánvaló rosszindulat nélkül, aztán végigvezették egy folyosón. Újabb függöny suhogása következett, aztán a nagyobb tér bizonytalan érzete.
Később, jóval később, Tesveer ráébredt: nem érzett rettegést. Csuklyát borítottak a fejére a Kvizíció vezetőjének szobájában és még csak föl sem merült benne, hogy halálra rémüljön. Mert volt hite.
– Van mögötted egy zsámoly. Foglalj helyet!
Tesveer leült.
– Leveheted a csuklyát!
Tesveer levette a csuklyát.
Pislogott.
A szoba másik végén, zsámolyon ülve, mindkét oldalukon egy-egy Isteni Légionáriussal, volt három alak. Tesveer fölismerte Vorbis Esperes sast idéző vonásait; a további kettő közül az egyik egy alacsony és zömök férfi volt, a másik meg nagyon kövér. Nem tagbaszakadt, mint Tesveer, hanem valóságos hájtömeg. Mindhárman egyszerű, szürke csuhát viseltek.
Nem akadt semmi jele billogvasaknak, vagy legalább egy szikének.
Mindhárman szúrós pillantással szemlélték.
– Tesveer Novícius? – kérdezte Vorbis.
Tesveer bólintott.
Vorbis könnyed kacajt hallatott, azt a fajtát, amit a nagyon intelligens emberek szoktak, amikor olyasmire gondolnak, ami vélhetőleg nem túl mulatságos.
– És, természetesen, egy nap majd Tesveer Testvérnek kell nevezzünk – mondta. – Sőt talán Tesveer Atyának? Meglehetősen zavarba ejtő lenne, úgy vélem. Jobb elkerülni. Azt hiszem, gondoskodnunk kell róla, hogy Tesveer Alesperes legyen belőled, amilyen hamar csak lehetséges, mit szólsz hozzá?
Tesveer nem szólt hozzá semmit. Ködösen tudatában volt, hogy előmenetelről esik szó, de az esze már előzőleg megállt.
– Akárhogy is, ebből elég – jelentette ki Vorbis annak enyhe ingerültségével, aki rájött, hogy neki kell majd jó sokat törni magát ebben a társalgásban. – Fölismered ezeket a tanult atyákat balomon és jobbomon?
Tesveer a fejét rázta.
– Nagyszerű. Van hozzád néhány kérdésük.
Tesveer bólintott.
A nagyon kövér férfi előrehajolt.
– Van nyelved, fiú?
Tesveer bólintott. Aztán, érezve, hogy esetleg ez nem volt elég, szemrevételezés céljából megmutatta.
Vorbis megfékező mozdulattal tette kezét a kövér férfi karjára.
– Azt hiszem, fiatal barátunk egy kissé meg van illetődve – közölte szelíden.
Elmosolyodott.
– Na most, Tesveer – légy szíves, húzd szépen vissza a helyére – néhány kérdést fogok föltenni neked. Megértetted?
Tesveer bólintott.
– Amikor megérkeztél a lakosztályomba, néhány másodpercig az előszobában voltál. Légy szíves, írd le nekem!
Tesveer békaszerűen kidülledt szemmel meredt rá. Ám a visszaemlékezés turbinái elhatározása nélkül életre keltek, tudata előterébe zúdítva szavaikat.
– Az egy nagyjából három négyzetméteres szoba. Fehér falakkal. Homok van a padlón, kivéve az ajtó melletti sarokban, ahol látszanak a kőlapok. Van egy ablak a szemközti falon, körülbelül két méter magasan. Három rúdból van rács az ablakon. Van egy háromlábú zsámoly. Van egy apháciafából faragott, ezüstfüsttel díszített szentkép Tsonthaz Prófétáról. A keret baloldali, alsó sarkában van egy karcolás. Van egy polc az ablak alatt. Nincs semmi a polcon, csak egy tálca.
Vorbis összeérintette hosszú, vékony ujjait, afféle gúlát létrehozva az orra előtt.
– A tálcán? – firtatta.
– Tessék, uram?
– Mi volt a tálcán, fiam?
Képek örvénylettek Tesveer szeme előtt.
– A tálcán volt egy gyűszű. Egy bronzgyűszű. És két tű. A tálcán volt egy levágott zsinórdarab. Csomók voltak a zsinóron. Három csomó. És kilenc pénzérme volt a tálcán. Volt egy ezüstserleg is a tálcán, aphácialevél mintával ékesített. Volt ott egy hosszú tőr, azt hiszem, acélból, fekete markolattal, rajta hét barázda. Volt egy apró, fekete szövetdarab a tálcán. Volt egy íróvessző meg egy palatábla...
– Mesélj nekem a pénzdarabokról! – mormolta Vorbis.
– Három közülük Citadella fillér volt – vágta rá Tesveer. – Kettő a Szarvakat mutatta és egy a hétszeres koronát. Négy az érmékből nagyon apró aranypénz volt. Volt rajtuk felirat, amit... amit nem tudtam elolvasni, de amit, ha adnak nekem egy íróvesszőt, azt hiszem, le tudnék...
– Ez valami trükk? – kérdezte a kövér férfi.
– Biztosítalak – válaszolta Vorbis –, hogy a fiú nem láthatta egy másodpercnél hosszasabban a teljes szobát. Tesveer... beszélj nekünk a többi pénzérméről!
– A többi pénz nagy volt. Bronzból voltak Derekmék voltak Ephebéből.
– Ezt honnan tudod? Aligha mindennaposak a Citadellában.
– Egyszer már láttam olyat, uram.
– Az mikor történt?
Tesveer arca grimaszolt az erőfeszítéstől.
– Nem vagyok biztos... – szólalt meg.
A kövér férfi diadalmasan rávigyorgott Vorbisra.
– Hah!
– Azt hiszem... – összpontosított Tesveer – hogy délután volt. De talán délelőtt lehetett. Valamikor dél körül. Grunár harmadikán, a Meghökkent Bogár évében. Pár kereskedő jött a falunkba.
– Hány éves voltál akkor? – tudakolta Vorbis.
– Nem egész egy hónap híján hároméves, uram.
– Ezt nem hiszem el – szögezte le a kövér férfi.
Tesveer egyszer vagy kétszer már nyitotta a száját, aztán becsukta. Honnan tudná a kövér ember? Nem is volt ott!
– Tévedhetsz is, fiam – jegyezte meg Vorbis. – Te jól megtermett legény vagy... úgy... tizenhét, tizennyolc éves? Úgy érezzük, nem tudhatsz tényleg visszaemlékezni egy külföldi pénzre vetett futó pillantásra tizenöt évvel ezelőttről.
– Azt gondoljuk, hogy az ujjadból szopod – vélekedett a kövér férfi.
Tesveer nem szólt semmit. Miért találna ki bármit is? Amikor az egész ott gubbaszt a fejében.
– Képes vagy visszaemlékezni mindenre, ami csak valaha is megtörtént veled? – kérdezte a zömök férfi, aki gondosan figyelte Tesveert végig az eszmecsere folyamán. Tesveer megörült a közbevágásnak.
– Nem, uram. Csak a legtöbbre.
– Elfelejtesz dolgokat?
– Huh. Néha vannak dolgok, amikre nem emlékszem. – Tesveer hallott már a feledékenységről, bár nehezen tudta elképzelni. De akadtak olyan alkalmak az életében, különösen az első néhány évben, amikor nem volt ott... semmi. Nem szétfoszlott emlékképek, hanem nagy, zárt termek visszaemlékezése palotájában. Nem elfeledettek, semmivel sem jobban, mint ahogy egy bezárt szoba szűnik meg létezni, hanem... zártak.
– Mi az első dolog, amire vissza tudsz emlékezni, fiam? – tudakolta kedvesen Vorbis.
– Volt egy szemvakító fény és aztán valaki megütött – felelte Tesveer.
A három férfi értetlenül bámult rá. Aztán egymás felé fordultak. Tesveer, rettegése nyomorúságán át, meghallott egyes suttogásfoszlányokat.
– ...vesztenivalónk van?... – Ostobaság és alighanem démoni... – Nagy a tét... – Egyetlen esély és számítani fognak arra, hogy mi...
És így tovább.
Tesveer körbenézett a szobában.
A bútorozás nem élvezett elsőbbséget a Citadellában. Polcok, zsámolyok, asztalok... Az a pletyka járta a novíciusok között, hogy a hierarchia csúcsa felé a papoknak aranyból van a bútora, de itt ennek nem akadt jele. A szoba éppoly rideg volt, mint bármelyik a novíciusok szálláshelyén, bár talán fényűzőbbnek mondhatni ezt a ridegséget: nem a szegénység kényszerű sivársága volt, hanem szándékos kopárság.
– Fiam?
Tesveer sietve visszakapta tekintetét.
Vorbis kollégáira pillantott. A zömök férfi bólintott. A kövér férfi vállat vont.
– Tesveer – szólította föl Vorbis –, most menj vissza a hálótermedbe! Mielőtt elmész, az egyik szolga ad neked valamit enni és inni. Jelentkezel a Szarvak Kapujánál holnap hajnalban, és velem fogsz jönni Ephebébe. Tudsz az Ephebébe menő delegációról?
Tesveer a fejét rázta.
– Talán nincs is miért tudnod róla – jelentette ki Vorbis. – Politikai ügyeket fogunk megvitatni a Tirannussal. Érted?
Tesveer a fejét rázta.
– Jó – mondta Vorbis. – Nagyon jó. Ó, és... Tesveer?
– Igen, uram?
– Ezt a találkozást elfelejted. Nem voltál ebben a szobában. Nem láttál minket itt.
Tesveer leesett állal rámeredt. Ez képtelenség. Az ember nem tud elfelejteni dolgokat puszta kívánságra. Néhány dolog elfeledteti magát – a dolgok azokban az elzárt szobákban –, de ez valami számára hozzáférhetetlen mechanizmus miatt történt. Mit akar ez az ember?
– Igen, uram – válaszolta.
Ez tűnt a legegyszerűbbnek.

Az isteneknek nincs kihez imádkozniuk.
A Nagy Isten Om a legközelebbi szobor felé inalt, kinyújtott nyakkal, csak úgy zakatoltak nem túl hatékony lábai. A szobor történetesen önmaga volt bika képében, eltiporva egy pogányt, bár ez nem nyújtott különösebb vigaszt.
Csak idő kérdése, hogy a sas abbahagyja a körözést, és lecsapjon.
Om még csak három éve volt teknősbéka, de az alakkal megörökölte ösztönök mismását, és ezek közül számos forgott az egyetlen olyan vadállat körül, amely kiókumlálta, hogyan lehet megenni a teknősbékákat.
Az isteneknek nincs kihez imádkozniuk.
Om hevesen kívánta, bárcsak ne így lenne.
Ám mindenkinek szüksége van valakire.
– Tesveer!

Tesveer kissé bizonytalan volt közvetlen jövőjét illetően. Vorbis Esperes világosan fölszabadította novíciusi házimunkái alól, de nem volt mit tennie a délután hátralévő részében.
A kert irányába igyekezett. Ott akadnak fölkarózandó babok, és ő lelkesen üdvözölte ezt a tényt. Az ember tudja, hol áll a babokkal. Azok nem mondanak neki képtelen dolgokat, mint például, hogy felejtsen. Ráadásul, ha egy ideig nem lesz itt, le kell takarja a dinnyéket és el kell magyarázza a dolgokat Lu-Tzénak.
Lu-Tze együtt járt a kertekkel.
Minden szervezetnek van valaki hozzá hasonlója. Az illetők esetleg söprűt taszigálnak félreeső folyosókon, vagy a polcok közt bóklásznak a boltok mélyén (ahol ők az egyetlenek, akik tudják, mi hol található) vagy van valami homályos, ám kulcsfontosságú kapcsolatuk a kazánházzal. Mindenki tisztában van azzal, hogy kik ezek és senki sem emlékszik olyan időre, amikor ezek nem voltak ott, vagy tudja, hogy hová mennek, amikor nincsenek, nos, ott, ahol általában vannak. Csak nagyritkán fordul elő, hogy olyanok, akik kissé jobb megfigyelők a legtöbb embernél, ami látszatra nem túl nehéz feladat, megtorpannak és elmerengenek rajtuk egy ideig... és aztán hozzálátnak valami máshoz.
Elég fura, tekintve nyájas lődörgését kertről kertre a Citadella körül, hogy Lu-Tze sosem mutatott különösebb érdeklődést maguk a növények iránt. A talajjal, ganéjjal, trágyával, komposzttal, agyaggal és porral foglalkozott és ezek mozgatásának módszereivel. Általában egy söprűt tologatott vagy átforgatott egy rakást. Amint valaki magvakat tett bármibe, elvesztette iránta az érdeklődését.
Az ösvényeket gereblyézte, amikor Tesveer belépett a kertbe. Nagyon értett az ösvények gereblyézéséhez. Kagylómintákat és lágy, megnyugtató íveket hagyott maga után. Tesveer mindig bűnbánatot érzett, amikor ezekre lépett.
Szinte soha nem beszélt Lu-Tzéval, mert nem számított sokat, bármit mondott is valaki Lu-Tzénak. Az öregember minden esetben csak biccentett és elmosolyogta a maga egyfogú mosolyát.
– Egy kis időre elmegyek – közölte Tesveer hangosan és tagoltan. – Gondolom, fognak küldeni valaki mást, hogy gondját viselje a kerteknek, de van néhány dolog, amit el kell végezni.
Biccentés, mosoly. Az öregember türelmesen követte őt a sorok közt, míg Tesveer babokról és gyógynövényekről beszélt.
– Érted? – kérdezte Tesveer, miután ez már tíz perce zajlott. Biccentés, mosoly. Biccentés, mosoly, invitálás.
– Mi?
Biccentés, mosoly, invitálás. Biccentés, mosoly, invitálás, mosoly.
Lu-Tze a maga oldalazó, majomszerű járásával odasétált a kis területhez a fallal körülvett kert túlsó végében, amely a rakásait, virágcseréphalmait és a szépséges kert összes egyéb kozmetikumát tartalmazta. Tesveer azt gyanította, hogy az öreg itt alszik.
Biccentés, mosoly, invitálás.
Egy kis kecskelábú asztal állt a napon a babkarók halma mellett. Egy szalmagyékényt terítettek rá, és a gyékényen fél tucat hegyes végű szikla volt, egyik sem nagyobb egy lábnyinál.
Körülöttük, gondos elrendezésben, botok meredeztek. Vékony fadarabok beárnyékolták a sziklák egyes részeit. Pöttöm fémtükrök napfényt irányítottak más területekre. Fura szögekben papírkúpok akkurátusan meghatározott pontokra összpontosították a szellőt.
Tesveer még sosem hallott a bonszáj művészetéről és hogy miként alkalmazzák ezt hegyekre.
– Ők... nagyon szépek – jelentette ki tétován.
Biccentés, mosoly, egy apró szikla fölemelése, mosoly, unszolás, unszolás.
– Ó, én tényleg nem fogadhatom...
Unszolás, unszolás. Vigyor, biccentés.
Tesveer elvette a pöttöm hegyet. Különös, valótlan súlya volt – a kezében úgy fél kilónak érzett, de a fejében nagyon, nagyon kicsiny tonnák ezreit nyomta.
– Huh. Köszönőm. Nagyon szépen köszönöm.
Biccentés, mosoly, udvarias ellökés.
– Igazán nagyon... hegyes.
Biccentés, vigyor.
– Az ott valójában nem lehet hó a csúcson, ig...
– Tesveer!
A novícius feje fölrándult. De a hang belülről szólt.
Ó, ne, gondolta nyomorultan.
Visszalökte a kis hegyet Lu-Tze kezébe.
– De, ööö, őrizd meg nekem, jó?
– Tesveer!
Az egész álom volt, nem? Még mielőtt fontos lettem és esperesek beszéltek hozzám.
– Nem, nem az volt! Segíts rajtam!

A kérelmezők szétszóródtak, miközben a sas elsuhant a Jajveszékelés Helye fölött.
A ragadozó csupán néhány lábbal a talaj fölött kanyarodott el és letelepedett a pogányokat eltipró Nagy Om szoborra.
Remek példány volt, aranybarna és sárga szemű, a sokadalmat pedig biankó megvetéssel szemlélte.
– Ez jel lenne? – kérdezte egy öregember, akinek fél lába fából volt.
– Igen! Jel! – kiáltotta a mellette álló fiatal nő.
– Jel bizony!
Mindnyájan a szobor köré gyülekeztek.
– Ez egy mocsok – vélekedett egy vékony és egyáltalán meg sem hallott hang valahonnan a lábuk körül.
– De minek a jele? – tudakolta egy idősödő férfi, aki már három napja a téren táborozott.
– Hogy érted, hogy minek? Ez egy jel! – közölte a falábú öreg. – Nem kell, hogy bárminek a jele legyen. Gyanús dolog olyasmit kérdezni, hogy minek a jele.
– Muszáj, hogy valaminek a jele legyen – válaszolta az idős férfi. – Az ilyesmi egy vonatkozó hogyhíjják. Egy nómen. Lehet, hogy egy nómen.
A csoport szélén fölbukkant egy vézna alak, feltűnés nélkül, ám meglepő sebességgel mozogva. A sivatagi törzsek dzselibáját viselte, de a nyakából egy szíjon tálca lógott. Porral lepett, ragacsos édességek baljós előérzete áradt felőle.
– Lehet magának a Nagy Istennek a hírnöke – feltételezte a nő.
– Ez egy átkozott sas, és nem más – jelentette ki egy rezignált hang valahonnan a szobor talpazatán látható díszes, bronz emberölés környékéről.
– Datolyát? Fügét? Sörbetet? Szent ereklyéket? Egy remek, friss bűnbocsánatot? Gyíkot? Pálcikára szúrva? – firtatta reménykedve a tálcás férfiú.
– Azt hittem, amikor Ő megjelenik a világban, az mindig egy hattyú vagy egy bika – mondta a falábú vén.
– Hah! – fakadt ki a teknősbéka figyelemre nem méltatott hangja.
– Ezen mindig sokat törtem a fejem – szólalt meg egy ifjú novícius a tömeg hátsó soraiból. – Értitek... ugye... hattyúk? Egy kissé... híján van a macsóságnak, igaz?
– Hogy köveznének meg téged istenkáromlásért! – fortyant föl a nő. – A Nagy Isten hall minden tiszteletlen szót, amit kiejtesz!
– Hah! – hallatszott a szobor alól. És a tálcás férfiú egy kissé előrébb mézesmázaskodott a tömegben, szólván: – Klaccsimézet? Cukros darazsat? Addig vegyék, amíg hideg!
– Viszont van ebben valami – állította az idősödő férfi afféle unalmas, félbeszakíthatatlan hangon. – Úgy értem, van valami nagyon istenes egy sasban. Elvégre a madarak királya, nincs igazam?
– Csak egy mutatósabb pulyka – mormolta a hang a szobor alól. – Az agya nem nagyobb egy diónál.
– Nagyon nemes madár a sas. És intelligens is – szögezte le az éltes férfi. – Érdekes tény: a sasok az egyetlenek, amelyek kiötölték, hogyan lehet megenni a teknősbékákat. Tudjátok? Fölkapják őket, fölröpülnek roppant magasra és lepottyantják őket a sziklákra. Ettől teljesen ripityára törik a páncéljuk. Döbbenetes!
– Egy nap – szólt egy unott hang odalentről – megint visszanyerem a formám és te nagyon meg fogod bánni, hogy ezt mondtad. Igen hosszú ideig. Még talán olyan messzire is elmegyek, hogy még több Időt teremtek, csak hogy legyen miben megbánást tanúsítanod. Vagy... nem, inkább teknősbékává változtatlak. Majd meglátod, mennyire élvezed, he? Az a viharzó szél a teknőd körül, a föld meg egyre nagyobb egész idő alatt. Az lesz majd az érdekes tény!
– Rettenetesen hangzik – jegyezte meg a nő, fölnézve a sas fürkésző tekintetébe. – Kíváncsi vagyok, mi járhat a szegény kis szerzet fejében, amikor zuhan?
– A teknője, asszonyom – felelte a Nagy Isten Om, megpróbálva még jobban bepréselni magát a bronzkiszögellés alá.
A tálcás férfiú kedveszegettnek látszott – Tudjátok, mit? – javasolta – Adok két zacskó cukrozott datolyát egy áráért, mit szóltok hozzá? Pedig ezzel levágom a saját kezem.
A nő odapillantott a tálcára.
– Hé, itt minden tele van léggyel! – fakadt ki.
– Azok mazsolák, asszonyom.
– Akkor most miért repültek el? – akarta tudni az asszony.
Az árus lenézett. Aztán visszaemelte tekintetét a nő arcára.
– Csoda! – kiáltotta színpadiasan intve kezével. – A csodák ideje közeleg!
A sas idegesen fészkelődött.
Az embereket csupán a mozgó táj darabjaiként ismerte, akik a magas hegyekben a juhok ellési időszakában összefüggésbe hozhatók az elhajított kövekkel, amikor lecsap egy újszülött bárányra, de akik máskülönben éppoly jelentéktelenek a dolgok rendjében, mint a bokrok és a szirtek. De még sosem volt ennyire közel ilyen sokhoz közülük. Tébolyult tekintetét bizonytalanul előre-hátra kapta.
Ebben a pillanatban harsonák hangja harsant a téren át.
A sas vadul körbepillantott, pöttöm ragadozóagya megkísérelt megbirkózni ezzel a váratlan túlterheléssel.
A levegőbe szökkent. A hívek egymással dulakodva tértek ki az útjából, amint hirtelen lebukott a macskakövek felé, majd fenségesen fölemelkedett a Nagytemplom fiatornyai és a tüzesen izzó égbolt irányába.
Alatta a Nagytemplom kapuszárnyai – mindegyik negyven tonna aranyozott bronzból készült –, melyeket (a szóbeszéd szerint) Maga a Nagy Isten lehelete tár ki, nehézkesen lendülve kinyíltak, méghozzá – és ez volt a dolog szent része – néma csöndben.

Tesveer hatalmas saruja csattogott, csak csattogott a köveken. Tesveer mindig nagy erőfeszítést fektetett a futásba; térdből futott, alsó lábszára lapátkerékként csapdosott.
Ez igazán túl sok. Van egy teknősbéka, amely azt állította, hogy ő az Isten, és ez nem lehet igaz, kivéve, hogy igaznak kell lennie azok miatt, amiket tudott. És az előbb a Kvizíció kihallgatta őt. Vagy valami ilyesmi. Egyébként nem is volt olyan fájdalmas, mint amilyenre számított a híresztelések alapján.
– Tesveer!
A rendes körülmények között ezer imádkozó suttogásától zsibongó tér elcsöndesedett. A zarándokok mind a Templom felé fordultak.
A nap eseményeitől háborgó elmével, Tesveer áttolakodott a hirtelen elnémult tömegen...
– Tesveer!
Az emberek valóságszordínók.
Közismert tény, hogy az agy kilenctizede nincs használatban, és, mint a legtöbb közismert tény, ez sem igaz. Még a legostobább Teremtő sem venné a fáradságot, hogy olyanra alkossa az emberi fejet, hogy több fontnyi szükségtelen szürke trutymót hordozzon, ha annak egyetlen valós célja mondjuk az, hogy nyalánkságként szolgáljon bizonyos távoli törzsek tagjainak a még föl nem derített völgyekben. Dehogynincs használatban. És az egyik feladata az, hogy a csodálatost mindennaposnak tüntesse föl és a szokatlant szokványossá változtassa.
Mert ha nem így állna a dolog, akkor az emberi lények, szemtől szemben a mindenség mindennapi csodáival, széles, buta vigyorral arcukon járkálnának, ahhoz a vigyorgáshoz hasonlóan, amit bizonyos távoli törzsek tagjai viselnek, akiknél a hatóságok hébe-hóba razziáznak, és roppant szigorúan átvizsgálják műanyag melegházuk tartalmát. Rengetegszer mondanának „Hű!”-t. És senki sem dolgozna sokat.
Az istenek nem szeretik, ha az emberek nem dolgoznak sokat. Az olyanok, akik nem egyfolytában elfoglaltak, még elkezdenének gondolkozni.
Az agy egy része azért van, hogy ennek megtörténtét megakadályozza. És roppant hatékony. Képes elérni, hogy az emberek unalmat éljenek át a csodák közepette. És Tesveeré lázasan működött.
Így aztán nem vette rögtön észre, amikor áttolakodott a sokaság utolsó során is és kicsörtetett egy széles ösvény közepére, míg meg nem fordult és meg nem pillantotta a közelgő menetet.
A Cenobiarcha épp visszatérőben volt lakosztályába, miután elvégezte – vagy legalábbis tétován bólogatott, mialatt káplánja elvégezte helyette – az esti szertartást.
Tesveer megpördült, a menekülés útját keresve. Aztán köhintés hallatszott mellette, és fölnézett egy pár alacsonyabb rangú Enmagam dühös képébe, és köztük magának a Cenobiarchának kába és geriátriailag jóindulatú arckifejezésébe.
Az öregember automatikusan fölemelte kezét, hogy megáldja Tesveert a szent szarvakkal, és aztán az Isteni Légió két tagja – másodszori kísérletre – fölkapta a novíciust könyökénél fogva és sietve kimasíroztatta a menet útjából, és a tömeg közé taszította.
– Tesveer!
Tesveer átnyargalt a téren a szoborhoz, és lihegve nekitámaszkodott.
– Pokolra fogok jutni! – motyogta. – A teljes örökkévalóságig!
– Kit érdekel? Na most... szabadíts ki innét!
Immár senki sem szentelt neki figyelmet. Mindenki a menetet figyelte. Még a menet figyelése is szent tevékenységnek számított. Tesveer letérdelt, és bekukucskált a szobor talapzatát körbefutó volutába.
Mélyen ülő, apró szem meredt rá vissza.
– Hogy kerültél oda alá?
– Rázós ügy volt – válaszolta a teknősbéka. – Mondhatom, amint visszanyerem a formám, be fog következni a sasok jelentékeny mértékű újrakreálása.
– Mit próbál tenni veled a sas? – tudakolta Tesveer.
– El akar vinni a fészkébe vacsoravendégnek – acsarogta a teknősbéka. – Mit gondolsz, mit akar tenni? – Rövid szünet következett, amely során a teknős elmélkedett a szarkazmus kárba veszettségén Tesveer jelenlétében; olyan ez, mint habcsókkal hajigálni egy kastélyt.
– Meg akar enni – mondta végül türelmesen.
– De te teknősbéka vagy!
– Én az Istened vagyok!
– Ám pillanatnyilag teknősbéka alakban. Rajta páncéllal, erre gondoltam.
– Ez nem izgatja a sasokat – jelentette ki sötéten a teknősbéka. – Azok fölkapnak téged, néhány száz láb magasba visznek aztán... leejtenek.
– Hörrgh.
– Nem. Inkább amolyan... reccs... toccs. Mér', mit hittél, hogy kerültem ide?
– Téged leejtettek? De...
– Egy trágyahalmon értem földet a kertedben. Nesze neked sasok. Az egész hely sziklából épült és sziklával van kikövezve egy óriási sziklán, és ők elhibázzák.
– Nagy mázli volt. Millió-az-egyhez esély – szögezte le Tesveer.
– Bezzeg bikakoromban sose volt ilyen gondom. Az olyan sasokat, akik képesek fölkapni egy bikát, egy kezed fején megszámolhatod. Egyébként meg – közölte a teknősbéka –, itt van rosszabb is, mint a sasok. Van egy...
– Tudod, nagyon jót lehet enni egy ilyenből – jegyezte meg egy hang Tesveer mögött, aki bűntudatosan fölállt, kezében a teknősbékával.
– Ó, helló, Mr. Himballah – mondta.
A városban mindenki ismerte Levágom-A-Saját-Kezem Himballahot, a gyanúsan új szent ereklyék, a pálcikára szúrt, gyanúsan régi, avas édességek, a fosszilis fügék és rég lejárt fogyaszthatóságú datolyák szállítóját. Ő afféle természeti erő volt, akár a szél. Senki sem tudta, honnan jön vagy hová megy estelente. De ott volt minden reggel, ragacsos izéket árulva a zarándokoknak. És ebben a papok véleménye szerint helyesen járt el, mert a legtöbb zarándok először jött ide, s ily módon híján volt a fődolognak, amire az embernek szüksége van, ha Himballahhal üzletel, ami pedig nem más, mint a vele kötött korábbi üzlet tapasztalata. Az olyasvalaki látványa a Helyen, aki megpróbálja méltóságteljesen szétválasztani az állkapcsát, mindennapinak mondható. Nem egy ájtatos zarándok, ezer mérföldnyi veszedelmes utazás után, kénytelen volt jelbeszéddel előadni kérelmét.
– Utána szeretnél sörbetet? – érdeklődött reménykedve Himballah. – Csak egy fillér egy pohár és ezzel levágom a saját kezem.
– Ki ez a bolond? – tudakolta Om.
– Nem fogom megenni – vágta rá sietve Tesveer.
– Akkor hát megtanítod trükkökre? – kérdezte vidáman Himballah. – Karikákon átnézni meg ilyesmik?
– Szabadulj meg tőle! – parancsolta Om. – Sújts le a fejére, miért is ne, és lökd a tetemet a szobor mögé!
– Hallgass! – mondta Tesveer, újra elkezdve megtapasztalni azon gondokat, amelyek akkor merülnek föl, ha olyasvalakihez beszélsz, akit senki más nem hall.
– Semmi szükség ilyen gorombának lenni emiatt – méltatlankodott Himballah.
– Nem hozzád beszéltem – magyarázkodott Tesveer.
– A teknősbékához beszéltél, mi? – firtatta Himballah. Tesveer bűntudatosnak látszott.
– Drága jó anyám szokott régebben beszélni egy versenypocokhoz – folytatta Himballah. – A háziállatok mindig nagy segítséget jelentenek a nehéz időkben. És persze éhínség idején is.
– Ez az ember nem becsületes – közölte Om. – Tudok olvasni a gondolataiban.
– Tényleg?
– Tényleg mi? – kérdezte Himballah. Oldalvást Tesveerre sandított. – Mindegy, legalább lesz társaságod az utazás alatt.
– Miféle utazás?
– Ephebébe. A titkos küldöttség, beszélni a hitetlenekkel.
Tesveer tudta, hogy nem kellene meglepődnie. A hírek úgy söpörtek végig a Citadella zárt világán, mint az erdőtűz aszály után.
– Ó! – mondta. – Az az utazás.
– Aszongyák, Fri'it is megy – tájékoztatta Himballah. – Meg... az a másik. Az eminens gríz.
– Vorbis Esperes nagyon rendes ember – jelentette ki Tesveer. – Nagyon kedves volt hozzám. Adott nekem egy italt.
– Miből? Ne is törődj vele! – kotyogta Himballah. – Na persze, nekem magamnak egy szavam sincs ellene – sietett hozzátenni.
– Miért beszélgetsz ezzel a hülyével? – követelt választ Om.
– Ő egy... barátom – felelte Tesveer.
– Bárcsak az én barátom lenne – sóhajtott Himballah. – Ilyen barátokkal az embernek nincsenek ellenségei. Rád tukmálhatok egy cukrozott mazsolát? Pálcikára szúrva?

Tesveer hálótermében huszonhárom további novícius volt még, abból az elvből kiindulva, hogy az egyedül alvás vétkezésre ösztönöz. Ez mindig fejtörést okozott maguknak a novíciusoknak, mert már egy pillanatnyi tűnődés is azt sugallta, hogy egész tartományai vannak a bűnöknek, melyek csupán társaságban hozzáférhetők. Ám ez azért van, mert egy pillanatnyi tűnődés a legnagyobb bűn mind közül. Az olyanok, akiknek engedik, hogy túl sokat legyenek egyedül, még rákaphatnak a magányos gondolkodásra. Az pedig közismert, hogy ez akadályozza az emberi növekedést. Kiváltképp, mert odavezethet, hogy lenyisszantják az ember lábát.
Ezért aztán Tesveer kénytelen volt elvonulni a kertbe, miközben a csuhája zsebéből Istene rikácsolt vele, aki folyamatosan beleütközött hol egy zsineggombolyagba, hol egy nyesőollóba, hol némi ömlesztett vetőmagba.
Végül elő lett halászva.
– Figyelj, korábban nem volt alkalmam elmondani neked – kezdte Tesveer. – Kiválasztottak egy nagyon fontos küldetésre. Én elmegyek Ephebébe, a hitetlenekhez küldött követséggel. Vorbis Esperes kiszemelt engem. Ő a barátom.
– Az meg ki?
– Ő a főexkvizítor. Ő... biztosítja, hogy az emberek helyesen imádják istent.
Om meghallotta a tétovázást Tesveer hangjában és emlékezett a rácsra. És a vérbeli buzgóságra odalent...
– Embereket kínoz – vetette oda fagyosan.
– Ó, dehogy! Azt az inkvizítorok teszik. Ráadásul késő estig dolgoznak nem túl sok pénzért, azt mondja Nhemrot Testvér. Nem, az exkvizítorok csak... elrendeznek dolgokat. Minden inkvizítor szeretne egy nap exkvizítor lenni, azt mondja Nhemrot Testvér. Ezért szenvedik el, hogy a nap minden órájában szolgálatban vannak. Napokig nem jutnak alváshoz, néha.
– Embereket kínozva – mélázott az Isten. Nem, egy olyan elme, mint az ott a kertben, nem venne kést a kezébe. Azt mások tennék meg. Vorbis másféle módszerekben lelne örömet.
– Kieresztve a rosszaságot és eretnekséget az emberekből – közölte Tesveer.
– De az emberek... esetleg... nem élik túl az eljárást?
– De annak nincs jelentősége – válaszolta komolyan Tesveer. – Ami ebben az életben történik velünk az valójában nem valóságos. Előfordulhat egy kis fájdalom, de az nem számít. Akkor nem, ha kevesebb időt garantál a poklokban a halál után.
– De mi van akkor, ha az exkvizítorok tévednek? – tudakolta a teknősbéka.
– Nem tévedhetnek – felelte Tesveer. – Irányítja őket az isteni kéz... a kezed... a mellső lábad... úgy értem, a körmöd – motyogta.
A teknősbéka pislogott fél szemével. Visszaemlékezett a nap hevére, a tehetetlenségre, és az arcra, amely figyelte, nem bármiféle kegyetlenséggel, hanem ami rosszabb, érdeklődéssel. Valaki, amint figyeli, ahogy valami meghal, csak hogy lássa, mennyi ideig tart. Akárhol fölismerné azt az arcot. És a mögötte lévő elmét – azt az acélgolyószerű tudatot.
– De tegyük föl, hogy valami hiba csúszik be – erősködött.
– Nem vagyok jó a teológiában – mentegetőzött Tesveer. – De Tsonthaz testámentuma roppant világos ebben az ügyben. Valamit el kellett kövessenek, különben te a te bölcsességedben nem irányítanád a Kvizíciót hozzájuk.
– Így tennék? – kérdezte Om, még mindig azon az arcon merengve. – A saját hibájuk, hogy megkínozzák őket. Tényleg ezt mondtam?
– „Megítéltetünk életünkben csakúgy, mint halálunkban”... Tsonthaz III. könyve, VI. fejezet, 56. vers. A nagymamám mondta, hogy amikor az emberek meghalnak, eléd járulnak, de előbb át kell keljenek egy szörnyű sivatagon, és aztán leméred a szívük valamilyen mérlegen – mesélte Tesveer. – És ha kevesebbet nyom, mint egy toll, akkor megkíméled őket a pokloktól.
– Magasságos jómagam! – mondta a teknősbéka. Aztán hozzáfűzte: – Fölmerült benned, fiú, hogy talán nem vagyok képes megtenni azt, amikor idelenn járkálok hátamon egy páncéllal?
– Bármit megtehetsz, amit csak akarsz – vélekedett Tesveer.
Om fölnézett Tesveerre.
Tényleg hisz, gondolta. És nem tudja, hogy kell hazudni.
Tesveerben úgy lobogott hitének ereje, akár egy lángnyelv.
És aztán az igazság úgy kólintotta főbe Omot, miként a talaj üti meg a teknősbékákat egy sastámadás után.
– El kell vigyél magaddal arra az Ephebe helyre – jelentette ki unszolóan.
– Megteszek bármit, amit csak akarsz – válaszolta Tesveer. – Patával és lánggal fogod sújtani?
– Lehetséges, lehetséges – hárított Om. – De magaddal kell vigyél. – Megpróbálta legbensőbb gondolatait csitítani arra az esetre, ha Tesveer hallaná őket. Ne hagyj el engem!
– De te sokkal gyorsabban oda tudnál jutni, ha itthagynálak – jegyezte meg Tesveer. – Az emberek nagyon gonoszak Ephebében. Minél hamarabb lesz ott tisztogatás, annál jobb. Abbahagyhatnád a teknősbékaságot és odarepülhetnél, mint égő szél és megostorozhatnád a várost.
Mint égő szél, gondolta Om. És a teknősbéka eszébe jutott a mélysivatag néma kopársága meg a puszta dzsinnekké és levegőből szóló hangokká enyészett istenek csivitelése és sóhajtozása.
Istenek, akiknek nincsenek többé hívőik.
Egyetlen egy se. Egy még épp elég.
Istenek, akiket elhagytak.
És ez volt az igazán lényeges dolog Tesveer hitlángocskájával kapcsolatban: a teljes Citadellában, az egész nap folyamán, ez volt az egyetlen, amit Isten talált.

Fri'it megpróbált imádkozni.
Már nagyon régóta nem tett ilyet.
Ó, persze ott volt a nyolc kötelező ima minden áldott nap, de a nyomorúságos éjszaka kellős közepén tudta, hogy azok valójában mik. Csak szokás. Némi idő a gondolkozásra, esetleg. Meg módszer az idő mérésére.
Eltűnődött, vajon imádkozott-e valaha, vajon kitárta-e a szívét meg az elméjét valaha is valami felé odakint vagy odafent. Biztos megtette, nemde? Talán, mikor fiatal volt. Még csak fölidézni sem tudja. A vér elmosta az emlékeket.
A saját hibája. A saját hibája kell legyen. Járt már Ephebében korábban is és meglehetősen kedvelte a fehér márványból emelt várost a kék Körkörös-tengerre néző szikláján. És meglátogatta Dzselébéjbit, azokat az őrülteket a kis folyóvölgyükben, akik furafejű istenekben hisznek és halottaikat piramisokba temetik. Még a messzi Ankh-Morporkban is megfordult, túl a vízen, ahol bármely istent vagy istennőt hajlandók imádni egész addig, amíg az illetőnek van pénze. Igen, Ankh-Morpork – ahol se szeri, se száma az istenek utcáinak, úgy összezsúfolva, akár egy pakli kártya. És egyik isten sem akar felgyújtani senki mást, vagy legalábbis nem jobban, mint ez megszokott Ankh-Morporkban. Csak azt kívánják, hogy hagyják őket békén, így hát mindenki a maga feje után megy mennybe vagy pokolba.
És ma este túl sokat ivott egy titkos, rejtegetett borkészletből, amelynek fölfedezése tíz percen belül az inkvizítorok gépezetébe juttatná.
Igen, ezt el lehet mondani a jó öreg Vorbis mellett. Valamikor a Kviziciót meg lehetett vesztegetni, de immár nem. A főexkvizítor visszatért az alaptételekhez. Immár létezik az éles kések demokráciája. Sőt, ami azt illeti, még annál is jobb. Az eretnekség utáni hajsza még erőteljesebben zajlik az Egyház magasabb szintjein. Vorbis világossá tette: minél magasabban vagy a fán, annál életlenebb a fűrész.
Adjátok vissza nekem a hajdani vallást...
Megint lehunyta a szemét, szorosra zárta, és mást sem látott, csak a templom szarvait vagy az eljövendő vérontás töredékes sejtelmeit vagy... Vorbis arcát.
Tényleg kedvelte azt a fehér várost.
Még a rabszolgák is elégedettek voltak. Szabályok vonatkoztak a rabszolgákra. Voltak dolgok, amiket nem tehettél meg a rabszolgákkal. A rabszolgák értékesek.
Ott hallott a Teknőcről először. Az egésznek volt értelme. Azt gondolta: helyénvalóan hangzik. Van értelme. De értelem ide vagy oda, ez a gondolat küldi pokolra.
Vorbis tud róla. Ez biztos. Mindenhol vannak kémek. Sasho hasznos volt, míg élt. Mennyit szedett ki belőle Vorbis? Elmondta vajon, amit tudott?
Persze, hogy elmondta, amit tudott...
Valami elpattant Fri'it belsejében.
Rápillantott a kardjára, ami a falon lógott.
És miért ne? Elvégre, a teljes örökkévalóságot az ezernyi pokolban fogja tölteni...
A tudás szabadság. Egyfajta szabadság. Amikor a legkevesebb, amit tehetnek veled, minden, akkor a legtöbb, amit tehetnek veled hirtelen nem kelt rémületet. Ha már lúd, legyen kövér: ha úgyis megfázik, hiába ártatlan bárány, inkább sütögessék fekete bárányként.
Talpra támolygott és, egy-két próbálkozás után, levette a kardkötőt a falról. Vorbis szállása nincs messze, ha képes megbirkózni a lépcsőkkel. Egyetlen suhintás, mindössze ennyi kell hozzá. Anélkül is, hogy akarná, simán ketté tudja vágni Vorbist. És talán... talán nem fog történni semmi utána. Vannak mások, akik ugyanúgy éreznek, mint ő – valahol. Vagy, legalábbis, lejuthat az istállókhoz, hajnalra már messzire járhat, elmegy Ephebébe, talán, át a sivatagon...
Odaért az ajtóhoz, és a kilincs után tapogatott.
Az saját magától elfordult.
Fri'it visszatántorodott, amikor az ajtó befelé lendült.
És ott állt Vorbis. Az olajlámpás pislákoló fényében az arca udvarias aggodalmat mutatott.
– Elnézést a késői óráért, uram – mondta. – De azt hiszem, beszélnünk kellene. A holnapról.
A kard csörömpölve kihullott Fri'it kezéből.
Vorbis előrehajolt.
– Valami baj van, testvér? – kérdezte.
Elmosolyodott és belépett a szobába. Két csuklyás inkvizítor csusszant be mögötte.
– Testvér – mondta ismét Vorbis. És becsukta az ajtót.

– Milyen ott benn? – firtatta Tesveer.
– Úgy fogok körbezötykölődni, mint borsószem a fazékban – morgott a teknősbéka.
– Tehetek bele valamivel több szalmát. És, nézd, itt vannak ezek.
Egy nyaláb zöldség hullott Om fejére.
– A konyhából – tudatta Tesveer. – Héjak meg káposzta. Loptam őket – tette hozzá –, de aztán azt gondoltam, nem lehet lopás, ha érted teszem.
A félig elrothadt levelek orrfacsaró bűze erőteljesen utalt arra, hogy Tesveer akkor követte el bűnét, amikor a zöldfélék már félúton jártak a szemétdomb felé, ám Om ezt nem tette szóvá. Most nem.
– Rendben – motyogta.
Kell lennie másoknak is, biztatta magát. Száz százalék. Kint vidéken. Ez a hely túl kifinomult. De... ott voltak mindazok a zarándokok a Templom előtt. Ők nem pusztán vidéki népség voltak, ők voltak a legájtatosabbak. Egész falvak adták össze a pénzt, hogy elküldjenek egy embert, aki elviszi sokuk kérelmét. Ám bennük nem volt meg a lángolás. Volt ott félelem és rettegés és vágyódás és remény. Mindezen érzelmeknek megvan a maguk zamata. Ám lángolás nem fordult elő köztük.
A sas Tesveerhez közel ejtette el őt. Ő akkor... fölébredt. Csak halványan tudott visszaemlékezni a teljes, teknősbékaként töltött időre. És most képes visszaidézni, hogy isten. Vajon Tesveertől milyen messzire lesz még képes emlékezni? Egy mérföldnyire? Tíz mérföldnyire? Milyen is lehet... érezni, hogy a tudás elfolyik, visszaenyészni alacsony rendű hüllőnél nem többé? Talán lesz egy része, amelyik mindig emlékezni fog, kétségbeesetten...
Megborzongott.
Jelen pillanatban Om egy fűzfavesszőből font dobozban tartózkodott, mely Tesveer vállán lógott. Ez még a legideálisabb körülmények között se lett volna kényelmes, de most hébe-hóba megrázkódott, amikor Tesveer a hajnal előtti hűvösben toporgott lábával.
Egy idő múlva megérkezett néhány citadellai istállófiú, lovakkal együtt. Tesveer egy-két furcsálkodó pillantás alanyává lett. Ő azonban mindenkire rámosolygott. Ez tűnt a legjobbnak.
Kezdett megéhezni, de nem merte otthagyni posztját. Megmondták neki, hogy legyen itt. Ám egy idő múlva a sarok mögül hallatszó hangok miatt néhány ölnyivel arrébb oldalogott, hogy lássa, mi történik.
Az udvar itt U alakú volt a Citadella épületegyüttesének egy szárnya körül, és a sarkon túl, úgy tűnt, mintha egy másik társaság is útnak induláshoz készülődne.
Tesveer jól ismerte a tevéket. Kettő is akadt belőlük nagyanyja falujában. Itt azonban, úgy látszott, százával vannak, panaszkodva, mint a rosszul olajozott pumpa, és olyan szagot árasztva, mint ezer nedves szőnyeg. Dzselibába öltözött férfiak járkáltak köztük és néha bottal sóztak rájuk, ami a tevékkel való bánásmód bevált módszere.
Tesveer odaballagott a legközelebbi jószághoz. Egy fickó kulacsokat szíjazott az állat púpja köré.
– Jó reggelt, testvér! – szólította meg Tesveer.
– Kopj le! – felelte a pasas anélkül, hogy fölnézett volna.
– Abbys Próféta elmondja nekünk (XXV. fejezet, 6. vers): „Jaj lészen annak, ki káromlásokkal mocskolja be száját, mert szavai olyanok lesznek, mint a por” – idézte Tesveer.
– Ezt mondja? Hát, ő is nyugodtan elhúzhat a búsba – mondta az ipse társalgási hangon.
Tesveer tétovázott. Alaki szempontból, persze, a pasi ezzel azonnal beköltözhető ingatlant vett magának ezernyi pokolban valamint egy-két havi figyelmet a Kvizíció részéről, ám most Tesveer ki tudta venni, hogy az illető az Isteni Légió egyik tagja; egy kard rejtőzött jól-rosszul a sivatagi köntös alatt.
És az ember különleges engedményeket kell tegyen a Légionáriusoknak, csakúgy, ahogy az inkvizítoroknál is megteszi. Az ő gyakran intim kapcsolatuk az istentelenekkel kihat az elméjükre, és halálos veszedelembe dönti a lelkük. Elhatározta, hogy nagylelkű lesz.
– És hová mész ezzel a rengeteg tevével ezen a szép reggelen, testvér?
A katona meghúzott egy szíjat.
– Alkalmasint a pokolba – válaszolta ocsmányul vigyorogva. – Pont mögötted.
– Tényleg? Ishkible Próféta állítása szerint az embernek nincs szüksége tevére, hogy a pokolba nyargaljon, biza, se lóra, se öszvérre; az ember akár a nyelvén is elnyargalhat a pokolba – közölte Tesveer, engedve, hogy hallhatóvá váljék hangjában a helytelenítés finom reszketése.
– Mondott valami vén próféta bármit arról, hogy az orrukat mindenbe beleütő bitangok ököllel kapnak a fülük mellé? – tudakolta a katona.
– „Jaj lészen annak, ki kezét testvérére emeli, úgy bánva véle, mintha Hitetlen lenne” – citálta Tesveer. – Ez Tsonthaz, XI. Hittétel, 16. vers.
– „Mars innét és felejtsd el, hogy valaha is láttál minket, mert különben nagy bajba kerülsz, haver.” Aktar őrmester, 1. fejezet, 1. vers – mondta a katona.
Tesveer összeráncolta a homlokát. Erre sehogyse tudott visszaemlékezni.
– Ballagj el! – szólalt meg az Isten hangja a fejében. – Nincs semmi szükség arra, hogy bajba kerülj.
– Remélem, hogy kellemes utazásban lesz részed – kívánta udvariasan Tesveer. – Bármi legyen is az úti cél.
Elhátrált, és a kapu felé vette az irányt.
– Ha nem csal az ítélőképességem, ez olyan fickó, aki el fog tölteni némi időt a javítópoklokban – csóválta a fejét. Az isten nem szólt semmit.
Az Ephebébe utazó csoport most kezdett el gyülekezni. Tesveer vigyázzban állt és megpróbált kitérni mindenki útjából. Látott egy tucat lovas katonát, de azok, eltérően a tevegelőktől, vakítóra pucolt pikkelypáncélt és fekete-sárga köpenyt hordtak, amit a Légionáriusok csak különleges alkalmakkor szoktak viselni. Tesveer azt gondolta, roppant imponálóan néznek ki.
Végül az egyik istállószolga odament hozzá.
– Te meg mit keresel itt, novícius? – firtatta.
– Megyek Ephebébe – válaszolta Tesveer.
A férfi rámeredt, aztán elvigyorodott.
– Te? Még csak föl se vagy szentelve! Te mész Ephebébe?
– Igen.
– Miből gondolod ezt?
– Abból, hogy én mondtam neki – szólalt meg Vorbis hangja a férfi mögött – És ő itt is van, kívánságomnak alázatosan engedelmeskedve.
Tesveernek jó rálátása volt a férfi arcára. Az arckifejezés változása olyan volt, mint figyelni egy olajfoltot, amint haránt átszeli a medencét. Aztán az istállószolga úgy fordult meg, mintha a lába forgókoronghoz lenne szögezve.
– Vorbis nagyuram – hízelegte.
– És most igényelni fog egy paripát – közölte Vorbis.
Az istállószolga arca elsárgult a rettenettől.
– Örömmel. A legjobb az ist...
– Tesveer barátom alázatos ember Om színe előtt – jelentette ki Vorbis. – Semmi kétségem, hogy nem fog többet kérni egy öszvérnél. Tesveer?
– Én... én nem tudom, hogy kell lovagolni, nagyuram – jegyezte meg Tesveer.
– Bárki képes fölmászni egy öszvérre – állította Vorbis. – Gyakran sokszor is, viszonylag rövid távon. És most, úgy tűnik, mind itt vagyunk?
Fél szemöldökét megemelte a kíséret őrmestere felé, aki szalutált.
– Fri'it tábornokra várunk, uram – jelentette.
– Á. Szimónia őrmester, ugyebár?
Vorbisnak rettenetes névmemóriája volt. Mindegyikre emlékezett. Az őrmester kissé elsápadt, aztán pattogósan tisztelgett.
– Igen! Uram!
– Elindulunk Fri'it tábornok nélkül – parancsolta Vorbis.
A „de” szócska d-je formálta meg magát az őrmester ajkán, aztán elenyészett onnan.
– Fri'it tábornoknak más dolga van – szögezte le Vorbis. – Halasztást nem tűrő és sürgős dolga. Amit csak ő tud elintézni.

Fri'it szürkeségre nyitotta ki a szemét.
Ki tudta venni a szobát maga körül, de csak halványan, mint élek sorát a levegőben.
A kard...
Leejtette a kardot, de talán meg tudja találni újra. Előrelépett, erőtlen ellenállást érezve a bokája körül, és lenézett.
Ott volt a kard. De az ujjai átsiklottak rajta. Olyan volt, mint a részegség, de tudta, hogy nem részeg. Még csak nem is józan. Neki most... hirtelen tiszta az agya.
Megfordult, és ránézett arra a dologra, ami rövid időre akadályozta előrejutását.
– Ó! – mondta.
JÓ REGGELT!
– Ó!
KEZDETBEN ELŐFORDULHAT EGY KIS ZAVARODOTTSÁG. EZ ILYENKOR TERMÉSZETES.
Legnagyobb rémületére Fri'it látta, hogy a magas, fekete alak átlép a szürke falon.
– Várj!
Egy fekete csuklyába burkolt koponya bújt elő a falból.
IGEN?
– Te vagy a Halál, ugye?
VALÓBAN.
Fri'it összekaparta, ami még megmaradt a méltóságából.
– Ismerlek téged – mondta. – Számtalanszor szembenéztem veled.
A Halál hosszas pillantást vetett rá.
NEM, NEM TETTED.
– Biztosítalak...
EMBEREKKEL NÉZTÉL SZEMBE. HA VELEM NÉZTÉL VOLNA SZEMBE, BIZTOSÍTALAK... AZT RÖGTÖN TUDTAD VOLNA.
– De most mi történik velem?
A Halál vállat vont.
HÁT NEM TUDOD? – kérdezte és eltűnt.
– Várj!
Fri'it odarohant a falhoz, és meglepetésére úgy találta, többé nem jelent számára akadályt. Most már kint volt az üres folyosón. A Halálnak nyoma veszett.
És aztán Fri'it rájött, hogy ez nem az a folyosó, amire emlékszik, az árnyékaival és lába alatt a homok szemcsésségével.
Annak a folyosónak a végén nem volt ragyogás, ami úgy húzta őt magához, ahogy a mágnes vonzza a vasreszeléket.
Nem tudsz kitérni az elkerülhetetlen elől. Mert előbb vagy utóbb eljutsz arra a pontra, amikorra az elkerülhetetlen csak fogta magát és várt.
És ez az a pont.
Fri'it átlépett a ragyogáson egy sivatagba. Az ég sötét volt és nagy csillagokkal himlőhelyes, ám a fekete homok, mely elnyúlt egész a távolba, mindazonáltal fényesen meg volt világítva.
Egy sivatag. A halál után, egy sivatag. A sivatag. Még nem a poklok. Talán van remény.
Eszébe jutott egy mese gyerekkorából. Szokatlan módon nem csapásmérésről szólt. Senkit sem tiportak agyon. Nem Omról mesélt, kinek haragja rettentő. Egy egyszerű, házilagos készítésű, kis dal volt, rémítő a maga egyszerű, reményvesztett ismétlődéseivel.
Menned kell egy elhagyatott sivatagban...
– Hol van ez a hely? – kérdezte rekedten.
EZ NEM HELY – válaszolta a Halál.
Menned kell teljesen egyedül...
– Mi van a sivatag végén?
ÍTÉLET.
Nincs senki, aki helyetted mehetne...
Fri'it rámeredt a végtelen, jellegtelen területre.
– Egyedül kell végiggyalogolnom? – suttogta. – De a dal azt mondja, hogy ez egy rettenetes sivatag...
IGEN? ÉS MOST, HA MEGBOCSÁTASZ...
Fri'it nagy levegőt vett, pusztán megszokásból. Esetleg találhat egy pár sziklát odakint. Egy kis sziklát, amit fog és egy nagy sziklát, ami mögé elrejtőzik, míg Vorbist várja...
És ez a gondolat is csak megszokás volt. Bosszú? Itt?
Elmosolyodott.
Légy józan, ember! Katona voltál. Ez egy sivatag. Átkeltél néhányon a magad idejében.
És úgy éled túl, ha mindent megtanulsz róluk. Egész törzsek vannak, amelyek tudják, hogyan kell élni a legrosszabb fajta sivatagokban. A dűnék árnyékos oldaláról lenyalni a vizet, ilyesmi... Ők azt gondolják, ez az otthon. Tedd őket egy konyhakertbe, és azt fogják gondolni rólad, hogy megőrültél.
Az emlékkép fölidéződött benne: a sivatag az, aminek te gondolod. És most képes vagy világosan gondolkodni...
Itt nincsenek hazugságok. Minden agyszülemény elmenekült. Ez az, ami minden sivatagban bekövetkezik. Csak te maradsz és amiben hiszel.
Miben hittem mindig?
Hogy alapjában véve, nagyjából, ha az ember tisztességesen élt, nem aszerint, amit a papok mondtak, hanem aszerint, ami helyesnek és becsületesnek tűnt odabenn, akkor a végén, többé-kevésbé, a dolog jól fog végződni.
Ezt nem tudnád ráhímezni egy zászlóra. De a sivatag máris jobban nézett ki.
Fri'it nekivágott.

Az öszvér kicsi volt, Tesveernek meg hosszú a lába; ha akarta volna, állva maradhatott volna, hagyva, hogy az öszvér kiügessen alóla.
A menet sorrendje nem az volt, amire egyesek esetleg számítottak. Szimónia őrmester és katonái lovagoltak előre az ösvény mindkét oldalán.
Őket követték a szolgák és tisztviselők és alacsonyabb rangú papok. Vorbis leghátul lovagolt, ahol jog szerint egy exkvizítor lovagol, akár egy pásztor, felügyelve a nyáját.
Tesveer mellette lovagolt. Ez olyan megtiszteltetés volt, amit jobb' szeretett volna elkerülni. Tesveer azok közé tartozott, akik képesek megizzadni egy fagyos napon és a por úgy rakódott le rá, akár egy szemcsés bőr. Ám úgy tűnt, Vorbis valamiféleképp szórakoztatónak találja társaságát. Hébe-hóba kérdéseket intézett hozzá:
– Hány mérföldet utaztunk eddig, Tesveer?
– Négy mérföldet és hét estadot, uram.
– Honnan tudod?
Ez olyan kérdés volt, amire nem tudott válaszolni. Honnan tudja, hogy az ég kék? Ez csak valami, ott a fejében. Az ember nem tud arról gondolkozni, hogyan gondolkozik. Az olyan, mint kinyitni egy ládát azzal a feszítőrúddal, ami benne van.
– És mennyi ideje tart az utalásunk?
– Egy kicsit több mint hetvenkilenc perce.
Vorbis nevetett. Tesveer eltűnődött, vajon miért. A rejtély nem az, hogy ő miért emlékszik, hanem, hogy miért tűnik úgy, mindenki más felejt.
– Apáid is rendelkeztek ezzel a rendkívüli képességgel?
Csönd támadt.
– Ők is meg tudták ezt tenni? – kérdezte türelmesen Vorbis.
– Nem tudom. Nem volt más, csak a nagyanyám. Neki... jó emlékezete volt. Bizonyos dolgokban. – A vétségekben, kétségkívül. – És nagyon jó látása meg hallása. – Amit a nagyi képes volt a látszat szerint két falon keresztül meglátni vagy meghallani, az, ahogy visszatekintett, fantasztikusnak tűnt.
Tesveer óvatosan megfordult a nyeregben. Porfelhő látszott körülbelül egy mérföldnyire mögöttük az úton.
– Itt jön a többi katona – jegyezte meg csevegő hangon.
Úgy tűnt, ez megdöbbenti Vorbist. Talán évek óta ez volt az első alkalom, hogy bárki naivul megjegyzést intézett hozzá.
– A többi katona? – kérdezett vissza.
– Aktar őrmester és az emberei kilencvennyolc tevén számos kulaccsal – közölte Tesveer. – Láttam őket, mielőtt elindultunk.
– Nem láttad őket – jelentette ki Vorbis. – Ők nem jönnek velünk. El fogod felejteni őket.
– Igen, uram. – Már megint a kérés, hogy varázsoljon.
Néhány perccel később a távoli felhő letért az útról és nekivágott a hosszú emelkedőnek, mely a felvidéki sivatagba vitt. Tesveer lopva figyelte őket és tekintetét a dűnehegyekre emelte.
Volt ott egy petty, odafönt körözve.
Szájához kapta a kezét.
Vorbis meghallotta, hogy elakadt a lélegzete.
– Mi bánt, Tesveer? – tudakolta.
– Eszembe jutott az Isten – válaszolta gondolkodás nélkül Tesveer.
– Mindig észben kell tartanunk Istent – figyelmeztette Vorbis – és bizakodni, hogy Ő velünk van ezen az utazáson.
– Velünk van – mondta Tesveer, és Vorbist mosolyra késztette a tökéletes meggyőződés hangjában.
A novícius erőlködött, hogy hallja a mindenbe belekötő, belső hangot, de hiába. Egyetlen rémes pillanatig Tesveerben fölmerült, vajon a teknősbéka kiesett-e a dobozból, ám megnyugtató súly érzett a szíjon.
– És magunkkal kell hordozzuk a bizonyosságot, hogy Ő velünk lesz Ephebében a hitetlenek közt – szónokolta Vorbis.
– Biztos vagyok benne, hogy velünk lesz – értett egyet Tesveer.
– És föl kell készítsük magunk a próféta eljövetelére – fejezte be Vorbis.
A felhő most elérte a dűnék tetejét és eltűnt a sivatag néma pusztaságában.
Tesveer megkísérelte kicsukni a dolgot a tudatából, ami olyan volt, mint egy vödör kiürítésével próbálkozni a víz alatt. Senki sem éli túl a fennsíki sivatagot. Nem csak a dűnék meg a hőség miatt. Rettenetek voltak izzó közepén, ahová még az őrült törzsek se mennek soha. Egy óceán víz nélkül, hangok szájak nélkül...
Amivel nem azt akarjuk mondani, hogy a közeljövő nem tartogat épp elég borzalmat...
Már látta korábban a tengert, ám az omniaiak nem bátorították az ilyesmit. Talán azért, mert a sivatagokon sokkal nehezebb átkelni. Viszont nem is engedik ki az embereket. Néha azonban a sivatagi korlát gonddá válik, és olyankor kénytelen az ember elviselni a tengert.
Il-drim nem volt több néhány putrinál egy kőmóló körül, az egyiknél egy háromsorevezős gálya, rajta fölhúzva a szent-háborús-lobogó. Amikor az Egyház utazik, az utazók bizony ugyancsak rangidős személyek, így aztán amikor az Egyház utazik, általában stílusosan utazik.
A társaság megtorpant egy dombon, és lenézett a hajóra.
– Puhányok és romlottak – szögezte le Vorbis. – Bizony, azzá váltunk, Tesveer.
– Igen, Vorbis nagyuram.
– És az ártalmas befolyásra nyitottá. A tenger, Tesveer. Szentségtelen partokat mos és veszedelmes gondolatokat idéz elő. Az embernek nem lenne szabad utazni, Tesveer. A központban ott az igazság. Ahogy utazol, úgy csúszik be a hiba.
– Igen, Vorbis nagyuram.
Vorbis sóhajtott.
– Tsonthaz idején magányosan hajóztunk irhából készített sajkákon és odamentünk, ahová az Isten szelei vittek minket. És így kellene utaznia a jámbor embernek.
Tesveerben a dac egy apró szikrája kinyilvánította, hogy ő, személy szerint, megkockáztatna egy kis züllést annak kedvéért, hogy legyen két fedélzet talpa meg a hullámok közt.
– Azt hallottam, hogy Tsonthaz egyszer egy malomkövön hajózott Erebos szigetére – reszkírozta meg társalgásképp.
– Semmi sem lehetetlen a hitben erősek számára – állította Vorbis.
– Próbálj meggyújtani egy gyufát kocsonyán, miszter!
Tesveer megmerevedett. Lehetetlen, hogy Vorbis ne hallotta volna meg a hangot.
A Teknőc Hangja hallható volt a földön.
– Ki ez a marha?
– Előre – mondta Vorbis. – Látom én, hogy barátunk, Tesveer ég a vágytól, hogy hajóra szálljon.
A ló továbbügetett.
– Hol vagyunk? Ki ez? Olyan meleg van itt bent, mint a pokolban, és nekem elhiheted, hogy tudom, mit beszélek.
– Most nem beszélhetek! – sziszegte Tesveer.
– Ez a káposzta bűzölög, mint egy mocsár! Legyen saláta! Legyenek dinnyeszeletek!
A lovak végiglépdeltek a mólón, és aztán egyesével fölvezették őket a pallón. Ekkorra már a doboz rázkódott. Tesveer bűntudatosan nézegetett körbe, de senki más nem vett észre semmit. Mérete ellenére könnyű volt Tesveert nem észrevenni. Gyakorlatilag bárki tudott okosabbat is kezdeni az idejével olyasvalaki észrevételénél, mint Tesveer. Még Vorbis is kikapcsolta őt, és most a kapitánnyal beszélgetett.
Tesveer talált egy helyet közel a hajó hegyesebbik végéhez, ahol az egyik égnek álló izé rajta vitorlákkal némi elkülönülést biztosított neki. Akkor, nem kevés rettegéssel, kinyitotta a dobozt.
A teknősbéka megszólalt teknője mélyéről.
– Vannak sasok a közelben?
Tesveer az eget fürkészte.
– Nincsenek.
A fej előbukkant.
– Te... – kezdte.
– Nem beszélhettem! – vágott közbe Tesveer. – Egyfolytában emberek voltak velem! Nem tudnád... elolvasni a szavakat az elmémben? Nem tudnád elolvasni a gondolataim?
– A halandó gondolatok nem olyanok – csattant föl Om. – Azt hiszed, olyan, mint figyelni a szavakat, amint fölfestik maguk az égre? Hah! Olyan, mint megpróbálni értelmet lelni egy nyaláb giz-gazban. Szándékokat, igen. Érzelmeket, igen. De gondolatokat nem. Az idő felében azt se tudod, mit gondolsz, szóval honnan tudhatnám én?
– Mert te vagy az Isten – mutatott rá Tesveer. – Abbys, LVI. fejezet, 17. vers: „A halandó elméről ő mindent tud és nincsenek előtte titkok”.
– Ő volt az, amelyiknek rosszak voltak a fogai?
Tesveer lehorgasztotta a fejét.
– Nézd – mondta a teknősbéka –, vagyok, aki vagyok. Nem tehetek róla, ha az emberek valami mást gondolnak.
– De te tudtad, mit gondolok... a kertben... – motyogta Tesveer.
A teknősbéka tétovázott. – Az más volt – magyarázta. – Azok nem voltak... gondolatok. Az bűntudat volt.
– Hiszem, hogy a Nagy Isten Om és hiszek az Ő Igazságosságában – tett hitet Tesveer. – És folytatni fogom a hívést, akármit mondasz és akármi vagy is.
– Örömmel hallom – jelentette ki a teknősbéka lelkesen. – Csak maradj meg ennél az ötletnél! Hol vagyunk?
– Egy hajón – felelte Tesveer. – A tengeren. Imbolyogva.
– Hajóval megyünk Ephebébe? Miért nem felel meg a sivatag?
– Senki sem tud átkelni a sivatagon. Senki sem képes a sivatag mélyén élni.
– Én megtettem.
– Csak két napi vitorlázás. – Tesveer gyomra összerándult, jóllehet a hajó még szinte el sem hagyta a mólót – És azt mondják, hogy az Isten...
– ...én...
– jó szelet küld nekünk.
– Küldök? Ó. Igen. Számíthatsz rám a jó szelet illetőleg. Az egész út enyhe lesz, mint egy sellő, ne izgulj!

Szellőt akartam mondani! Szellőt akartam mondani!

Tesveer az árbochoz tapadt.
Valamivel később egy matróz érkezett, s leült egy kötéltekercsre és érdeklődve pillantott rá.
– Elengedheti, Atyám – mondta. – Teljesen egyedül, magától is megáll.
– A tenger... a hullámok... – motyogta Tesveer óvatosan, noha már nem maradt benne semmi kihányható.
A tengerész elgondolkodón köpött egyet.
– Aha – mondta. – Olyan alakjuk kell legyen, hogy illeszkedjenek az éghez.
– De a hajó recseg-ropog!
– Aha. Ahogy szokott.
– Úgy érted, ez nem vihar?
A matróz sóhajtott és elballagott.
Kis idő múlva Tesveer megkockáztatta az elengedést. Még soha életében nem érezte magát ilyen betegnek.
Nem csak a tengeribetegség miatt. Nem tudta, hol van. És Tesveer eddig mindig tudta, hogy hol van. Hogy hol van, valamint Om létezése volt a két, kizárólagos bizonyosság az életében.
Ez olyasmi volt, amiben osztozott a teknősbékákkal. Figyeld csak meg bármelyik baktató teknősbékát, s időről időre meg fog állni, míg az addigi utazás emlékképeit elraktározza. Nem véletlen, hogy másutt a multiverzumban, „teknőc”-nek nevezik az elektronikus agyak irányította kicsiny mozgógépeket.
Tesveer azáltal tudta, hol van, hogy emlékezett arra, hol volt – a lépések öntudatlan számolásával és a tájékozódási pontok megjegyzésével. Valahol a fején belül volt egy memóriafonál, amely, ha közvetlenül összekötnéd azzal, ami a fiú lábát irányítja, elérné, hogy Tesveer visszaballagjon élete kis ösvényein egész a szülőhelyéig.
Elszakadva a talajtól, a tenger változó felszínén, ez a fonál elszabadulva libegett.
Om a dobozában hányódott és bukdácsolt Tesveer mozgásának megfelelően, amikor a novícius áttántorgott a billegő fedélzeten a korláthoz.
A fiún kívül bárki más számára a hajó siklott a hullámokon egy vitorlázásra kiváló napon. Tengeri madarak keringtek a nyomában. Az egyik oldalon – kikötőiránt vagy jobbra vagy az egyik ilyen utasítás során – egy repülőhalraj törte meg a felszínt, arra téve kísérletet, hogy megszabaduljanak egyes delfinek érdeklődésétől. Tesveer bámulta a szürke alakokat, amint elcikáznak a hajógerinc alatt egy olyan világban, ahol egyáltalán soha sem kell számolniuk...
– Á, Tesveer – szólította meg Vorbis. – Látom, eteted a halakat.
– Nem, uram – válaszolta Tesveer. – Épp hányok, uram.
Megfordult.
Ott volt Szimónia őrmester, egy izmos fiatalember az igazán hivatásos katona pléhpofát utánzó arckifejezésével. Olyasvalaki mellett állt, akit Tesveer tétován fölismert, mint az egyes számú tengeri fókát vagy akármi legyen is a címe. És ott volt az exkvizítor, mosolyogva.
– Ő! Ő! – sikította a teknősbéka hangja.
– Fiatal barátunk nem jó tengerész – állapította meg Vorbis.
– Ő az! Ő! Bárhol megismerném!
– Uram, bárcsak egyáltalán ne lennék tengerész – fohászkodott Tesveer. Érezte, hogy remeg a doboz, ahogy Om odabent ugrándozik körbe-körbe.
– Öld meg! Keress valami szúrósat! Lökd bele a vízbe!
– Gyere velünk a hajóorrba, Tesveer – kérte Vorbis. – A kapitány szerint számos érdekes látnivaló akad ott.
A kapitány az olyan ember merev vigyorát vigyorogta, aki úgy látja, helyzete elöl tűz, hátul víz Vorbis pedig bármikor biztosíthatja mindkettőt.
Tesveer követte a másik hármat és megkockáztatott egy suttogást:
– Mi a baj?
– Ő! A kopasz! Lökd bele a vízbe!
Vorbis félig megfordult, elkapta Tesveer zavart tekintetét és elmosolyodott.
– Biztos vagyok benne, hogy szélesíteni fogjuk látókörünk – jelentette ki. Visszafordult a kapitányhoz, és rámutatott a hullámok felszínére épp lesikló, nagy madárra.
– Az Értelmetlen Albatrosz – vágta rá rögtön a kapitány. – Elrepül a Tengelytől a Per... – elakadt. Ám Vorbis nyilvánvaló nyájassággal bámulta a látványt.
– A hátamra fordított a napon! Csak nézd meg az elméjét!
– A világ egyik sarkától a másikig, minden évben – folytatta a kapitány. Kissé megizzadt.
– Tényleg? – szólt Vorbis. – Miért?
– Senki sem tudja.
– Kivéve persze az Istent – helyesbített Vorbis.
A kapitány arca beteges-sárga színt öltött.
– Természetesen. Minden bizonnyal – erősítgette.
– Tesveer? – kiabálta a teknősbéka. – Figyelsz rám?
– És az ott? – tudakolta Vorbis.
A tengerész tekintete követte az esperes kinyújtott karját.
– Ó! Repülőhal – tudatta. – De ők valójában nem repülnek – sietett hozzátenni. – Csak fölgyorsulnak a vízben és suhannak egy kicsit.
– Egyike Isten csodáinak – nyilvánított véleményt Vorbis. – Végtelen változatosság, mi?
– Igen, valóban – válaszolta a kapitány. Most megkönnyebbülés vonult át az arcán, akár egy baráti hadsereg.
– És azok az izék ott lent? – érdeklődött az exkvizítor.
– Azok? Barna delfinek – felelte a kapitány. – Halféle.
– Mindig így körbeúszkálják a hajókat?
– Gyakran. Hogyne. Különösen Ephebe vizein.
Vorbis áthajolt a korláton, és nem szólt semmit. Szimónia a láthatárt kémlelte, az arca abszolúte rezzenéstelen. Ettől hézag keletkezett a társalgásban, amit a kapitány, roppant ostobán, be akart tömni.
– Napokig követnek egy hajót – mesélte.
– Figyelemre méltó. – Újabb szünet, a csönd kátránygödre készen arra, hogy csapdába ejtse a meggondolatlan megjegyzések masztodonjait. Korábbi exkvizítorok üvöltözéssel és handabandázással szedtek ki vallomást az emberekből. Vorbis sosem tette ezt. Ő csak mély csöndeket ásott eléjük.
– Úgy látszik, mintha kedvelnék őket – folytatta a kapitány. Idegesen Tesveerre pillantott, aki megpróbálta kirekeszteni fejéből a teknősbéka hangját. A tengerész nála nem lelt mentőövre.
Helyette Vorbis sietett segítségére.
– Ez bizonnyal nagyon kényelmes hosszú utakon – jegyezte meg.
– Huh. Igen? – értetlenkedett a kapitány.
– Az ellátmány szempontjából – magyarázta Vorbis.
– Uram, nem egészen é...
– Olyan, mintha lenne egy utazó éléstáratok – mondta Vorbis.
A kapitány elmosolyodott. – Ó, dehogy, uram. Nem esszük meg őket.
– Csak nem? Nekem elég táplálónak tűnnek.
– Ó, de biztos ismeri a régi mondást, uram.
– Mondást?
– Ó, azt mondják, hogy miután meghalnak, a halott matrózok lelkéből válik...
A kapitány észrevette a szakadékot maga előtt, de a mondat tovább tört előre a saját borzalmas lendületétől elragadva.
Egy ideig nem hallatszott hang, csak a hullámok süvöltése, a barna delfinek távoli csobbanása és a kapitány szívének eget rengető mennydörgése.
Vorbis megint nekitámaszkodott a korlátnak.
– De persze mi nem vagyunk ilyen babonák áldozatai – jelentette ki lustán.
– Hát, persze – értett egyet a kapitány, megkapaszkodva ebben a szalmaszálban. – Hiábavaló matrózfecsegés. Ha még egyszer meghallom, meg fogom korbácsoltat...
Vorbis elnézett a tengerész füle mellett.
– Hé! Igen, te ott! – szólt.
Az egyik matróz bólintott.
– Hozz nekem egy szigonyt! – parancsolta Vorbis.
A férfi róla a kapitányra nézett, aztán engedelmesen elsietett.
– De, ah, huh, de uraságodnak nem kellene, huh, ha, ilyen sporttal próbálkoznia – vélekedett a kapitány. – Á. Huh. Egy szigony veszélyes fegyver járatlan kézben, attól tartok, sérülést okozhat magának...
– De nem én fogom használni – mutatott rá Vorbis. A kapitány lehorgasztotta fejét, és kinyújtotta kezét a szigonyért.
Vorbis megveregette a férfi vállát.
– És aztán – közölte – meg fogsz hívni minket ebédre. Nemde, úgy lesz, őrmester?
Szimónia tisztelgett. – Ahogy mondja, uram.
– Igen.

Tesveer a hátán feküdt a vitorlák és kötelek között, valahol a fedélzet alatt. Meleg volt és a levegő minden olyan levegő szagát árasztotta, amely bárhol, valaha is, kapcsolatba került fenékvízzel.
Tesveer egész nap nem evett. Kezdetben ehhez túl rosszul volt. Aztán csak nem tette.
– De az, hogy kínozza az állatokat, nem jelenti, hogy ő... rossz ember – reszkírozta meg, a felhangok hangjában azonban azt sugallták, hogy még ő maga sem hiszi ezt el. Egy elég kicsi delfin esett áldozatul.
– A hátamra fordított – panaszolta Om.
– Igen, de az emberek fontosabbak, mint az állatok – vélte Tesveer.
– Ez olyan álláspont, amit gyakran juttatnak kifejezésre az emberek – jegyezte meg Om.
– IX. fejezet, 16 vers a... – kezdte Tesveer.
– Kit érdekel, mit mond egy könyv? – sikította a teknősbéka.
Tesveer megrendült.
– De te sose mondtad egyik prófétának se, hogy az embereknek kedveseknek kellene lennie az állatokhoz – tiltakozott. – Nem emlékszem semmire ezzel kapcsolatban. Nem tetted, amikor te... nagyobb voltál. Nem azért akarod, hogy az emberek kedvesek legyenek az állatokhoz, mert azok állatok, csak azért akarod, hogy az emberek kedvesek legyenek az állatokhoz, mert te lehetsz az egyik közülük.
– Ez nem rossz ötlet!
– Ráadásul, hozzám kedves volt. Nem kellett volna az legyen.
– Ezt hiszed? Ez lenne az, amit gondolsz? Megnézted már a fickó elméjét?
– Persze, hogy nem! Nem tudom, hogy kell!
– Nem tudod?
– Nem! Az emberek nem képesek...
Tesveer elhallgatott. Úgy tűnt, Vorbis meg tudja tenni. Csak rá kellett pillantson valakire, hogy tudja, miféle gonosz gondolatok tanyáznak az illetőben. És nagyanya is pont ilyen volt.
– Az emberek nem képesek erre, ebben biztos vagyok – mondta. – Mi nem tudunk tudatokat olvasni.
– Nem úgy gondoltam, hogy olvasd, úgy értettem, hogy nézz rá – pontosított Om. – Csak nézd meg az alakjuk! Nem lehet tudatokat olvasni. Ezzel az erővel megpróbálhatsz elolvasni egy folyót. De az alak megszemlélése könnyű. A boszorkányok meg tudják tenni, gond nélkül.
– „A boszorkány útja pediglen olyan lészen, miként a tövisekkel meghintett ösvény” – citálta Tesveer.
– Tsonthaz? – kérdezte Om.
– Igen. De persze, te ne tudnád? – felelte Tesveer.
– Soha életemben nem hallottam eddig – vágta rá keserűen a teknősbéka. – Ez csak az volt, amit tapasztalatokon alapuló tippnek nevezhetnél.
– Mondj, amit akarsz – állította Tesveer –, én akkor is tudom, hogy te nem lehetsz igazából Om. Az Isten nem beszélne így az Ő választottairól.
– Sose választottam senkit – válaszolta Om. – Ők választották maguk.
– Ha tényleg te vagy Om, hagyd abba a teknősbékaságot!
– Mondtam már, hogy nem tudom. Azt hiszed, nem próbáltam? Három évig! S annak nagy részében azt hittem, teknősbéka vagyok.
– Akkor talán az is voltál. Talán te csak egy teknősbéka vagy, aki azt hiszi, hogy isten.
– Ugyan! Ne próbálkozz már megint filozófiával! Kezdj csak el így gondolkodni, és úgy fogod végezni, hogy esetleg azt hiszed, csupán egy pillangó vagy, amely azt álmodja, kürtcsiga vagy valami. Nem. Egyik nap nem járt más az eszemben, mint a legközelebbi növényig szükséges baktatás mennyisége, és másnap... lett nekem ez a rengeteg emlékem, teletömve a fejem. Három év a teknő alatt. Nem, ne mondd nekem, hogy csak egy teknősbéka vagyok, nagyra törő elképzelésekkel.
Tesveer tétovázott. Tudta, hogy kérdezni bűn, de tudni szerette volna, hogy mi az emlék. Különben is, lehet ez bűn? Ha az Isten itt ül és beszélget veled, képes lehetsz valami tényleg bűnöset kimondani?
Szemtől szembe? Valahogy ez nem tűnt olyan szörnyűnek, mint mondani valami bűnöset, amikor Ő odafönt van egy felhőn vagy valamin.
– Amennyire képes vagyok visszaemlékezni – mondta Om –, nagy, fehér bika szándékoztam lenni.
– Eltiporva a pogányokat – bólogatott Tesveer.
– Nem kifejezetten az volt a szándékom, bár semmi kétség, némi eltiprást nyélbe lehetett volna ütni. Vagy egy hattyú, gondoltam. Valami imponáló. Három évvel később fölébredek, és kiderül, hogy végig teknősbéka voltam. Úgy értem, ennél alacsonyabbra már nem is süllyedhetsz. – Óvatosan, óvatosan... szükséged van a segítségére, de ne mondj el neki mindent! Ne mondd el neki, amit gyanítasz!
– Mikor kezdtél hinni... visszaemlékezni minderre? – kérdezte Tesveer, aki a felejtést különös és lélegzetelállító jelenségnek találta, úgy, ahogy mások esetleg a karod csapkodásával történő repülés ötletét vélhetik annak.
– Nagyjából kétszáz lábbal a veteményeskerted fölött – válaszolta Om –, ami, szerencsére elmondhatom, nem az a pont, ahol az értelemre ébredés jó móka.
– De miért? – firtatta Tesveer. – Az istenek nem kell teknősbékák maradjanak, hacsak nem akarják úgy!
– Nem tudom – hazudta Om.
Ha magától rájön, végem, gondolta. Ez egyetlen, egy a millióhoz esély. Ha elszúrom, akkor újra jön az az élet, amelyben a boldogság egy levél, amit el lehet érni.
Egy része azt visította: Én isten vagyok! Nem muszáj így gondolkozzak! Nem kell kiszolgáltassam magam egy halandó kénye-kedvére!
De egy másik része, az a rész, amely pontosan vissza tudott emlékezni, milyen is volt három évig teknősbékának lenni, azt suttogta: nem. Meg kell tenned. Ha újra oda föl akarsz kerülni. A fiú ostoba és korlátolt és nagy, pipogya testében nincs egy csöpp becsvágy sem. És ez az, amivel boldogulnod kell...
Az isten-rész azt mondta: Vorbis jobb lett volna. Légy ésszerű! Egy olyan elme bármire képes!
A hátamra fordított!
Nem, ő egy teknősbékát fordított a hátára.
Igen. Engem!
Nem. Te isten vagy.
Igen, de egy tartósan teknősbéka alakú isten!
Ha tudta volna, hogy isten vagy...
Ám Om emlékezett Vorbis elmélyedt kifejezésére, abban a fekete szempárban egy olyan tudat előtt, amely kifürkészhetetlen, akár egy acélgolyó. Még sohasem látott ilyen formájú elmét olyasvalakiben, aki fölegyenesedve jár. Vorbis olyan ember, aki alighanem hátára fordítana egy istent, csak hogy lássa, mi fog történni. Olyanfajta, aki fölfordítaná a világegyetemet anélkül, hogy a következményekre gondolna, a tudás kedvéért, hogy mi történik, amikor az univerzum laposan fekszik a hátán...
De amivel neki boldogulnia kell, az Tesveer, akinek elméje olyan éles, akár egy habcsók. És ha Tesveer rájön, hogy...
Vagy Tesveer meghal...
– Hogy érzed magad? – tudakolta Om.
– Rosszul.
– Bújj be egy kicsit jobban a vitorlák alá – javasolta Om. – Nyilván nem akarsz megfázni.
Kell lennie valaki másnak is, gondolta. Az nem lehet, hogy csak ő a... a gondolat további része oly rettenetes volt, hogy megpróbálta kizárni elméjéből, de nem tudta.
...az nem lehet, hogy csak ő, egyedül hisz bennem.
Tényleg bennem. Nem egy pár aranyszarvban. Nem egy óriási nagy épületben. Nem a forró vasak és kések borzalmában. Nem a templomi dézsma megfizetésében, csak mert mindenki más is teszi. Csupán abban a tényben, hogy a Nagy Isten Om tényleg létezik.
És most ő kapcsolatba keveredett a legvisszataszítóbb elmével, amit valaha láttam, olyasvalakivel, aki embereket öl, hogy lássa, vajon meghalnak-e. Egy sasféle személy, ha létezett valaha ilyen...
Om tudatára ébredt a motyogásnak.
Tesveer hason feküdt a fedélzeten.
– Mit csinálsz? – faggatta Om.
Tesveer odafordította fejét.
– Imádkozom.
– Az jó. Miért?
– Te nem tudod?
– Ó!
Ha Tesveer meghal...
A teknősbéka megborzongott teknőjében. Ha Tesveer meghal, akkor máris hallhatja lelki fülével a szél sóhajtozását a sivatag forró mélyén.
Ahová a kisistenek távoznak.

Honnan jönnek az istenek? Hová mennek?
Ennek megválaszolására történt némi kísérlet a smalei vallásfilozófus, Kumi által Ego-Video Liber Deorum című könyvében, mely címet nagyjából így lehet lefordítani köznyelvre: Istenek: Útmutató Kandikálóknak.
Azt mondják az emberek, hogy lennie kell egy Legfőbb Lénynek, mert különben hogy is létezhetne a világegyetem, he?
És persze világos, hogy lennie kell, mondja Kumi, egy Legfőbb Lénynek. De mivel a világegyetem egy kissé rumlis, nyilvánvaló, hogy valójában nem a Legfőbb Lény teremtette. Ha ő teremtette volna, akkor, lévén Legfőbb, sokkal jobb munkát végzett volna, sokkalta jobb ötleteket szentelt volna, hogy találomra kiragadott példát vegyünk, olyasmiknek, mint a közönséges orrlyuk dizájnja. Vagy, hogy másként fogalmazzunk a rosszul összerakott karóra létezése bizonyítja egy vak órásmester létét. Az embernek csak körül kell néznie, hogy lássa, gyakorlatilag mindenütt van helye tökéletesítésnek.
Ez azt sugallja, hogy az Univerzumot alighanem kissé kapkodva egy alárendelt szerelte össze, míg a Legfőbb Lény nem figyelt oda, ugyanúgy, ahogy a Fiúcserkészek Szövetségének jegyzőkönyveit készítik hivatali fénymásolókon egész Angliában.
Ezért, érvel Kumi, nem jó ötlet imáinkat egy Legfőbb Lényhez intézni. Az csak fölkeltené a figyelmét, és esetleg nagy bajt okozhatna.
És mégis úgy tűnik, hogy tömérdek alacsonyabb rangú isten van mindenfelé. Kumi elmélete az, hogy az istenek azért keletkeznek, növekszenek és tevékenykednek, mert hisznek bennük. Maga a hit az istenek eledele. Kezdetben, amikor az emberiség kicsiny, primitív törzsekben élt, valószínűleg istenek milliói léteztek. Mostanra csak néhány nagyon fontos istenség maradhatott fönn – a mennydörgés és szerelem helyi istenei, például, hajlamosak egybefolyni, mint a higanytócsák, amikor a kicsiny, primitív törzsek összeolvadnak és nagy, erős, primitív törzsekké válnak, sokkal kifinomultabb fegyverekkel. De bármelyik isten csatlakozhat. Bármelyik isten elkezdheti kicsiben. Bármelyik isten formátuma növekedhet, ahogy hívei száma gyarapodik. És elsorvadhat, ahogy az istenfélők mennyisége csökken. Olyan, mint egy óriási nagy ki nevet a végén.
Az istenek szeretnek játszani, föltéve, hogy ők nyernek.
Kumi teóriája jórészt a jó öreg gnosztikus eretnekségen alapul, mely hajlamos fölbukkanni a teljes multiverzumban mindenütt, ahol emberek fölállnak a térdeplésből és elkezdenek gondolkozni két perc hosszat, bár a hirtelen magasság sokkja miatt előfordul, hogy a gondolkozás kissé összehányt. De kihozza a sodrukból a papokat, akik hajlamosak nemtetszésüket hagyományos módokon érzékeltetni.
Amikor az Omniai Egyház rajtakapta Kumit, kiállították őt minden, az Egyház uralma alatt álló városban, hogy szemléltessék érvelésének lényeges fogyatékosságait.
Rengeteg város volt, ezért aztán kénytelenek voltak miszlikbe aprítani.

Foszlányos felhők viharzottak az égen. A vitorlák recsegtek a kerekedő szélben, és Om ki tudta venni a tengerészek kiáltásait, ahogy megpróbálnak szökni a vihar elől.
Úgy festett, nagy vihar lesz, még a matrózok mércéje szerint is. Fehér tajték koronázta a hullámokat.
Tesveer horkolt fészkében.
Om a tengerészeket hallgatta. Nem olyan férfiak voltak, akik szofisztikával foglalkoznának. Valaki megölt egy barna delfint és mindenki tudja, hogy ez mit jelent. Azt jelenti, hogy vihar lesz. Azt jelenti, hogy a hajó el fog süllyedni. Ez szimpla ok és okozat. Rosszabb, mint egy nő a fedélzeten. Rosszabb, mint az albatroszok.
Om elmerengett, vajon a teknősbékák tudnak-e úszni. A teknőcök tudnak, ebben egész biztos volt. De azoknak a mocskoknak megvan hozzá a teknője.
Túl sok lenne azt remélni (még akkor is, ha egy istennek lenne kitől kérni ezt), hogy a testnek, amelyet arra terveztek, hogy a száraz pusztában vonszolják, bármilyen hidrodinamikai tulajdonsága is legyen azon kívül, ami a fenékre süllyedéshez szükséges.
Hát jó. Nincs más választása. Még mindig isten. Vannak jogai.
Lecsusszant egy kötéltekercsen, és óvatosan a billegő fedélzet széléhez mászott, s úgy támasztotta páncélját egy fedélzettartó támoszlophoz, hogy le tudjon nézni a háborgó vízbe.
Aztán olyan hangon szólalt meg, amely nem volt hallható halandók számára.
Egy ideig nem történt semmi. Aztán az egyik hullám magasabbra emelkedett, mint a többi, s alakja megváltozott tornyosodás közben. Víz ömlött fölfelé, megtöltve egy láthatatlan öntőmintát; ember formájú volt, de nyilvánvalóan csak azért, mert úgy akarta. Ugyanolyan könnyen lehetett volna víztölcsér vagy hullámkeresztezés. A tenger mindig hatalmas. Olyan sok ember hisz benne. De csak ritkán válaszol imákra.
A vízalak egy szintre duzzadt a fedélzettel, és lépést tartott Ommal.
Egy arcot fejlesztett ki és kinyitott egy szájat.
– Nos? – szólalt meg.
– Üdv, ó, Királynője a... – kezdte Om.
A könnyben úszó szem rá szegeződött.
– De te csak egy kisisten vagy. És merészelsz engem megidézni?!
A csarnakzat körül süvített a szél.
– Vannak hívőim – válaszolta Om. – Szóval jogom van hozzá.
A lehető legkurtább szünet következett. Aztán a Tengeri Királynő rákérdezett: – Egyetlen hívő?
– Egy vagy sok itt nem számít – felelte Om. – Vannak jogaim.
– És milyen jogokat követelsz, apró teknősbéka? – tudakolta a Tenger Királynője.
– Mentsd meg a hajót! – kérte Om.
A Királynő hallgatott.
– Teljesítened kell a kérést – erősködött Om. – Az a szabály.
– De én mondhatom meg az árát – jegyezte meg a Tengeri Királynő.
– Az is benne van a szabályokban.
– És az magas lesz.
– Meg lesz fizetve.
A vízoszlop elkezdett visszaomlani a hullámokba.
– Ezt meg fogom fontolni.
Om lemeredt, bele a fehér tengerbe. A hajó hánykolódott, visszacsúsztatva őt le a fedélzeten, aztán visszadőlt. Egy hadonászó mellső mancs a fedélzettartó támoszlop köré görbítette magát, miközben Om teknője körbepördült, és egy pillanatig mindkét hátsó lába tehetetlenül kaszált a víz fölött.
És aztán Om a rázkódástól elszabadult.
Valami fehér vetette magát felé, mikor átbillent a peremen, és ő beleharapott.
Tesveer fölsikított, és fölhúzta a kezét, Omot vonszolva annak végén.
– Nem kellett volna harapnod!
A hajó előrebukott egy hullámba, és a fedélzetre teremtette a fiút. Om elengedte, és elgurult.
Amikor Tesveer talpra kászálódott, vagy legalábbis négykézlábra, látta, hogy a hajólegénység körülötte áll. Kettő közülük megragadta a könyökénél fogva, amikor egy hullám átcsapott a hajón.
– Mit csináltok?
A matrózok megpróbáltak nem nézni a szemébe. A korlát felé vonszolták.
Valahonnan a fedélzeti vízlefolyóból Om a Tengeri Királynővel üvöltözött.
– Ez a szabály! A szabályok!
Immár négy tengerész tartotta Tesveert. Om képes volt meghallani a vihar bömbölése ellenére a sivatag némaságát.
– Várjatok! – szólalt meg Tesveer.
– Ez nem személyeskedés – magyarázta az egyik matróz. – Mink nem akarjuk ezt tenni.
– Én sem akarom, hogy megtegyétek – helyeselt Tesveer. – Ez segít?
– A tenger egy életet akar – állította a legöregebb tengerész. – A tiéd van kéznél. Oké, fogjuk a...
– Kiengesztelhetem az Istenemet?
– Mi?
– Ha már meg fogtok ölni, először nem imádkozhatnék az Istenemhez?
– Nem mink vagyunk, akik megölnek téged – jelentette ki a matróz. – Hanem a tenger.
– „A kéz, mely megcselekszi a cselekedetet, vétkes a bűntettben” – idézte Tesveer. – Tsonthaz, LVI. fejezet, 93. vers.
A tengerészek egymásra néztek. Ilyen helyzetben valószínűleg nem bölcs dolog magukra haragítani bármelyik istent. A hajó megfarolt lefelé egy hullám oldalán.
– Van rá tíz másodperced – mondta a legvénebb tengerész. – És az tíz másodperccel több, mint amit a legtöbben kapnak.
Tesveer lefeküdt a fedélzetre, amiben jelentősen segítette egy újabb, a hajógerendázatnak csapódó hullám.
Om, meglepetésére, ködösen tudatában volt az imának. Nem tudta kivenni a szavakat, de maga az ima viszketés volt tudata hátsó felén.
– Ne engem kérj – közölte, megkísérelve fölegyenesedni –, kifogytam az alternatívákból...
A hajó lecsattant...
... rá a csendes tengerre.
A vihar még dühöngött, de csak a hajó, mint középpont körül egyre szélesedő körben. A tengert döfködő villámlás úgy vette őket körbe, mint egy ketrec rácsozata.
A kör meghosszabbodott előttük. Most a hajó a nyugalom keskeny csatornáján száguldott előre, a vihar mérföld-magas, szürke falai közt. Elektromos tűz tombolt fölöttük.
És aztán megszűnt.
Mögöttük a szürkeség hegysége guggolt a tengeren. Ki tudták venni a mennydörgést elhalóban.
Tesveer bizonytalanul talpra kecmergett, vadul imbolyogva, hogy kompenzáljon egy olyan mozgást, mely többé már nem volt jelen.
– Most én... – kezdte.
Egyedül volt. A tengerészek elmenekültek.
– Om? – szólalt meg Tesveer.
– Itt vagyok.
Tesveer kihalászta Istenét a hínárból.
– Azt mondtad, nem tehetsz semmit! – pirongatta vádlón.
– Az nem é... – Om elhallgatott. Ennek ára lesz, gondolta. Nem lesz olcsó. Nem lehet olcsó. A Tengeri Királynő istennő. Az én időmben magam is megsemmisítettem néhány várost. Szent tűz, ilyesmik. Ha az ár nem magas, hogyan tudnának tisztelni téged az emberek?
– Lépéseket tettem – jelentette ki.
Szökőárak. Egy hajó elsüllyed. Egy pár város eltűnik a tenger színe alatt. Valami ilyesmi lesz. Ha az emberek nem tisztelnek, akkor nem is félnek és ha nem félnek, hogyan éred el, hogy higgyenek?
Méltánytalannak tűnik, ami azt illeti. Egy férfi megölt egy barna delfint. Na persze, a Királynőnek nem számít, hogy kit hajítanak vízbe, ugyanúgy, ahogy neki se számított, melyik delfint öli meg. És ez igazságtalan, mert Vorbis követte el a tettet. Ráveszi az embereket, hogy olyasmiket csináljanak, amiket nem szabadna...
Min jár az eszem? Mielőtt teknősbéka lettem, azt se tudtam, mit jelent a méltánytalan szó...

Kinyíltak a csapóajtók. Emberek jöttek a fedélzetre, és kapaszkodtak a korlátba. A fedélzeten lenni viharos időben mindig hordozza annak lehetőségét, hogy lesodorhatják az embert a hullámok, ám ez rózsás színben tűnik föl, miután órákat töltöttél el a hajófenéken rémült lovak és tengeribeteg utasok között.
Nem jött több vihar. A hajó kedvező szélben szántotta a hullámokat, tiszta ég alatt, egy tengeren, melyen éppannyira nem mutatkozott életnek semmi jele, mint az izzó sivatagban.
A napok eseménytelenül teltek. Vorbis az idő nagy részében lent maradt a kabinjában.
A legénység óvatos tisztelettudással bánt Tesveerrel. A Tesveerhez hasonló hírek gyorsan elterjednek.
A partot itt dűnék borították, hébe-hóba kopár, sós mocsárral váltakozva. Hőfátyol lengett a táj fölött Az a fajta partvidék volt, ahol a hajótörés utáni földet érést jobban rettegi az ember, mint a megfulladást. Nem szálltak erre tengeri madarak. Még azok a madarak is eltűntek, amelyek korábban nyomon követték a hajót.
– Nincsenek sasok – jegyezte meg Om. Legalább ennyi jót el lehet mondani a vidékről.
A negyedik nap estefelé a nem túl épületes panorámát fényvillogás szakította meg, magasan a dűnetengerben. Egyfajta ritmusban villózott.
A kapitány, akinek arca mostanra úgy nézett ki, mintha az alvás nem lenne rendszeres éjszakai társa, odahívta Tesveert:
– Ő... a te... az esperes azt mondta nekem, hogy álljunk résen, mert ez be fog következni – jelentette. – Most menj és hozd őt ide!
Vorbis kabinja valahol a fenékvíz közelében feküdt, ahol a levegő olyan sűrű volt, mint a sovány leves. Tesveer bekopogott.
– Beléphetsz[5]!
Idelent nem voltak hajóablakok Vorbis a sötétben ücsörgött.
– Igen, Tesveer?
– A kapitány küldött önért, uram. Valami csillog a sivatagban.
– Remek. Na most, Tesveer. Jól figyelj! A kapitánynak van egy tükre. Kölcsön fogod kérni.
– Ööö... mi az a tükör, uram?
– Egy istentelen és tiltott eszköz – felelte Vorbis. – Amit sajnálatosképp lehetséges istenes szolgálatba állítani. Na persze, tagadni fogja. De egy ennyire takaros szakállal és apró bajuszkával bíró férfi hiú kell legyen, és egy hiú férfinak kell legyen tükre. Szóval vedd el! És állj a napra, és úgy mozgasd a tükröt, hogy a napfényt a sivatag felé ragyogtassa! Megértetted?
– Nem, uram – válaszolta Tesveer.
– Tudatlanságod oltalmaz meg téged, fiam. És aztán gyere vissza és mondd el nekem, mit láttál!

Om a napon szunyókált. Tesveer talált neki egy kis helyet közel a hegyes véghez, ahol napsütéshez juthatott s viszonylag kicsi volt annak veszélye, hogy meglátja a legénység – és a legénység e pillanatban elég ideges volt ahhoz, hogy ne keresse a bajt egyébként se.
Egy teknősbéka álmodik...
...évmilliókig.
Ez volt az álomidő. A még ki nem alakult idő.
A kisistenek csicseregtek és búgtak a vad helyeken és hideg helyeken és a mély helyeken. Rajzottak a sötétségben, emlékek nélkül, de reménytől és sóvárgástól űzve az egyetlenért, az egyetlenért, amire egy isten áhítozik – hitért.
Az erdő mélyén nincsenek közepes méretű fák. Csak magasba tornyosulók, melyeknek lombozata szétterül az égen. Odalent, a homályban, nincs elég fény semminek, csak moháknak meg páfrányoknak. De amikor egy óriás kidől, hagyva egy kis helyet... akkor verseny támad – a fák közt mindkét oldalon, amelyek széjjel akarnak terjeszkedni, és a csemeték között, melyek versengenek, hogy fölnőhessenek.
Néha azonban megteremtheted magadnak a saját helyed.
Az erdők messze esnek a pusztaságtól. A névtelen hang, amelyből majd Om lesz, a szélben libegett a sivatag peremén, igyekezve, hogy meghallják a számtalan másik között, azon erőlködve, hogy megakadályozza, hogy belökjék középre. Lehet, hogy évmilliókig keringett – nem volt semmije, amivel az időt mérhette volna. Nem volt mása, csak a remény és a dolgok jelenlétének bizonyos érzéklete. És egy hang.
Aztán eljött a nap. Egy bizonyos értelemben, az volt az első nap.
Om tudatában volt a pásztornak egy ide... valamióta. A nyáj közelebb és közelebb barangolt. Az esők szórványosan érkeztek. Gyérült a takarmány. Az éhes szájak éhes lábakat hajtottak egyre mélyebbre a sziklák közé, keresve az eleddig megvetett, nap perzselte fűcsomókat.
Hiszen ezek birkák voltak, mely talán a legostobább állat a világegyetemben, esetleg a kacsa kivételével. De még az ő egyszerű elméjük sem tudta meghallani a hangot, mert a birkák nem figyelnek.
Viszont akadt egy bárány. Az elcsatangolt egy kissé. Om gondoskodott róla, hogy még egy kicsivel messzebbre bóklásszon. Egy sziklán túl. Le a lejtőn. Be a hasadékba.
Bégetése odavonzotta az anyát.
A hasadék jól el volt dugva, és a jerke elégedett volt, hiszen most meglett a báránya. Nem látta értelmét a bégetésnek, még akkor sem, amikor a juhász a sziklák közt bolyongott, hívogatva, átkozódva és, végül, könyörögve. A juhásznak száz juha volt, és meglepő lehet, hogy készen állt akár napokat eltölteni egyetlen birka keresésével; ami azt illeti, pont azért, mert olyanfajta ember volt, aki kész napokat eltölteni az elveszett birka keresésével, lett neki száz juha.
A hang, amely majd Om lesz, várakozott.
A második nap estéjén történt, hogy fölriasztott egy szirti foglyot, amely a hasadék közelében fészkelt, pont, amikor a juhász arra ballagott.
Ez nem volt valami nagy csoda, de a juhásznak pont megfelelt. Épített egy kőrakást a helyszínen, és a következő napon egész nyáját arra a területre hajtotta. És a délután hőségében lefeküdt aludni – és Om beszélt hozzá, a fejében.
Három héttel később a juhászt halálra kövezték Ur-Gilas papjai, aki akkoriban a legfőbb isten volt azon a tájékon. De már elkéstek. Omnak már száz híve volt és a számuk egyre nőtt...
Csak egyetlen mérföldre a juhásztól és birkáitól élt egy kecskepásztor a kecskéivel. A mikrogeográfia puszta véletlenje azt hozta, hogy az első ember, aki Om hangját meghallotta és akinek nézetét az emberekről az isten magáévá tette, juhász volt, és nem kecskepásztor. Pedig azok meglehetősen eltérő módon szemlélik a világot, és a történelem egésze más lehetett volna.
Mert a birkák ostobák és terelni kell őket. De a kecskék intelligensek és csak vezetésre van szükségük.

Ur-Gilas, gondolta Om. Ó, azok voltak a szép idők... amikor Tsonthaz és tanítványai betörtek a templomba és ripityára törték az oltárt és kihajították a papnőket az ablakon, hogy széttéphessék őket a nekivadult kutyák, ami dolgok elintézésének helyénvaló módja, és volt eget verő jajveszékelés és lábak csikorgatása, és Om hívei tábortüzet gyújtottak Gilas beomlott csarnokaiban, pont ahogy a Próféta megmondta, és ennek jelentősége van, még akkor is, ha csak öt perccel korábban mondta, amikor már a tűzifát keresgélték, mert mindenki egyetértett abban, hogy egy jóslat az jóslat, és senki se állította, hogy az embernek soká kell várnia, mielőtt a prófécia beteljesül.
Nagyszerű idők. Nagyszerű idők. Minden nap új megtérők. Om fölemelkedése megállíthatatlan volt...
Egy rándulással fölébredt.
Jó öreg Ur-Gilas. Időjárásisten, az volt, nem? De. Nem. Talán az egyik olyan ősi óriáspók-isten? Valami olyasmi. Vajon mi történhetett vele?
Mi történt velem? Hogyan esik meg ez az egész? Csak lézengsz az asztrális létsíkokon, sodor az ár, élvezed a világegyetem harmóniáit, azt gondolod, hogy az összes, tudod, halandó szépen gyakorolja a hívést odalent, elhatározod, hogy mész és egy kicsit fölpiszkálod őket és aztán... egy teknősbéka. Olyan, mint elmenni a bankba és megtudni, hogy a pénz előzőleg kiszivárgott egy lyukon. Először akkor értesülsz róla, amikor leballagsz egy jól használható elmét keresve, és hirtelen teknősbéka vagy, és nem maradt erőd, hogy kiszabadulj.
Három évig föl kell nézned gyakorlatilag mindenre...
Jó öreg Ur-Gilas? Talán mint gyík tartja fönn magát valahol, valami vén remetével egyetlen híveként. Bár valószínűbb, hogy kipukkadva visszakerült a sivatagba. Egy kisisten szerencsés, ha egyáltalán kap egy esélyt.
Itt valami nem stimmel. Om nem igazán tudott rátapintani, mi, és nem csak azért, mert nem volt ujja. Az istenek fölemelkednek és lehanyatlanak, mint hagymadarabkák a zubogó levesben, de ez most különbözik. Ez alkalommal valami nem stimmel...
Távozásra kényszerítette Ur-Gilast. Helyes. A dzsungel törvénye. De senki sem intézett hozzá kihívást...
Hol van Tesveer?
– Tesveer!

Tesveer a sivatagból érkező fényvillanásokat számolta.
– Jó dolog, hogy van egy tükröm, ugye? – kérdezte reménykedőn a kapitány. – Gondolom, őméltósága nem fogja kifogásolni a tükröt, ha már hasznosnak bizonyult?
– Nem hiszem, hogy ekképpen gondolkozik – válaszolta Tesveer, még mindig számolva.
– Nem. Én sem hiszem, hogy így vélekedne – értett egyet a kapitány gyászosan.
– Hét, és aztán négy.
– Ez a Kvizíciót jelenti majd nekem – vélte a kapitány.
Tesveer azon volt, hogy azt mondja: – Akkor örvendj, hogy meg fog tisztulni a lelked! – De nem tette. És nem tudta, hogy miért nem.
– Sajnálom – mondta.
Meglepetés furnérozta be a kapitány keservét.
– A tifajtátok általában mond valamit arról, hogy a Kvizíció jót tesz a léleknek – jegyezte meg.
– Biztos jót is tesz – állította Tesveer.
A kapitány átható pillantással fürkészte a fiú arcát.
– Tudod, lapos – jelentette ki aztán halkan. – Kihajóztam a Perem-óceánra. A világ lapos, és én láttam a Korongszegélyt, és mozog. Nem a Korongszegély. Úgy értem... ami ott van lenn. Levághatják a fejem, de akkor is mozogni fog.
– De számodra abbahagyja a mozgást – intette Tesveer. – Szóval én meggondolnám, hogy kivel beszélsz, kapitány.
A kapitány közelebb hajolt.
– A Teknőc Mozog – sziszegte, és elrohant.
– Tesveer!
A bűntudat úgy rántotta Tesveert függőlegesbe, akár egy horogra akadt halat. Megfordult, és a megkönnyebbüléstől megroggyant. Nem Vorbis volt, csak az Isten.
Odalépdelt az árboc előtti helyhez. Om fölmeredt rá.
– Igen? – kérdezte Tesveer.
– Sose jössz meglátogatni – panaszolta a teknősbéka. – Tudom, hogy elfoglalt vagy – tette hozzá gúnyosan –, de akkor is, egy kurta fohász jó lenne.
– Ma reggel első dolgom volt, hogy ellenőrizzelek – felelte Tesveer.
– És éhes vagyok.
– Kaptál egy teljes dinnyehéjat tegnap este.
– És ki kapta a dinnyét, mi?
– Nem, nem ő – válaszolta Tesveer. – Ő száraz kenyeret és vizet fogyaszt.
– Miért nem eszik friss kenyeret?
– Megvárja, hogy kiszáradjon.
– Igen. Nem lep meg, hogy így tesz – közölte a teknősbéka.
– Om?
– Mi van?
– A kapitány épp most mondott valami furát. Azt mondta, hogy a világ lapos és van pereme.
– Igen? Na és?
– De, úgy értem, tudjuk, hogy a világ gömbölyű, mert...
A teknősbéka pislogott.
– Nem, nem az – szögezte le. – Ki mondta, hogy gömbölyű?
– Te tetted – világosította föl Tesveer. Aztán hozzáfűzte: – Legalábbis a Septateuch Első Könyve szerint.
Korábban sose gondolkoztam így, gondolta. Eddig sose mondtam, hogy „legalábbis”.
– Miért mondott nekem a kapitány ilyesmit? – firtatta. – Ez nem normális társalgás.
– Mondtam neked, nem én teremtettem a világot – erősködött Om. – Miért is teremtenék világot? Már itt volt. És ha teremtenék egy világot, nem csinálnám gömbölyűre. Leesnének az emberek. Az egész tenger lefolyna az aljáról.
– Akkor nem, ha megmondanád neki, hogy maradjon a helyén.
– Hah! Miket nem beszél ez a fickó!
– Különben is, a gömb tökéletes forma – vélekedett Tesveer. – Mert a Könyv...
– Nincs semmi bámulatos egy gömbben – állította a teknősbéka. – Ami azt illeti, egy teknőc a tökéletes forma.
– Tökéletes forma mihez?
– Hát, kezdjük azzal, hogy tökéletes forma egy teknőchöz – felelte Om. – Ha olyan alakja lenne, mint egy gömbnek, egyfolytában fölimbolyogna a felszínre.
– De eretnekség azt mondani, hogy a világ lapos – tiltakozott Tesveer.
– Lehet, viszont igaz.
– És tényleg egy óriásteknőc hátán van?
– Úgy van.
– Ebben az esetben – tudakolta diadalmasan Tesveer – min áll a teknőc?
A teknősbéka kifejezéstelen tekintetet vetett rá.
– Nem áll semmin – válaszolta. – Elvégre teknőc, az ég szerelmére. Úszik. Erre valók a teknőcök.
– Én... ööö... azt hiszem, jobb, ha megyek és jelentek Vorbisnak – közölte Tesveer. – Nagyon nyugodttá válik, ha megvárakoztatják. Miért hívtál ide? Majd még próbálok hozni neked ennivalót vacsora után.
– Hogy érzed magad? – érdeklődött a teknősbéka.
– Teljesen jól, köszönöm.
– Eszel rendesen meg ilyesmik?
– Igen, köszönöm érdeklődésed.
– Ezt örömmel hallom. Akkor most eredj! Úgy értem, én csak az Istened vagyok – Om fölemelte hangját, amikor Tesveer elsietett. – És gyakrabban is meglátogathatsz!
– És imádkozz hangosabban, elegem van az erőlködésből! – kiáltotta.

Vorbis még mindig a kabinjában üldögélt, amikor Tesveer végigfújtatott a folyosón, és bekopogott az ajtón. Nem érkezett válasz. Egy idő múlva Tesveer belökte az ajtót.
Úgy tűnt, Vorbis nem olvas. Írni nyilván tudott, a híres Levelekből kifolyólag, de soha senki nem látta, amikor ezt tette. Amikor egyedül volt, rengeteg időt töltött azzal, hogy a falat bámulta vagy földre borulva imádkozott. Vorbis olyan módon tudott megalázkodni imádkozás közben, amitől a hatalommániás császárok pózolásai hajbókolásnak látszottak.
– Khm – szólalt meg Tesveer, és megkísérelte újra becsukni az ajtót.
Vorbis fél kezével ingerülten intett. Aztán fölállt. Nem porolta le a köntösét.
– Tudod, Tesveer – közölte –, nem hiszem, hogy akadna egyetlen ember a Citadellában, aki merészelne félbeszakítani engem imádkozás közben? Félnék a Kvizíciót. Mindenki fél a Kvizíciótól. Kivéve téged, úgy tűnik. Féled a Kvizíciót?
Tesveer belenézett a fekete-feketén szempárba. Vorbis belenézett egy kerek, rózsaszín arcba. Van egy különleges arckifejezés, melyet az emberek viselnek, amikor egy exkvizítorral beszélnek. Az fakó és kifejezéstelen és kissé csillog, és még egy félig képzett exkvizítor is úgy tudja olvasni az épp csak elleplezett bűntudatot, mintha könyv lenne. Tesveer csak kifulladtnak látszott, de hát mindig annak látszott. Egész elképesztő.
– Nem, uram – felelte.
– Miért nem?
– A Kvizíció védelmez minket, uram. Meg van írva Tsonthazban, VII. fejezet...
Vorbis félrehajtotta a fejét.
– Természetesen írva vagyon. De gondoltál valaha arra, hogy a Kvizíció tévedhet?
– Nem, uram – válaszolta Tesveer.
– De miért nem?
– Nem tudom, miért, Vorbis nagyuram. Csak sose tettem.
Vorbis leült egy kis íróasztalhoz, ami csupán egy, a hajótestről lehajtható tábla volt.
– És igazad van, Tesveer – mondta. – Mert a Kvizíció nem tévedhet. A dolgok csak olyanok lehetnek, amilyennek az Isten akarja őket. Lehetetlen azt hinni, hogy a világ bármilyen más módon működhetne, nem igaz?
Egy félszemű teknősbéka látomása villant át egy pillanatra Tesveer elméjén.
Tesveer sosem tudott jól hazudni. Maga az igazság mindig olyan fölfoghatatlannak tűnt, hogy még tovább bonyolítani a dolgokat mindig meghaladta a képességeit.
– Így tanítja nekünk a Septateuch – vágta rá.
– Ahol van büntetés, ott mindig van bűntett is – bölcselkedett Vorbis. – Néha a bűncselekmény a büntetés után következik, ami csak arra szolgál, hogy a Nagy Isten előrelátását bizonyítsa.
– Ezt szokta volt mondani a nagyanyám is – bólintott Tesveer gépiesen.
– Tényleg? Szeretnék többet is tudni erről a félelmetes hölgyről.
– Minden reggel el szokott verni, mert biztos fogok valami olyat csinálni napközben, amiért ezt majd megérdemlem – mesélte Tesveer.
– Mesteri értelmezése az emberiség természetének – vélte Vorbis, állát tenyerébe támasztva. – Ha nem lett volna nemének tökéletlensége, úgy hangzik, mintha kitűnő inkvizítor lehetett volna belőle.
Tesveer bólintott. Ó, igen. De még mennyire.
– És most – szólalt meg Vorbis anélkül, hogy hangnemet változtatott volna –, el fogod mondani nekem, hogy mit láttál a sivatagban.
– Khm. Volt hat villanás. Aztán egy szünet, nagyjából öt szívdobbanásig. És aztán nyolc villanás. És újabb szünet. És két villanás.
Vorbis elgondolkozva biccentett.
– Háromnegyed – mondta. – Mindenek dicsérjék a Nagy Istent. Ő a támaszom és útmutatóm nehéz helyzetekben. És most elmehetsz.
Tesveer nem várta, hogy elmondják neki, mit jelentettek a villanások és nem állt szándékában kérdezősködni. A kérdéseket a Kvizíció teszi föl. Erről ismert.

A következő napon a hajó megkerült egy földnyelvet, és ott feküdt előtte az Ephebei-öböl, a város fehér folt a láthatáron, amit az idő és távolság vakítóan fehér házak áradatává változtatott, végig föl egy sziklán.
Úgy tűnt, jelentény érdeklődést kelt Szimónia őrmesterben. Tesveer még egyetlen szót sem váltott vele. A klérus és a katonák közti fraternizálást nem bátorították; a katonákban volt egy bizonyos hajlam a világiasságra.
Tesveer, ismét magára hagyatva, miközben a legénység kikötéshez készülődött, gondosan figyelte a katonát. A legtöbb katona kissé slampos és általában goromba az alsópapsággal. Szimónia különbözött tőlük. Eltekintve minden mástól, fénylett. A mellvértje megfájdította a szemet. A bőre alaposan megsikáltnak látszott.
Az őrmester a hajóorrban állt, mereven bámulva, ahogy a város közeledett. Szokatlan volt őt Vorbistól nagyon messzire látni. Ahol Vorbis állt, ott volt az őrmester, keze a kardján, tekintete a környezetet fürkészve... mi után?
És mindig némán, kivéve, ha szóltak hozzá. Tesveer megpróbált barátkozni.
– Nagyon... fehérnek látszik, nem? – kérdezte. – A város. Nagyon fehér. Szimónia őrmester?
Az őrmester lassan megfordult, és Tesveerre meredt.
Vorbis pillantása rémséges volt. Vorbis átnézett a fejeden a belül lévő bűnökre, alig érdeklődve irántad, csakis a bűneid hordozójaként. De Szimónia tekintete puszta, szimpla gyűlöletet sugárzott.
Tesveer hátralépett.
– Ó! Sajnálom – motyogta. Komoran visszasétált a tompa végbe, és a továbbiakban megpróbált kitérni a katona útjából.
Különben is, lesz több katona, épp elég hamar...
Az ephebeiek már várták őket. Katonák szegélyezték a rakpartot, olyan módon tartva fegyverük, ami épp csak megtorpant még a félreérthetetlen sértésen innen. És tömérdek volt belőlük.
Tesveer cammogott a többiek mögött, a teknősbéka befurakodott hangjával fejében.
– Szóval az ephebeiek békét akarnak, mi? – gúnyolódott Om. – Nem úgy néz ki. Nem úgy néz ki, mintha mi majd törvényeket írnánk elő a legyőzött ellenségnek. Inkább úgy néz ki, kaptunk egy alapos eltángálást, és nem szeretnénk többet belőle. Úgy néz ki, békét kérünk. Nekem legalábbis így tűnik.
– A Citadellában mindenki azt mondta, dicsőséges győzelmet arattunk – felelte Tesveer. Rájött, hogy most már tud úgy beszélni, hogy alig moccan az ajka; úgy tűnt, Om képes elkapni a szavait, amint azok elérik a hangszalagjait.
Előtte Szimónia árnyékként követte az esperest, gyanakodva megbámulva minden egyes ephebei őrt.
– Különös dolog ez – jelentette ki Om. – A győztesek sosem beszélnek dicsőséges győzelmekről. Azért, mert ők azok, akik látják, miként néz ki utána a csatamező. Csak a vesztesek azok, akik dicsőséges győzelmeket aratnak.
Tesveer nem tudta, mit válaszoljon erre. – Ez nem hangzik isteni beszédnek – reszkírozta meg.
– A teknősbékaagy miatt.
– Mi?
– Hát semmit se tudsz? A testek nem csak alkalmatos dolgok az agyak tárolására. Az alakod befolyásolja azt, ahogyan gondolkozol. Ez az egész a mindenfelé meglévő morfológiától van.
– Mi?
Om sóhajtott. – Ha nem összpontosítok, úgy gondolkozom, mint egy teknősbéka.
– Mi? Úgy érted, lassan?
– Nem! A teknősbékák cinikusak. Mindig a legrosszabbra számítanak.
– Miért?
– Nem tudom. Gondolom, mert gyakran történik velük a legrosszabb.
Tesveer körbebámult Ephebére. Az oszlop mindkét oldalán őrök masíroztak megmakrancosodott lófarokhoz hasonló tollakkal díszített sisakban. Az út széléről néhány ephebei polgár bámészkodott. Meglepő módon nagyon hasonlítottak az otthoni emberekre, egyáltalán nem is látszottak kétlábú démonoknak.
– Ezek emberek – ámult a novícius.
– Összehasonlító antropológiából jeles.
– Nhemrot Testvér azt mondta, hogy az ephebeiek emberhúst esznek – jegyezte meg Tesveer. – Ő pedig nem hazudna.
Egy kisfiú merengve szemlélte Tesveert, miközben orrát túrta. Ha démon volt emberalakban, akkor rendkívül jó színészi képességekkel rendelkezett.
A dokkoktól induló út mentén hellyel-közzel fehér kőből készült szobrok álltak. Tesveer még sosem látott szobrokat. Természetesen a SeptArcháktól eltekintve, de az nem ugyanaz.
– Mik ezek?
– Nos, a pocakos tógában Tuvelpit, a Bor Istene. Tsortban Smimtónak nevezik. És a terjedelmes a frizurával Astoria, a Szerelem Istennője. Teljesen tyúkeszű. A randa Offler, a Krokodilisten. Nem helybéli fiú. Eredetileg klaccsi, de az ephebeiek hallottak róla és úgy vélték, jó ötlet. Vess egy pillantást a fogára! Remek fog. Remek fog. Aztán a kígyóverem frizurájú az...
– Úgy beszélsz róluk, mintha valóságosak lennének – vetette közbe Tesveer.
– Azok is.
– Nincs más isten, csak te. Ezt te mondtad Tsonthaznak.
– Hát. Tudod, hogy van ez. Túloztam egy kicsit. De ők nem olyan jók. Van köztük egy, aki az idő nagy részében csak ücsörög és furulyázik és fejőlányokat hajkurászik. Én ezt nem nevezném túl isteninek. Szerinted ez nagyon is isteni? Szerintem nem.
Az út meredeken kanyargott a sziklás domb körül. A város, úgy tűnt, jórészt kitüremkedésekre épült vagy magába a sziklába vájták bele, így aztán az egyik ember belső udvara a másik házának teteje volt. Az utak valójában alacsony lépcsők sorából álltak, könnyen használható emberek és szamarak számára, de hirtelen halál a szekereknek. Ephebe gyalogjáró hely volt.
A legtöbb ember némán figyelte őket. Csakúgy az istenek szobrai. Az ephebeieknek olyanképpen voltak isteneik, ahogy más városoknak patkányai.
Tesveer egy pillantást vetett Vorbis arcára. Az exkvizítor egyenesen maga elé meredt. Tesveer eltűnődött, vajon mit lát az esperes.
Ez az egész olyan új!
És persze sátáni. Bár az istenek a szobrokban nem igazán látszottak démonoknak – de hallani vélte Nhemrot hangját, amint kimutatja, hogy pont ez a tény teszi őket még démonikusabbá. A bűn észrevétlenül éri utol az embert, mint a báránybőrbe bújt farkas.
Az egyik istennőnek súlyos baja támadt a ruhájával, vette észre Tesveer; ha Nhemrot Testvér jelen lenne, el kellene siessen, hogy némi komoly lepihenéshez jusson.
– Petulia, az Áruba Bocsátható Gyengéd Érzelmek Istennője – mutatta be Om. – Istentiszteletben részesítik a hölgyek, akik éjjelente valamint minden más időpontban gyűrik az ipart, ha érted, mire gondolok.
Tesveemek leesett az álla.
– Van egy istennőjük a kimázolt jezábeleknek?
– Miért ne? Nagyon vallásos népek, úgy tudom. Hozzá vannak szokva, hogy a... olyan sok időt töltenek szemlélésével a... nézd, ott a hit, ahol találod. Szakosodás. Az biztonságos, érted? Alacsony rizikó, garantált profit. Valahol még egy Saláták Istene is akad. Úgy értem, nem valószínű, hogy bárki más megpróbálna a Saláták Istenévé válni. Csak keresel egy salátatermesztő közösséget, és megkapaszkodsz. A viharistenek jönnek-mennek, de tehozzád fordulnak mindahányszor bekövetkezik egy súlyos Salátalégy-támadás. Muszáj... huh... elismeréssel adózni Petuliának. Észrevette a hiátust a piacon és betöltötte.
– Létezik Saláták Istene?
– Miért ne? Ha elég ember hisz, istene lehetsz bárminek...
Om félbeszakította magát, és várt, hogy lássa, vajon Tesveer észrevette-e. De úgy látszott, Tesveemek valami más jár az eszében.
– Ez nem helyes. Mármint így bánni az emberekkel. Aú!
Nekiment egy alesperes hátának. A társaság megállt, részben, mert az ephebei kíséret is megállt, de főleg, mert egy férfi rohant végig az utcán.
Eléggé idős volt és sok tekintetben olyan békára hasonlított, melyet már jó ideje megaszaltak. Valami benne általában arra késztette az embereket, hogy az „éles eszű” kifejezés jusson eszükbe, de e pillanatban sokkal valószínűbben az „anyaszült meztelen” szavakra gondoltak volna és esetleg a „csuromvizesre” is, és akkor száz százalékig pontosak lettek volna. Bár persze ott volt a szakáll. Méghozzá olyan szakáll, amiben táborozni lehetne.
A férfi végigdobogott az utcán a nyilvánvaló feszélyezettség minden jele nélkül, és megállt egy fazekas boltja előtt. Úgy tűnt, a fazekast nem izgatja, hogy egy alacsony, vizes, csupasz férfiú szólítja meg; ami azt illeti, az utcai járókelők közül senki se méltatta alaposabb szemügyrevételre.
– Kérem, szeretnék egy Kilences Számú fazekat és némi zsineget – mondta az öregember.
– Igenis, uram, Mr. Legibus. – A fazekas a pult alá nyúlt, és előhúzott egy törülközőt. A meztelen férfi szórakozottan átvette. Tesveernek az az érzése támadt, hogy ez már mindkettejükkel megtörtént korábban is.
– És egy végtelen hosszúságú emelőt meg egy, hümm, megingathatatlan pontot, ahol megállhatok – folytatta Legibus törülközőben.
– Amit lát, azom van, uram. Fazekak és általános háztartási cikkek, de kissé híjával az axiomatikus mechanizmusoknak.
– Nos, van egy darab krétád?
– Maradt egy kevés pont itt, még múltkorról – válaszolta a fazekas.
A kis, pőre férfiú fogta a krétát és elkezdett háromszögeket rajzolni a legközelebbi falra. Aztán lenézett.
– Miért nincs rajtam semmi ruha? – kérdezte.
– Már megint fürdőt vettünk, nemdebár? – sugallta a fazekas.
– A fürdőkádban hagytam a ruháim?
– Azt hiszem, valószínűleg támadt egy ötlete a fürdőkádban? – rágta a szájába a fazekas.
– Úgy van! Úgy van! Támadt ez a kitűnő ötletem a világ elmozdításáról! – vágta rá Legibus. – Egyszerű emelőelv. Tökéletesen kellene működjön. Csak a technikai részletek kidolgozásának kérdése.
– Nagyszerű. Elmozdíthatna valahova melegebb éghajlatra télire – jegyezte meg a fazekas.
– Kölcsönvehetem a törülközőt?
– Amúgy is a magáé, Mr. Legibus.
– Az lenne?
– Ahogy mondtam, múltkor felejtette itt. Emlékszik? Amikor támadt az az ötlete a világítótoronyról?
– Remek. Remek – mondta Legibus, maga köré tekerve a törülközőt. Rajzolt még néhány vonalat a falra. – Remek. Oké. Később majd leküldök valakit, hogy elhozza a falat.
Megfordult, és úgy tűnt, most észreveszi az omniaiakat. Merőn nézett, aztán vállat vont.
– Hmm – szólt és elbandukolt.
Tesveer megrángatta az egyik ephebei katona köpönyegét.
– Elnézést, de miért álltunk meg? – tudakolta.
– A filozófusoknak elsőbbsége van – felelte a katona.
– Mi az a filozófus? – érdeklődött Tesveer.
– Valaki, aki elég eszes, hogy találjon egy állást, ami nem jár nehéz súlyok emelgetésével – közölte egy hang a fejében.
– Egy hitetlen, jól megérdemelt végzetét keresve, amit bizonyosan meg is fog kapni – válaszolta Vorbis. – Téveszmék feltalálója. Ez az átkozott város úgy vonzza őket, akár a trágyadomb a legyeket.
– Tulajdonképpen a klíma miatt – állította a teknősbéka hangja. – Gondold csak végig! Ha hajlamos vagy kiugrani a kádból, és végigrohanni az utcán minden egyes alkalommal, amikor azt hiszed, briliáns ötleted támadt, nem akarhatod valami hideg helyen megtenni. Ha valami hideg helyen teszed, kihalsz. Ez a természetes kiválasztás, az bizony. Ephebe a filozófusairól híres. Jobb, mint az utcaszínház.
– Mi, egy csomó vénember, amint ruha nélkül futkos az utcákon? – firtatta Tesveer a bajsza alatt, miközben továbbmeneteltek előre.
– Többé-kevésbé. Ha minden időd azzal töltöd, hogy a világegyetemről elmélkedsz, hajlamos leszel megfeledkezni egyes kevésbé fontos részeiről. Mint a gatyád. És száz ötletből, amivel előállnak, kilencvenkilenc teljességgel hasznavehetetlen.
– Akkor miért nem zárja el őket valaki biztos helyre? Nekem nem úgy hangzik, mintha nagyon hasznosak lennének – jelentette ki Tesveer.
– Mert a századik ötlet – világosította föl Om – általában csúcs.
– Mi?
– Nézz föl a legmagasabb toronyra ott a sziklán!
Tesveer fölnézett. A torony tetején, fémpántokkal rögzítve, volt egy nagy korong, mely csillogott a reggeli fényben.
– Mi az? – suttogta.
– Az ok, amiért Omniának nincs többé valamirevaló flottája – tudatta Om. – Ezért érdemes mindig néhány filozófust tartani a közelben. Egyik percben minden csupa Vajon Szép-e az Igaz és Igaz-e a Szép, meg az Erdőben Lezuhanó Fa Csap-e Zajt, ha Nincs Ott Senki, Aki Hallja, és aztán, amikor már azt hiszed, mindjárt elkezd csurogni a nyáluk, aszongya az egyik, Mellesleg, az optikai alapelvek roppant érdekfeszítő szemléltetése lenne, ha egy harminc láb átmérőjű parabolikus tükröt a magasba helyeznénk, hogy a nap sugarait az ellenség hajóira irányozza – tette hozzá. – Mindig döbbenetesen új ötletekkel állnak elő, ezek a filozófusok. Az ezt megelőző egy bonyolult eszköz volt, mely az áttétel elveit demonstrálta, és mellékesen égő kéngolyókat hajított kétmérföldnyire. Aztán azt megelőzően, azt hiszem, volt valami vízalatti dolog, ami kihegyezett gerendákat lőtt a hajók fenekébe.
Tesveer ismét fölnézett a korongra. Az utolsó állításból csak nagyjából a szavak egyharmadát értette.
– Hát – szólalt meg – azt teszi?
– Mit tesz?
– Zajt csap. Ha ledől, amikor nincs ott senki, hogy hallja.
– Kit érdekel?
A társaság odaért egy kapuhoz a falban, mely körbeölelte a szikla tetejét, körülbelül úgy, ahogy egy fejpánt a fejet. Az ephebei kapitány megállt, és odafordult.
– A... látogatók... szemét muszáj bekötni – közölte.
– Ez felháborító! – tiltakozott Vorbis. – Mi itt diplomáciai küldetésben járunk!
– Ahhoz semmi közöm – szögezte le a kapitány. – Az én dolgom, hogy kijelentsem: Ha átmész ezen a kapun, bekötött szemmel fogod megtenni. Nem kell bekötött szemmel átmenj. Kívül is maradhatsz. De ha valaki be akar menni, muszáj, hogy be legyen kötve a szeme. Ez egyike az élet nagy választásainak.
Az egyik alesperes Vorbis fülébe sugdosott. Ő aztán kurta, sotto voce társalgást folytatott az omniai testőrség vezetőjével.
– Nos, jó – közölte –, de tiltakozunk az erőszak ellen.
A kendő meglehetős puha volt és teljesen átlátszatlan. De ahogy vezették...
...tíz lépés egy folyosón, aztán balra öt lépés, aztán átlósan előre és balra három-és-fél lépés, és jobbra százhárom lépés, le három lépés, és megfordították tizenhét-és-negyedszer, és előre kilenc lépés, és balra egy lépés, és előre tizenkilenc lépés, és megállás három másodpercig, és jobbra két lépés, és vissza két lépés, és balra két lépés, és megforgatták három-és-félszer, és várakozás egy másodpercig, és föl három lépés, és jobbra húsz lépés, és pörgetés öt-és-egynegyedszer, és balra tizenöt lépés, és előre hét lépés, és jobbra tizennyolc lépés, és föl hét lépés, és ferdén előre, és megállás két másodpercre, jobbra négy lépés, és le egy lejtőn, mely egy métert ereszkedik minden tíz lépés alatt harminc lépésen át, és aztán hét-és-félszer megpörgették és előre hat lépés.
...Tesveer eltöprengett, hogy ennek mi haszna kellene legyen.
A kendőt levették egy nyitott, valami fehér kőből kifaragott udvaron, ami vakítóvá változtatta a napfényt. Tesveer pislogott.
Íjászok szegélyezték az udvart. A nyilaik lefelé mutattak, de modoruk azt sugallta, hogy az egyenesen előre mutatás bármelyik pillanatban megtörténhet.
Egy újabb kopasz férfi várt rájuk. Úgy látszott, Ephebének korlátlan készlete van vézna, kopasz, lepedőt viselő férfiakból. Ez itt mosolygott, de csak a szájával.
Senki sem kedvel minket valami nagyon, gondolta Tesveer.
– Remélem, megbocsátják ezt a kis kényelmetlenséget – mondta a sovány férfi. – A nevem Arisztokratész. A Tirannus titkára vagyok. Legyen szíves, kérje meg az embereit, hogy tegyék le a fegyverük.
Vorbis teljes magasságában kihúzta magát. Egy fejjel magasabb volt az ephebeinél. Jóllehet arcszíne normális körülmények között is halvány volt, még jobban elsápadt.
– Jogunk van a fegyverekhez! – állította. – Küldöttek vagyunk egy külföldi országban!
– Ám nem egy barbár országban – jegyezte meg nyájasan Arisztokratész. – Itt nem lesz szükség fegyverekre.
– Barbár? – szólt Vorbis. – Elégettétek a hajóinkat!
Arisztokratész föltartotta a kezét.
– Ez későbbi vita tárgya – jelentette ki. – Most az a kellemes feladat vár rám, hogy megmutassam a szállásotok. Biztos vagyok benne, hogy szeretnétek egy kicsit pihenni utazásotok után. Természetesen szabadságotokban áll odamenni a palotában, ahova csak akartok. És ha lenne olyan hely, ahová nem szeretnénk, ha mennétek, az őrök minden bizonnyal gyorsan és tapintatosan informálni fognak benneteket.
– És elhagyhatjuk a palotát? – érdeklődött fagyosan Vorbis.
Arisztokratész vállat vont.
– Nem őrizzük a kaput, csak háborús időkben – közölte. – Ha vissza tudtok emlékezni az útra, rajtatok áll, használjátok-e. Ám a tétova kóborlás a labirintusban oktalanság, erre figyelmeztetnem kell titeket. Sajnálatosképp őseink roppant gyanakvók voltak és számos csapdát helyeztek el benne bizalmatlanságból, és mi beolajozva és készenlétben tartjuk őket, természetesen pusztán hagyománytiszteletből. És most, ha lennétek szívesek követni engem.
Az omniaiak együtt maradtak, miközben követték Arisztokratészt a palotán keresztül. Voltak ott szökőkutak. Voltak ott kertek. Itt-ott embercsoportok üldögéltek, a beszélgetésen kívül nem sokat csinálva. Úgy tűnt, az ephebeieknek csak bizonytalan elképzelésük van a „belül” és „kívül” fogalmakról, kivéve a palotát körülvevő labirintust, ami nagyon is egyértelmű volt ebben a témában.
– Veszély leselkedik ránk minden sarkon – jegyezte meg halkan Vorbis. – Bárki, aki kilép a sorból vagy fraternizál bármilyen formában, az inkvizítoroknak fogja megmagyarázni viselkedését. Hosszasan.
Tesveer megnézett egy nőt, aki megtöltött egy korsót a kútból. Nem úgy nézett ki, mint egy nagyon militáns cselekedet.
Már megint azt a fura kettős érzést érezte. A felszínen ott voltak Tesveer gondolatai, pontosan azok a gondolatok, amiket a Citadella helyeselne. Ez pogányok és hitetlenek fészke, maga a világiassága leplezi kifinomultan a téves gondolkozás és eretnekség csapdáit. Lehet, hogy napfénytől világos, de valójában az árnyak birodalma.
Ám odalent voltak annak a Tesveernek gondolatai, aki belülről figyelte Tesveert...
Vorbis itt tévúton járónak látszott. Dermesztőnek és kellemetlennek. És bármelyik város, ahol a fazekasok egyáltalán nem aggódnak, amikor meztelen, csuromvizes öregemberek jönnek, és háromszögeket rajzolnak a falaikra, olyan hely, amiről Tesveer szeretne többet is megtudni. Úgy érezte, mintha nagy, üres korsó lenne. A teendő pedig valami üressel nem más, mint a megtöltés.
– Te csinálsz valamit velem? – suttogta.
Dobozában Om Tesveer elméjének alakjára nézett. Aztán gyorsan próbált gondolkozni.
– Nem – válaszolta és mindenesetre ez volt az igazság. – Történt valaha ilyesmi veled?
Ilyen lett volna régen, az első napokban? Minden bizonnyal. Az egész olyan homályos mostanra. Nem tudott visszaemlékezni a gondolatokra, amiket akkoriban gondolt, csak a gondolatok formájára. Minden nagyon színes volt, minden növekedett minden áldott nap – ő maga is nőtt minden egyes nap; a gondolatok és az őket elgondoló elme ugyanazzal a sebességgel fejlődtek. Könnyű elfelejteni dolgokat abból az időből. Olyan volt, mint mikor a tűz próbálja fölidézni lángjai alakját. De az érzésre – arra vissza tud emlékezni.
Om nem tett semmit Tesveerrel. Tesveer tette saját magával. Tesveer elkezdett isteni módon gondolkozni. Tesveer elkezdett prófétává válni.
Om azt kívánta, bárcsak lenne valaki, akivel beszélhet. Valaki, aki megértené.
Ez itt Ephebe, nem igaz? Ahol emberek élnek abból, hogy kísérletet tesznek a megértésre?

Az omniaiakat egy központi udvar körül szállásolták el, kicsiny szobákban. Az udvar közepén volt egy szökőkút, egy igen apró, illatos fenyőligetben. A katonák oldalba bökdösték egymást. Az emberek azt hiszik, hogy a hivatásos katonák rengeteget gondolnak harcolásra, de a komoly hivatásos katonák sokkal többet gondolnak ételekre meg egy meleg hálóhelyre, mert ez az a két dolog, amikhez általában nehéz hozzájutni, míg ellenben harc egyfolytában adódik.
Akadt egy tál gyümölcs és egy tányér hideg sült Tesveer cellájában. De kezdjük a lényeggel. Kihalászta az Istent a dobozból.
– Van gyümölcs – jelentette. – Mik ezek a bogyók?
– Szőlő – oktatta Om. – A bor nyersanyaga.
– Már említetted ezt a szót. Mit jelent?
Kiáltás hallatszott kintről.
– Tesveer!
– Ez Vorbis. Mennem kell.
Vorbis a cellája közepén állt.
– Ettél valamit? – akarta tudni.
– Nem, uram.
– Gyümölcs és hús, Tesveer. És ma böjtnap van. Szándékosan meg akarnak sérteni minket!
– Khm. Talán nem tudják, hogy ma böjtnap van? – kockáztatta meg Tesveer.
– A tudatlanság maga is bűn – szögezte le Vorbis.
– Tsonthaz VII, 4. vers – vágta rá gépiesen Tesveer.
Vorbis mosolygott és megveregette Tesveer vállát.
– Te valóságos két lábon járó könyv vagy, Tesveer. A Septateuch perambulatus.
Tesveer tekintetét a szandáljára szögezte.
Igaza van, gondolta. És én megfeledkeztem róla. Vagy legalábbis nem akartam emlékezni.
És aztán meghallotta a saját gondolatait vissza-visszhangozva magához: csak gyümölcs és hús és kenyér, ez minden. Nem több, nem kevesebb. Böjtnapok és ünnepnapok és a Próféta Napjai és kenyérevő napok... kit érdekel? Egy Istent, akit most csak az izgat az étellel kapcsolatban, hogy elég alacsonyan van-e, hogy elérje?
Bárcsak ne veregetné folyton a vállam!
Vorbis elfordult.
– Emlékeztessem a többieket? – kérdezte Tesveer.
– Ne. Fölszentelt testvéreinknek természetesen nincs szüksége emlékeztetésre. Ami a katonákat illeti... egy kis szabadosság, talán, megengedhető ily messzire otthontól...
Tesveer visszabaktatott a cellájába.
Om még mindig az asztalon tartózkodott, mereven bámulva a dinnyét.
– Csaknem elkövettem egy szörnyű bűnt – mondta Tesveer. – Csaknem ettem a gyümölcsből egy gyümölcstelen napon.
– Az bizony szörnyű dolog, szörnyű dolog – jelentette ki Om. – Most vágd föl a dinnyét!
– De az tilos! – tiltakozott Tesveer.
– Nem, nem az – helyesbített Om. – Vágd föl a dinnyét!
– De a gyümölcsevés okozta, hogy a szenvedély elárasztotta a világot – ütközött meg Tesveer.
– Mást se okozott, csak szélszorulást – vélte Om. – Vágd föl a dinnyét!
– Kísértésbe akarsz vinni!
– Nem, dehogy. Engedélyt adok neked. Különleges felmentést. Vágd föl az átkozott dinnyét!
– Csak egy püspök vagy annál magasabb rangú adhat – kezdte Tesveer. És aztán elhallgatott.
Om szúrósan meredt rá.
– Igen. Pontosan – mondta. – És most vágd föl a dinnyét! – A hangja kissé megenyhült. – Ha ettől jobban érzed magad, ki fogom jelenteni, hogy ez itt kenyér. Történetesen én vagyok az Isten a közvetlen közelben. Úgy hívhatom a nyomorultat, ahogy nekem tetszik. Ez kenyér. Rendben? Most vágd föl az átkozott dinnyét!
– Veknit – korrigálta Tesveer.
– Rendben. És adj egy szeletet magok nélkül!
Tesveer szót fogadott, egy kissé óvatosan.
– És edd meg gyorsan! – parancsolt rá Om.
– Arra az esetre, ha Vorbis rajtakap?
– Mert el kell menj, hogy keríts egy filozófust! – magyarázta Om. A tény, hogy tele volt a szája, semmit sem változtatott hangján Tesveer elméjében. – Tudod, dinnyék nőnek vadon is a vadonban. Nem ilyen nagyok. Kis, zöld példányok. A héjuk mint a bőr. Nem lehet átharapni. Az évek, amiket olyan száraz levelek evésével töltöttem, amiket kiköpött egy kecske, közvetlen a dinnyetermés mellett! A dinnyéknek vékonyabb kéne legyen a héja. Emlékezz erre!
– Kerítsek egy filozófust?
– Úgy van. Valakit, aki tudja, hogy kell gondolkozni. Valakit, aki segíthet nekem, hogy ne legyek tovább teknősbéka.
– De... Vorbisnak szüksége lehet rám.
– Csak elmész járni egyet. Semmi gond. És siess! Vannak más istenek is Ephebében. Nem szeretnék találkozni velünk épp most. Nem akkor, amikor így nézek ki.
Tesveer fejvesztettnek látszott.
– Hogyan kerítsek egy filozófust? – kérdezte.
– Errefelé? Azt hiszem, elég, ha elhajítasz egy téglát.

Ephebe labirintusa ősrégi és tele van százegy döbbenetes dologgal, amit csak megtehetsz rejtett rugókkal, borotvaéles késekkel és lezuhanó kövekkel. Nem csupán egyetlen vezető kell az átjutáshoz. Hatan vannak, és mindegyik ismeri az utat a labirintus egyhatodán át. Minden évben tartanak egy különleges versenyt, amikor egy kis újratervezést végeznek el. Versengenek egymással, hogy ki tudja a saját szakaszát még halálosabbá tenni az alkalmi csellengő számára, mint a többiek. Van bírói testület és egy kis jutalom is.
A legtöbb, amennyit valaki valaha meg tudott tenni a labirintusban vezető nélkül, tizenkilenc lépés. Hát, nagyjából. A feje további hét lépésnyire gurult, de az alighanem nem számít.
Mindegyik váltópontnál van egy kis terem, amiben egyáltalán nincs csapda. Ami viszont van benne, az egy kis bronzharang. Ezek azok a kis várószobák, ahol a látogatókat továbbadják a következő kalauznak. És itt-ott, magasan beágyazva az alagút tetejébe az ötletesebb csapdák fölött, vannak a megfigyelő ablakok, mert az őrök, éppúgy, mint bárki más, szeretnek egy jót nevetni.
Ez az egész azonban kárba veszett fáradság volt Tesveernek, aki szeretetre méltóan baktatott végig az alagutakon és folyosókon anélkül, hogy tényleg elgondolkozott volna az útról, és végül kilökte az ajtót a késő esti levegőbe.
Az virágok szagától illatozott. Éjjeli pillák suhantak a homályban.
– Hogy néznek ki a filozófusok? – tudakolta Tesveer. – Úgy értem, amikor nem fürdenek éppen.
– Rengeteget gondolkoznak – válaszolta Om. – Keress valakit feszült arckifejezéssel!
– Az esetleg csak székrekedést jelent.
– Hát, mindaddig, míg filozofikusan áll hozzá...
Körülvette őket Ephebe városa. Kutyák ugattak. Valahol egy macska nyávogott. Kis, megnyugtató hangok általános duruzsolása hallatszott, ami mutatta, hogy odakint számtalan ember éli az életét.
És aztán kivágódott egy ajtó arrébb az utcán és annak csörömpölése hallott, amikor egy meglehetősen nagy amforát törnek össze valaki fején.
Egy vézna vén tógában föltápászkodott a macskakövekről, ahol előzőleg földet ért, és rámeredt az ajtóra.
– Mondom nektek, figyeljetek, egy véges intellektus, úgy van, nem képes az összehasonlítás segítségével a dolgok abszolút igazságához eljutni, mert, lévén természeténél fogva oszthatatlan, az igazság kizárja a „több” vagy „kevesebb” fogalmát, s ezért semmi, csak maga az igazság lehet az igazság pontos mércéje. Ti szemetek – dohogta.
Valaki az épületből így szólt: – Ó, igen? Mondod te.
Az öregember figyelmen kívül hagyta Tesveert, de nagy nehézségek árán kicibált egy macskakövet és kezében méregette.
Aztán bevetődött az ajtón keresztül. A düh távoli üvöltése hangzott föl.
– Á! Filozófia – bólogatott Om.
Tesveer óvatosan bekukucskált az ajtón.
A teremben csaknem teljesen egyforma, tógás férfiak két csoportja próbált meg visszatartani kettőt kollégáik közül. Ez olyan jelenet, mely a bárokban milliószor ismétlődik naponta szerte a multiverzumban – mindkét verekedőjelölt dörmög és fintorokat vág a másik felé és küzd, hogy kiszabaduljon barátai markából, csak persze nem túl erősen, mert nincs annál rosszabb, mint ténylegesen kiszabadulni és hirtelen teljesen egyedül találni magad egy kör közepén egy őrülttel, aki azon van, hogy szemközt csapjon téged egy kővel.
– Aha – mondta Om –, ez filozófia, úgy bizony.
– De verekednek!
– A vélemények teljes és szabad cseréje, igen.
Most, hogy Tesveer akadálytalanabb kilátáshoz jutott, észlelte, hogy akad egy-két különbség a férfiak között. Az egyiknek rövidebb volt a szakálla, igencsak vöröslött a képe és vádlón csóválta ujját.
– A hitvány féreg rágalmazással vádolt engem! – ordította.
– Nem is! – üvöltötte a másik férfi.
– De igen! De igen! Mondd csak el nekik, hogy mit mondtál!
– Nézd, én csupán érzékeltettem, rámutatandó a paradoxon természetére, érted, hogy ha Ephebei Xenón azt mondta, „Minden ephebei hazug...”
– Látjátok? Látjátok? Megint megtette!
– ...nem, nem, figyelj, figyelj ide... akkor, mivel Xenón maga is ephebei, ez azt jelentené, hogy ő maga is hazug, ennélfogva...
Xenón eltökélt kísérletet tett a szabadulásra, négy kétségbeesett filozófustársát vonszolva magával.
– Most behúzok egyet neked, cimbora!
Tesveer megszólalt: – Elnézést kérek szépen!
A filozófusok megdermedtek. Aztán megfordultak, hogy Tesveerre tekintsenek. Fokozatosan fölengedett a feszültség. Szégyenkező köhécseléskórus hallatszott.
– Ti mind filozófusok vagytok? – tudakolta Tesveer.
A Xenón nevezetű előlépett, tógája redőinek esését rendezgetve.
– Úgy van – válaszolta. – Filozófusok vagyunk. Gondolkozunk, tehát vagyok.
– Vagyunk – helyesbített automatikusan a peches paradoxongyáros.
Xenón megpördült. – Mostanra már nagyjából eddig vagyok veled, Ibidem! – harsogta. Visszafordult Tesveerhez. – Vagyunk, tehát vagyok – jelentette ki magabiztosan. – Ez az.
A filozófusok közül többen érdeklődve pillantottak egymásra.
– Ez tulajdonképpen egész érdekes – jegyezte meg az egyik. – Létezésünk bizonyítéka nem más, mint létezésünk ténye, ezt akartad mondani?
– Fogd be a szád! – ugatta Xenón anélkül, hogy körülnézett volna.
– Ti eddig verekedtetek? – érdeklődött Tesveer.
Az egybesereglett filozófusok a döbbenet és irtózás különféle arckifejezéseit öltötték föl.
– Verekedtünk? Mi? Mi filozófusok vagyunk – tiltakozott megbotránkozva Ibidem.
– Szavamra, igen – felelte Xenón.
– De ti... – kezdte Tesveer.
Xenón legyintett.
– A vita heve és vagdalkozása – közölte.
– Tézis plusz antitézis egyenlő hiszterézis – állította Ibidem. – A világegyetem szigorú tesztelése. Az intellektus pörölye az alapvető igazság üllőjén...
– Hallgass! – szólt rá Xenón. – És mit tehetünk érted, fiatalember?
– Kérdezd őket az istenekről – buzdította Om.
– Huh, szeretnék érdeklődni az istenekről – mondta Tesveer.
A filozófusok egymásra néztek.
– Istenekről? – kérdezett vissza Xenón. – Mi nem vesződünk az istenekkel. Huh. Idejétmúlt hiedelemrendszer relikviái, azok az istenek.
A tiszta, esti égbolt felől mennydörgés moraja érkezett.
– Kivéve Vak Iót, a Mennydörgés Istenét – folytatta Xenón, alig változó hangnemben.
Villám villant át az égbolton.
– És Cubalt, a Tűzistent – tette hozzá Xenón.
Szélroham zörgette meg az ablakokat.
– Flatulus, a Szélisten, ő is teljesen oké – fűzte hozzá Xenón.
Egy nyílvessző materializálódott a levegőből, és Xenón keze mellett csapódott az asztalba.
– Fedeksz, az Istenek Hírnöke, egyike minden idők legnagyobbjainak – egészítette ki a listát Xenón.
Az ajtóban megjelent egy madár. Legalábbis halványan egy madárra emlékeztetett. Nagyjából egy láb magas volt, fekete-fehér, görbe csőrrel és olyan kifejezéssel, mely azt sugallta, hogy akármi volt is, tényleg retteg attól, hogy megtörténik vele, ami már megtörtént.
– Ez mi? – kíváncsiskodott Tesveer.
– Egy pingvin – világosította föl Om hangja a fejében.
– Patina, a Bölcsesség Istennője? Az egyik legjobb – vélekedett Xenón.
A pingvin rákrákogott és eltotyogott a sötétbe.
A filozófusok nagyon feszélyezettnek látszottak. Aztán lbidem megszólalt: – Flotgal, a Lavinák istene? Hol van a hóhatár?
– Kétszáz mérföldre innen – felelte valaki.
Várakoztak. Nem történt semmi.
– Egy idejétmúlt hiedelemrendszer relikviája – jelentette ki Xenón.
A fagyos, fehér halál fala nem jelent meg sehol Ephebében.
– Egy természeti erő puszta meggondolatlan megszemélyesítése – állapította meg az egyik filozófus, immár hangosabban. Úgy tűnt, mindnyájan sokkal jobban érzik maguk ettől.
– Primitív természetimádás.
– Két garast sem adnék érte.
– Az ismeretlen sima racionalizálása.
– Hah! Okos koholmány, mumus a gyöngék és ostobák ijesztgetésére!
A szavak előtörtek Tesveerből. Nem tudta leállítani magát.
– Itt mindig ilyen hideg van? – firtatta. – Nagyon hűvösnek tűnt útban idefelé.
A filozófusok mind elhúzódtak Xenóntól.
– Bár, ha van olyasmi, amit el lehet mondani Flotgalról – fűzte a szót Xenón –, az az, hogy nagyon megértő isten. Éppúgy érti a tréfát, mint... bárki más.
Sebtében szétnézett. Egy idő múlva a filozófusok megnyugodtak, és úgy tűnt, tökéletesen megfeledkeznek Tesveerről.
És csak most lett valóban alkalma arra, hogy szemrevételezze a termet. Eddig még soha életében nem látott kocsmát, de ez bizony az volt. A bárpult végighúzódott a terem egyik oldalán. Mögötte egy ephebei bár tipikus kellékei sorakoztak – boroskorsók rakásai, amforák halmai és a sós mogyorós meg szárított kecskehúsos csomagokból a veszteg szüzek kedélyes képei kártyán, fölgombostűzve abban a reményben, hogy ténylegesen akad olyan ember a világon, aki tékozlóan újabb és újabb zacskó mogyorót fog venni és nem azért, mert mogyorót szeretne, hanem hogy kartonpapír mellbimbókat nézegethessen.
– Mi ez a sok minden? – suttogta Tesveer.
– Honnan tudjam? – hökkent meg Om. – Engedj ki, hogy láthassam!
Tesveer szétnyitotta a dobozt, és kiemelte a teknősbékát. Egy csipás szem körbenézett.
– Ó! Jellegzetes kocsma – jelentette ki Om. – Remek. Én egy tálkával kérek abból, akármi is, amit a többiek isznak.
– Egy kocsma? Egy hely, ahol alkoholt isznak?
– Nagyon is az a szándékom, hogy ez az eset álljon fönn, igen.
– De... de... a Septateuch, nem kevesebb, mint tizenhét helyen, a leghatározottabban megparancsolja Isten nevében, hogy tartózkodjunk...
– Hogy miért, az világos, mint a vakablak – közölte Om. – Látod azt az ipsét, aki a bögréket tisztítja? Mondd neki, Adj nekem egy...
– De az alkohol megcsúfolja az Ember elméjét, azt mondja Tsonthaz Próféta. És...
– Még egyszer mondom! Én ezt sose mondtam! Most beszélj az ürgével!
Ami azt illeti, a férfi szólította meg Tesveert. Varázslatosan megjelent a pult másik oldalán, még mindig egy bögrét törölgetve.
– 'Estét, uram – mondta. – Mi lesz?
– Egy ital vizet kérek szépen – felelte Tesveer teljes eltökéltséggel.
– És valamit a teknősbékának?
– Bort! – követelte Om hangja.
– Nem tudom – válaszolta Tesveer. – Általában mit isznak a teknősbékák?
– Azok, amik itt előfordulnak, rendszerint egy kevés tejet isznak, benne némi kenyérrel – tudatta a csapos.
– Sok teknősbéka fordul meg itt? – firtatta hangosan Tesveer, megpróbálva elfojtani Om fölháborodott sivítását.
– Ó, roppant hasznos filozófiai jószág a tipikus teknősbéka. Lekörözi a metaforikus nyilakat, legyőzi a nyulakat futásban... nagyon praktikus.
– Huh... nincs semmi pénzem – közölte Tesveer.
A csapos felé hajolt.
– Mondok neked valamit – súgta. – Degenerálódász épp most fizetett egy rundot. Nem fog kiakadni rajta.
– Kenyér és tej?!
– Ó! Köszönőm. Nagyon szépen köszönöm.
– Ó, mi mindenfélékkel összeakadunk itt – mesélte a csapos, visszahúzódva. – Sztoikusokkal. Cinikusokkal. Nagy ivók a cinikusok Epikureusokkal. Sztochasztikusokkal. Anamaxandritákkal. Episztemológusokkal. Peripatetikusokkal. Szinoptikusokkal. Mindenfélével. Ez az, amit mindég mondok. Én mindég aszondom... – fölvett egy újabb bögrét és törölgetni kezdte –, hogy így gömbölyű a világ.
– Kenyér és tej! – kiabálta Om. – Ezért érezni fogod a haragom, érted? Most pedig kérdezd az istenekről!
– Mondd csak – szólt Tesveer, és kortyolt egyet vizéből –, tud valamelyikük többet az istenekről?
– Az ilyesmihez egy pap kéne neked – vélekedett a csapos.
– Nem, úgy értem, arról... mik az istenek... hogyan jönnek létre az istenek... ilyesmi – magyarázta Tesveer, boldogulni próbálva a csapos egyéni társalgási stílusával.
– Az istenek nem szeretik az ilyesmit – szögezte le a csapos. – Ez előfordul itt is némelyik éjszaka, amikor valaki fölhajtott néhánnyal. Kozmikus elmefuttatás, vajon tényleg léteznek-e az istenek. Azt pedig követi egy villámcsapás a tetőn át, köré tekerve egy cetli, amin ez áll: „Igen, létezünk” és marad egy pár szandál, amiből füst gomolyog. Az ilyesmi aztán minden érdekességétől megfosztja a metafizikai spekulációt.
– Még csak nem is friss kenyér – morogta Om, orrát mélyen a tálkába dugva.
– Nem, én tudom, hogy az istenek százszázalékosan léteznek – vágta rá sietve Tesveer. – Csak szeretnék többet megtudni... róluk.
A csapos vállat vont.
– Ebben az esetben le lennék kötelezve, ha nem állnál közel semmi értékeshez – mondta. – Mégis, száz év múlva minden ugyanolyan lesz akkor is. – Fölvett egy újabb bögrét, és elkezdte fényesre dörgölni.
– Te filozófus vagy? – érdeklődött Tesveer.
– Bizonyos idő elteltével valahogy átragad az emberre – mesélte a csapos.
– Ez a tej romlott – állapította meg Om. – Azt mondják, Ephebében demokrácia van. Ennek a tejnek meg kellene engedni, hogy szavazhasson.
– Nem hiszem – jelentette ki Tesveer óvatosan –, hogy itt megtalálom, amit akarok. Hümm. Mr. Italárusító?
– Igen?
– Mi volt az a madár, ami besétált, amikor a Bölcsesség – ízlelgette a szokatlan szót – Istennője szóba került?
– Egy kis gond van ezzel kapcsolatban – világosította föl a csapos. – Némileg kínos.
– Hogy érti?
– Az – tudatta a csapos – egy pingvin volt.
– Az akkor egy bölcs madárfajta?
– Nem. Nem kifejezetten – felelte a csapos. – Nem a bölcsességéről ismert. A második legtanácstalanabb madár a világon. Azt mondják, csak víz alatt tud repülni.
– Akkor miért...
– Erről nem szeretünk beszélni – közölte a csapos. – Fölzaklatja a népeket. Átkozott szobrász – tette hozzá a bajsza alatt.
A bárpult másik végénél a filozófusok ismét verekedni kezdtek.
A csapos előre hajolt. – Ha nincs pénzed – mondta –, nem hiszem, hogy sok segítséget fogsz kapni. Errefelé nem olcsó a sok beszéd.
– De ők csak... – kezdte Tesveer.
– Először is, ott vannak a kiadások szappanra és vízre. Törülközőkre. Mosdókesztyűkre. Spongyákra. Habkövekre. Fürdősóra. Ezek mind összeadódnak.
A tálka felől bugyborékolás hallatszott. Om tejes feje Tesveer irányába fordult.
– Egyáltalán nincs pénzed? – kérdezte.
– Nincs – felelte Tesveer.
– Hát, muszáj kerítenünk egy filozófust – jelentette ki kereken a teknősbéka. – Én nem tudok gondolkozni és te azt se tudod, hogy kell. Muszáj találjunk valakit, aki egyfolytában megteszi.
– Na persze, megpróbálkozhatsz a jó öreg Didaktülosszal – vetette közbe a csapos. – Ő annyira olcsó, amennyire ez lehetséges.
– Nem használ drága szappant? – érdeklődött Tesveer.
– Azt hiszem, el lehet mondani az ellentmondás félelme nélkül – jelentette ki a csapos ünnepélyesen –, hogy egyáltalán semmilyen szappant se használ semmilyen módon.
– Ó! Hát, köszönöm – válaszolta Tesveer.
– Kérdezd meg tőle, hol lakik ez az ember – utasította Om.
– Hol találom Mr. Didaktüloszt? – tudakolta Tesveer.
– A palota udvarán. A Könyvtár melletti ajtó. Nem tévesztheted el őt. Csak kövesd az orrod!
– Épp most jöttünk... – mondta Tesveer, de belső hangja arra sarkallta, hogy ne fejezze be a mondatot. – Akkor már megyünk is.
– Ne felejtsd el a teknősbékád – figyelmeztette a csapos. – Jót lehet enni egy ilyenből.
– Váljék minden borod vízzé! – rikoltotta Om.
– Át fog? – firtatta Tesveer, amint kiléptek az éjszakába.
– Nem.
– Mondd el még egyszer! Pontosan miért keresünk egy filozófust? – kérdezte Tesveer.
– Vissza akarom kapni a hatalmam – válaszolta Om.
– De mindenki hisz benned!
– Ha hinnének bennem, akkor tudnának beszélni velem. Én is tudnék szólni hozzájuk. Nem tudom, mi romlott el. Senki sem imád másik istent Omniában, ugye?
– Nem engednék meg nekik – felelte Tesveer. – A Kvizíció gondoskodna erről.
– Aha. Nehéz letérdepelni, ha nincs térded.
Tesveer megállt az üres utcán.
– Nem értelek!
– Nem is szabad neked. Az istenek útjai elvileg nem érthetőek az emberek számára.
– A Kvizíció tart minket az igazság ösvényén! A Kvizíció az Egyház nagyobb dicsőségére munkálkodik!
– És te ezt elhiszed? – kérdezte a teknősbéka.
Tesveer szétnézett lelkében, és rájött, hogy a bizonyosság régebben elillant. Szólásra nyitotta, majd becsukta a száját, de nem volt mit mondania.
– Gyere – hívta Om olyan kedvesen, ahogy csak telt tőle. – Menjünk vissza!

Az éjszaka közepén Om fölébredt. Neszek hallatszottak Tesveer ágya felől.
Tesveer már megint imádkozott.
Om kíváncsian hallgatta. Föl tudta idézni az imákat. Valaha rengeteg volt belőlük. Olyan sok, hogy nem volt képes kivenni az egyes fohászokat, még olyankor sem, amikor hajlandóságot érzett erre, de nem számított, mert ami a lényeg, az az imádkozó, hívő elmék ezreinek eget verő, kozmikus susogása. A szavakra amúgy se volt érdemes odafigyelni.
Emberek! Olyan világon élnek, ahol a fű folytatólagosan zöld és a nap fölkel minden nap és a virágok rendszeresen gyümölccsé érnek és mi imponál nekik? Könnyező szobrok. És a víz átváltoztatása borrá! Egy puszta kvantummechanisztikus alagútjelenség, ami egyébként is megtörténik, ha kész vagy várni évzilliókat. Mintha a napfény átváltozása borrá, venyigék és szőlőszemek és idő és enzimek útján, nem lenne ezerszer imponálóbb és nem zajlana le állandóan...
Hát, most még a legelemibb isteni trükkök végrehajtására se képes. Villámcsapások nagyjából olyan hatással, mint a macskaszőrről lepattanó szikra, és egy ilyennel nemigen tudsz agyonvágni senkit. Alaposan és keményen lesújtott a maga idejében. Most épp csak tud vízen át járni és jóllakatni az Egyet.
Tesveer imája pikolódallam volt egy néma világban.
Om várt, míg a novícius újfent elhallgatott, és aztán kinyújtotta lábait, és kisétált, egyik oldalról a másikra ringatózva, a hajnalba.

Az ephebeiek keresztülmentek a palotaudvarokon, körbevéve az omniaiakat csaknem, de nem egészen a foglyokat kísérő őrség modorában.
Tesveer látta, hogy Vorbisban forr a méreg. Az exkvizítor egyik kopasz halántékán egy kis ér folyamatosan lüktetett.
Mintha megérezte volna Tesveer tekintetét, Vorbis felé fordította a fejét.
– Nyugtalannak tűnsz ma reggel, Tesveer – jegyezte meg.
– Sajnálom, uram.
– Úgy néz ki, mintha minden sarokba benéznél. Mire számítasz, mit találsz?
– Huh. Csak érdeklődöm, uram. Minden új.
– Ephebe minden úgynevezett bölcsessége sem ér föl egyetlen sorral sem a Septateuch legjelentéktelenebb bekezdésében – szögezte le Vorbis.
– Nem tanulmányozhatjuk a hitetlenek műveit azért, hogy éberebbek legyünk az eretnekség módszereire? – kérdezte Tesveer, meglepődve önmagán.
– Á! Csábító érv, Tesveer, és olyan, amit az inkvizítorok sokszor hallottak már, még ha számos esetben kissé kivehetetlenül is.
Vorbis fenyegetően fixírozta Arisztokratész tarkóját, aki a társaságot vezette. – Mindössze egy kicsiny lépés választja el az eretnekségre hallgatást az elfogadott igazság kétségbevonásától, Tesveer. Az eretnekség gyakran lebilincselő. Ebben rejlik a veszélye.
– Igen, uram.
– Hah! És nem csupán tiltott szobrokat faragnak, hanem még csak nem is képesek erre tisztességesen!
Tesveer nem volt szakértő, de még neki is el kellett ismernie, hogy ez igaz. Most, hogy az újdonságuk elmúlt, a szobroknak, melyek a palota minden zugát díszítették, valóban volt egy bizonyos elfuserált kinézete. Tesveer egész biztos volt abban, hogy épp most haladt el egy olyan mellett, amelynek két bal karja volt. Egy másiknak egyik füle nagyobb volt a másiknál. Nem arról volt szó, hogy valaki nekilátott csúf isteneket kifaragni. Világosan látszott, hogy ezeket meglehetősen tetszetős szobroknak szánták. Ám a szobrász nem volt elég szakavatott.
– Az a nő ott úgy tűnik, mintha egy pingvint tartana – szólalt meg Vorbis.
– Patina, a Bölcsesség Istennője – vágta rá Tesveer gépiesen, aztán ráébredt, hogy mit mondott.
– Én, ööö, hallottam, amikor valaki ezt mondta – fűzte hozzá.
– Nahát. És milyen figyelemre méltóan jó hallásodnak kell lennie – jegyezte meg Vorbis.
Arisztokratész megtorpant egy lenyűgöző kapu előtt, és odabiccentett a társulatnak.
– Uraim – közölte –, a Tirannus most fogad titeket.
– Mindenre emlékezni fogsz, ami elhangzik – suttogta Vorbis.
Tesveer bólintott.
Az ajtószárnyak kitárultak.
Szerte a világon az uralkodóknak ilyen címei vannak, mint Magasságos, Legfelségesebb, és Királyi Főakármi vagy Valami. Csupán egyetlen, kicsiny országban választotta a lakosság a vezetőt, akit bármikor elmozdíthattak hivatalából – és a nép Tirannusnak nevezte őt.
Az ephebeiek hittek abban, hogy minden embernek meg kell adni a szavazati jogot[6]. Ötévente megválasztottak valakit Tirannussá, feltéve, hogy az illető bizonyítani tudta, hogy becsületes, értelmes, józan eszű és megbízható. Természetesen, közvetlenül megválasztása után nyilvánvaló lett mindenki számára, hogy őrült bűnöző és még csak köszönőviszonyban sincs az utcán épp törülközőt kereső átlagfilozófus nézeteivel. És aztán öt évvel később megválasztottak valaki mást, pont olyat, mint ő; tényleg elképesztő, ahogy intelligens emberek folyton elkövetik ugyanazt a hibát.
A Tirannusság jelöltjeit úgy választották, hogy fekete vagy fehér golyókat helyeztek különféle urnákba, imigyen adva alkalmat a politikusokról szóló, közismert meghatározás[7] létrejöttére.
A Tirannus kövér, alacsony férfiú volt, ösztövér lábbal, egy tótágast kiköltött tojás benyomását keltve az emberekben. Egyedül ült a márványpadló kellős közepén egy pergamentekercsekkel és papírdarabkákkal körbevett széken. Lába nem érintette a márványt és orcája rózsállott.
Arisztokratész súgott valamit a fülébe. A Tirannus föltekintett az aktagyártásból.
– Á, az omniai delegáció – mondta, és a mosoly úgy villant át az arcán, ahogy valami apró cikázik át a sziklakövön. – Kérlek, foglaljatok helyet, mindnyájan.
Újra lenézett.
– Vorbis Esperes vagyok a Citadella Kvizíciótól – közölte Vorbis fagyosan.
A Tirannus fölnézett s egy újabb gyíkszerű mosolyt vetett rá.
– Igen, tudom – felelte. – Embereket kínozol foglalkozásként. Kérlek, foglalj helyet, Vorbis Esperes. És pufók ifjú barátod is, aki úgy tűnik, keres valamit. És mindenki más is közületek. Néhány fiatal hölgy egy szempillantáson belül itt terem szőlővel meg mindennel. Általában ez történik. Ami azt illeti, nagyon nehéz az ilyesmit megszüntetni.
A Tirannus széke előtt lócák álltak. Az omniaiak leültek. Vorbis állva maradt.
A Tirannus biccentett. – Ahogy tetszik – mondta.
– Ez tűrhetetlen! – csattant föl Vorbis. – Úgy bántok velünk...
– Sokkal jobban, mint ahogy ti bántatok volna velünk – szögezte le nyájasan a Tirannus. – Ülsz vagy állsz, uram, mert ez Ephebe, és valóban akár a fejed tetején is állhatsz, bánom is én, de ne várd tőlem, hogy elhiggyem, hogy ha én lennék az, aki békét kér a te Citadelládban, bátorítanátok bármi másra, mint hogy csússzak azon, ami még megmaradt a hasamból. Foglalj helyet vagy szobrozz, uram, de csöndben! Már csaknem befejeztem.
– Mit fejeztél be? – tudakolta Vorbis.
– A békeszerződést – válaszolta a Tirannus.
– De hát azért vagyunk itt, hogy megvitassuk – állította Vorbis.
– Nem – jelentette ki a Tirannus. A gyík ismét iramlott egyet: – Azért vagytok itt, hogy aláírjátok.

Om nagy levegőt vett, és aztán előrelökte magát.
Meglehetősen meredek volt a lépcső. Minden egyes fokot érzett, ahogy lezötyögött, de legalább talpra esett az alján.
Jó, eltévedt, de jobb Ephebében eltévedni, mint a Citadellában. Itt legalább nincsenek szembeötlő pincék.
Könyvtár, könyvtár, könyvtár...
A Citadellában volt egy könyvtár, Tesveer azt mondta. Le is írta, így Omnak volt valami elképzelése, hogy mit is keres.
Lesz benne egy könyv.

A béketárgyalások nem alakultak jól.
– Megtámadtatok minket! – jelentette ki Vorbis.
– Megelőző védekezésnek mondanám – válaszolta a Tirannus. – Láttuk, mi történt Istanziával és Betrekkel és Usisztánnal.
– Megértették Om igazságát!
– Igen – felelte a Tirannus. – Szerintünk is fölfogták, a végén.
– És most a Birodalom büszke tagjai.
– Igen – értett egyet a Tirannus. – Szerintünk is azok. Ám mi szeretünk úgy emlékezni rájuk, amilyenek voltak. Mielőtt elküldted nekik a leveleid, amelyek láncra verték az emberek elméjét.
– Azok vezérelték az emberek lábát a helyes útra – állította Vorbis.
– Lánclevelek – mondta a Tirannus. – Lánclevél az Ephebeiekhez. Felejtsétek el az Isteneiteket! Legyetek Leigázottak! Tanuljatok meg Félni! Ne szakítsátok meg a láncolatot – az utolsó, aki ezt megtette, egy nap arra ébredt, hogy ötvenezer fegyveres tipor a pázsitján!
Vorbis hátradőlt.
– Mitől félsz? – kérdezte. – Itt, a sivatagodban a te... isteneiddel? Nem arról van szó, hogy a szíved mélyén tudod, hogy isteneid éppoly állhatatlanok, mint a homokod?
– Ó, igen – válaszolta a Tirannus. – Ezt tudjuk. Ez a vonásuk mindig is a javukra szólt. Mindent tudunk a homokról. És a ti Istenetek kőszikla – és a sziklákkal is tisztában vagyunk.

Om egy kövezett átjárón bicegett végig, amennyire csak lehet, az árnyékokban maradva.
Úgy tűnt, rengeteg van palotaudvarból. Megállt azon a ponton, ahol az átjáró egy újabb udvarra nyílt.
Hangok hallatszottak. Legfőképp egy hang, ingerült és éles. Ez volt a filozófus Didaktülosz.
Jóllehet minden idők egyik legtöbbet idézett és legnépszerűbb filozófusa volt, Ephebei Didaktülosz sosem részesült filozófustársai megbecsülésében. Azok ugyanis úgy érezték, Didaktüloszt nem filozófusmatériából gyúrták. Nem fürdött elég gyakran, vagy, hogy másként fogalmazzunk, egyáltalán. És nem a helyénvaló dolgokról filozofált. És nem a helyes dolgok érdekelték. Veszélyes dolgok. Más filozófusok kérdéseket tettek föl, mint: Szép-e az Igaz és Igaz-e a Szép? meg: Vajon a Valóságot a Megfigyelő Hozza-e Létre? Ám Didaktülosz a híres filozófiai rébuszt vetette föl: Igen, De Akkor Valójában Miről Szól Ez Az Egész, Ha a Mélyére Hatolunk, és Komolyan Mondom, Hogy Valójában!
Filozófiája három hírneves iskola keveréke volt – a cinikusoké, a sztoikusoké és az epikureusoké –, és mindhármat összegezte nevezetes szólásában: „Annál tovább, mint ameddig lódíthatod, nem bízhatsz egyetlen rohadékban sem, és ez ellen nem tehetsz semmit, szóval igyunk egyet. Ha te fizetsz, duplát kérek. Köszönöm. És egy csomag mogyorót. A csaj bal melle jóformán pucér, eh? Akkor még két zacskóval!”
Számosan idéztek híres-neves Elmélkedéseiből:
„Ez bizony muris egy világ. De röhögnöd kell, nem igaz? Nil Illegitimo Carborundum, én már csak azt mondom. A szakértők nem tudnak mindent. Viszont, hova jutnánk, ha mindnyájan ugyanolyanok lennénk?”
Om közelebb kúszott a hanghoz, megkerülve a fal sarkát, hogy beláthasson egy kicsiny udvarba.
A szemközti fal mellett egy nagyon nagy hordó állt. A körülötte lévő változatos szemét – törött borosamforák, lerágott csontok és két, durva deszkából készült toldaléksufni – azt sugallta, hogy a hordó valakinek otthonul szolgál. És ennek a benyomásnak súlyt adott a hordó fölött a falra tapasztott deszkára fölkrétázott cégér.
Így szólt:

DIDAKTÜLOSZ és Unokaöccse
Gyakorlatias Filozófusok

Egy Tézis Se Túl Egyetemes
„Mi Elvégezzük Helyetted a Gondolkozásod”

Kedvezményes tarifa du. 6 után
Friss Axiómák Mindennap

A hordó előtt, egy alacsony férfi olyan tógában, amely minden bizonnyal fehér volt valaha, ugyanúgy, ahogy a kontinensek is minden bizonnyal valaha egyetlen szárazföldet képeztek, rugdosott egy másikat, aki a földön feküdt.
– Te lusta disznó!
A fiatalabb fölült.
– Becsszó, bácsikám...
– Félórára hátat fordítok, és te elalszol munka közben!
– Miféle munka? Nem akadt semmi múlt hét óta, amikor Mr. Piloxi, a földműves...
– Honnan tudod? Honnan tudod? Amíg horkoltál, emberek tucatjai mehettek el melletted, és mindegyikük életéből hiányozhatott a személyre szabott filozófia!
– ...és ő is csak olajbogyóval fizetett.
– Alighanem jó árat kapok majd azokér' az olajbogyókér'!
– Rohadtak, bácsikám.
– Hülyeség! Azt mondtad, zöldek.
– Igen, de elvileg feketék kéne legyenek.
Az árnyékokban a teknősbéka feje ide-oda járt, mint egy nézőé a teniszmeccsen.
A fiatalember fölállt.
– Mrs. Bülaxisz volt itt ma reggel – mesélte. – Azt mondta, a közmondás, amit múlt héten fogalmaztál meg neki, már nem működik.
Didaktülosz megvakarta a fejét.
– Melyik is volt az? – firtatta.
– Azt adtad neki, hogy „Mindig virradat előtt a legsötétebb”.
– Nincs ezzel semmi baj. Piszok jó filozófia.
– Azt mondta a jóasszony, hogy nem érzi magát jobban. Egyébként, azt mondta, hogy egész éjszaka fönn volt a rossz lába miatt és voltaképp egész világos volt épp virradat előtt, szóval nem is igaz. És a lába is elhalt. Szóval beszámítottam neki a „Mégis, jót tesz neked, ha nevetsz”-be.
Didaktülosz kissé földerült.
– Becserélte arra, mi?
– Azt mondta, tesz vele egy próbát. Egy egész szárított tintahalat adott érte. Azt mondta, úgy nézek ki, mint akinek szüksége van a jóllakásra.
– Látod? Már okulsz. Mindenesetre az ebéd ezzel megvan. Látod, Urna? Megmondtam, menni fog, ha nem hátrálunk meg.
– Nem neveznék egy szárított tintahalat meg egy doboz olajbogyót valami hű de nagy megtérülésnek, mester. Nem az két hét megfeszített gondolkodásért.
– Kaptunk három obulust azért a közmondásért, amit az öreg Grillosznak, a vargának csináltunk.
– Nem, dehogy. Visszahozta. A feleségének nem tetszett a színe.
– És te visszaadtad neki a pénzét?
– Igen.
– Mi, az egészet?
– Igen.
– Ilyesmit nem szabad. Azok után nem, hogy koptatta a szavakat. Melyik is volt az?
– „A bölcs varjú tudja, merre mutat a teve.”
– Rengeteg munkát fektettem ebbe.
– Azt mondta, nem képes fölfogni.
– Én se értek a cipészséghez, de fölismerek egy pár jó minőségű szandált, amikor viselem.
Om pislogott fél szemével. Aztán megnézte az előtte lévő elmék alakját.
Az Urnának nevezett volt föltehetőleg az unokaöcs és egy eléggé normális fajta elmével rendelkezett, még akkor is, ha úgy tűnt, túl sok benne a kör meg a háromszög. De Didaktülosz elméje bugyborékolt és villózott, mint egy fazéknyi villamos angolna főzés közben. Om még sohasem látott hasonlót. Tesveer gondolatai eónok alatt siklottak helyükre, olyan volt, mint nézni, ahogy hegyek ütköznek össze; Didaktülosz gondolatai sustorogva űzték egymást. Nem csoda, hogy kopasz. A haja leéghetett belülről.
Om talált egy gondolkodót.
A hangzás alapján ráadásul olcsót.
Fölnézett a hordó mögötti falra. Távolabb imponáló márványlépcsők vezettek valami bronzajtóhoz, és az ajtó fölött, a kőbe ágyazott fémbetűkkel, állt a szó LIBRVM.
Túl sok időt töltött nézelődéssel. Urna keze rázárult Om teknőjére és hallotta, hogy Didaktülosz hangja így szól: – Hé... jót lehet enni egy ilyenből.

Tesveer meglapult.
– Megköveztétek a követünket! – üvöltötte Vorbis. – Egy fegyvertelen embert!
– Magának köszönhette – válaszolta a Tirannus. – Arisztokratész ott volt. Ő majd elmeséli neked.
A magas férfi bólintott, és fölállt.
– A szokásoknak megfelelően, bárki beszélhet a piactéren – kezdte.
– Hogy megkövezzék? – akarta tudni Vorbis.
Arisztokratész föltartotta a kezét.
– Á – mondta –, bárki bármit mondhat a téren. Ami csak tetszik. Ellenben van egy másik hagyomány is nálunk, amit szabad hallgatásnak nevezünk. Sajnos, amikor az embereknek nem tetszik, amit hallanak, egy kissé... ingerültté válhatnak.
– Én is ott voltam – jegyezte meg egy másik tanácsadó. – A papotok fölment beszélni, és eleinte minden jól ment, mert az emberek nevettek. És aztán azt mondta, hogy Om az egyetlen valóságos Isten, és mindenki elnémult. És aztán földöntötte Tuvelpitnek, a Bor Istenének szobrát. Ekkor kezdődött a baj.
– Azt akarod mondani nekem, hogy villám csapott belé? – érdeklődött Vorbis.
Vorbis immár nem üvöltött. A hangja kiegyensúlyozott volt, szenvedélymentes. Tesveer elméjében megfogalmazódott a gondolat: ez az, ahogy az exkvizítorok beszélnek. Amikor az inkvizítorok végeztek, megszólalnak az exkvizítorok...
– Nem. Egy amfora. Tudod, Tuvelpit ott volt a tömegben.
– És becsületes emberek megütése rendes, istenes viselkedésnek számít, mi?
– A misszionáriusod azt mondta, hogy azok az emberek, akik nem hisznek Omban, örökös büntetést fognak elszenvedni. Meg kell mondjam, hogy a sokadalom ezt gorombának találta.
– És ezért kövekkel dobálták meg...
– Nem sokkal. Csak az önérzete kapott sebet. És csak azután történt, amikor a nép kifogyott a zöldségekből.
– Zöldségeket hajigáltak?
– Amikor már nem találtak több tojást.
– És amikor mi eljövünk panaszt emelni...
– Biztos vagyok benne, hogy a hatvan hajó panaszkodásnál többet is szándékozott – vélte a Tirannus. – És mi figyelmeztettünk, Vorbis nagyuram. Az emberek megtalálják Ephebében, amit keresnek. Újabb rajtaütések lesznek a partvidéketeken. Zaklatni fogjuk a hajóitokat. Hacsak alá nem írod.
– És az átjárás joga Ephebén keresztül? – tudakolta Vorbis.
A Tirannus mosolygott.
– Át a sivatagon? Uram, ha képes vagy átkelni a sivatagon, biztos vagyok benne, hogy bárhová el tudsz menni. – A Tirannus elfordította tekintetét Vorbisról az oszlopok között jól látható égbolt felé.
– És most látom, hogy közel a dél – mondta. – És a nap melegszik. Kétségkívül meg szeretnéd vitatni a mi... huh... javaslataink a kollégáiddal. Javasolhatom, hogy találkozzunk újra alkonyatkor?
Úgy tűnt, hogy Vorbis ezt röviden fontolóra veszi.
– Azt hiszem – szólalt meg végül –, hogy tanácskozásunk esetleg tovább tart. Hát akkor legyen... holnap reggel?
A Tirannus biccentett.
– Ahogy akarod. Ezalatt a palota rendelkezésetekre áll. Van itt számos templom és műalkotás, ha szeretnétek ilyesmit megtekinteni. Amikor enni kívántok, említsétek meg ezt a legközelebbi rabszolgának.
– A rabszolga ephebei szó. Nekünk Omban nincs szavunk a rabszolgára – jegyezte meg Vorbis.
– Így tudom én is – bólintott a Tirannus. – Gondolom, a halaknak sincs szavuk a vízre. – Újra elmosolyodta tünékeny mosolyát. – És persze vannak fürdők és itt a Könyvtár is. Számtalan szépséges látnivaló. A vendégeink vagytok.
Vorbis fejet hajtott.
– Imádkozom – mondta –, hogy egy nap te is a vendégem legyél.
– És mi mindent fogok majd akkor én látni – felelte a Tirannus.
Tesveer fölállt, föllökve a lócáját, és még jobban elvörösödött zavarában.
Azt gondolta: hazudtak Dorgal Testvérről. Félig agyonverték, Vorbis azt mondta, és egészen megkorbácsolták. És Nhemrot Testvér mondta, hogy látta a tetemet és ez tényleg igaz. Csak mert beszélt! Az olyan emberek, akik ilyet tesznek, megérdemlik a... büntetést. És rabszolgákat tartanak Embereket kényszerítenek, hogy akaratuk ellenére dolgozzanak. Úgy bánnak velük, mint az állatokkal. És még az uralkodójukat is Tirannusnak nevezik!
És ebből miért nem egészen az semmi, aminek látszik?
Miért nem hiszek el ebből semmit?
Honnan tudom, hogy ez nem igaz?
És hogy értette, hogy a halaknak nincs szavuk a vízre?

Az omniaiakat félig visszakísérték, félig visszavezették fogolytáborukba. Újabb gyümölcsöstál várt az asztalon Tesveer cellájában, további hallal meg egy vekni kenyérrel.
Valamint volt ott egy férfi is, aki a padlót söpörte.
– Ümm – motyogta Tesveer. – Te rabszolga vagy?
– Igen, gazda.
– Biztos rémes.
A férfi söprűjére támaszkodott. – Igazad van. Rémes. Tényleg rémes. Tudod, hogy hetente csak egy szabadnapot kapok?
Tesveer, aki korábban sosem hallotta a „szabadnap” szót, és aki számára egyébként is teljesen ismeretlen volt a fogalom, tétován bólintott.
– Miért nem szöksz meg? – tudakolta.
– Ó, már megtettem – válaszolta a rabszolga. – Egyszer elszöktem Tsortba. Nem tetszett ott valami nagyon. Visszajöttem. Viszont minden télen elszököm Dzselébéjbibe két hétre.
– És olyankor visszahoznak? – érdeklődött Tesveer.
– Huh! – morrant a rabszolga. – Nem, dehogy. Nyomorult fösvény az az Arisztokratész. Magamnak kell visszajönnöm. Stoppolnom kell hajókat, ilyesmik.
– Visszajössz?
– Aha. A külföldet egész jó meglátogatni, de azért nem szeretnél ott lakni. Különben is, már csak négy évem van hátra rabszolgaként, és aztán szabad leszek. Szavazati jogot kapsz, ha szabad vagy. És tarthatsz rabszolgákat. – Az arca megkövült a visszaemlékezés erőfeszítésétől, ahogy sorra vette a pontokat az ujjain. – A rabszolgák naponta háromszor kapnak enni, legalább egyszer húst is. És hetente egy szabadnapot. És minden évben két hét engedélyezett szökést. És én nem csinálok tűzhelyet vagy nehéz súlyt és nagy élettapasztalaton nyugvó visszavágásokat csak megegyezés szerint.
– Igen, de nem vagy szabad – vágta rá Tesveer, akarata ellenére kíváncsian.
– Mi a különbség?
– Ööö... egyáltalán nem kapsz szabadnapot. – Tesveer megvakarta a fejét. – És eggyel kevesebb az étkezés.
– Tényleg? Akkor azt hiszem, kihagyom a szabadságot, köszi.
– Ööö... láttál valahol errefelé egy teknősbékát? – kérdezte Tesveer.
– Nem. És kitakarítottam az ágy alatt is.
– Láttál egyet valahol máshol ma?
– Szeretnél egyet? Jót lehet enni egy oly...
– Nem. Nem. Teljesen rendben van...
– Tesveer!
Vorbis hangja volt az. Tesveer kisietett az udvarra és be Vorbis cellájába.
– Á, Tesveer.
– Igen, uram?
Vorbis törökülésben ült a padlón, és a falat bámulta.
– Te fiatalember vagy, aki új helyen jár – jelentette ki Vorbis. – Nincs kétségem, hogy sok mindent szeretnél látni.
– Szeretnék? – kérdezett vissza Tesveer. Vorbis már megint az exkvizítor hangot használta – kiegyensúlyozott egyhangúságot, olyan hangot, mint egy tompa fényű acélcsík.
– Odamehetsz, ahova akarsz. Nézz meg új dolgokat, Tesveer! Tanulj meg mindent, amit csak tudsz! Te vagy a szemem és a fülem. És az emlékezetem. Tudj meg mindent erről a helyről!
– Ööö... Igazán, uram?
– Olyan benyomást tettem rád, Tesveer, mint aki meggondolatlanul használja a beszédet?
– Nem, uram.
– Menj! Töltekezz! És gyere vissza alkonyatra!
– Ööö... Még a Könyvtárba is? – firtatta Tesveer.
– Á? Igen, a Könyvtár. A Könyvtár, amijük itt van. Persze. Haszontalan és veszélyes és gonosz tudással tömve. Látom magam előtt a fejemben, Tesveer. El tudod ezt képzelni?
– Nem, Vorbis nagyuram.
– Ártatlanságod a pajzsod, Tesveer. Nem. Feltétlenül menj el a Könyvtárba! Nem félek attól, hogy hatással lesz rád.
– Vorbis nagyuram?
– Igen?
– A Tirannus azt mondta, hogy alig tettek valamit Dorgal Testvérrel...
Némaság göngyölítette ki nyugtalan hosszát.
Vorbis azt válaszolta: – Hazudott.
– Igen. – Tesveer várt. Vorbis folytatta a fal bámulását. Tesveer elmerengett, vajon mit láthat ott. Amikor úgy tűnt, a közeljövőben semmi más nem fog történni, megszólalt: – Köszönöm.
Egy kissé hátralépett, mielőtt kiment, hogy be tudjon kandikálni az esperes ágya alá.

Valószínűleg bajban van, gondolta Tesveer, miközben átsietett a palotán. Mindenki meg akarja enni a teknősbékákat.
Megpróbált mindenhova nézni, s ugyanakkor elkerülni a mezítelen nimfák frízeit.
Tesveer formailag tudatában volt, hogy a nők alakja különbözik a férfiakétól; nem hagyta ott a falut, míg tizenkét éves nem lett, s arra az időre némelyik kortársa már megházasodott. És az omnianizmus bátorította a korai házasságot, mint a Bűnbeesés prevencióját, jóllehet bármilyen tevékenység, amely érintette az emberi anatómia nyak és térd közé eső részét, mindenképpen többé-kevésbé Bűnös dolognak számított.
Tesveer azt kívánta, bárcsak nagyobb tudós lenne, hogy megkérdezhesse Istenét, miért van ez így.
Aztán azon kapta magát, hogy azt kívánja, bárcsak Istene intelligensebb Isten lenne, hogy képes legyen választ adni.
Nem sikoltott értem, gondolta. Biztos, hogy meghallottam volna. Szóval talán senki sem főzi.
Az egyik szobrot tisztogató rabszolga útba igazította a Könyvtárba. Tesveer végigdöcögött egy oszlopok szegélyezte folyosón.
Amikor odaért a Könyvtár előtti udvarra, az tele volt zsúfolva filozófusokkal, mindegyik a nyakát nyújtogatta, hogy lásson valamit. Tesveer ki tudta venni a szokásos zsémbes perpatvart, mely mutatta, hogy filozófiai diskurzus zajlik.
Ebben az esetben:
– Van tíz obulusom itt, ami azt mondja, hogy nem képes még egyszer megcsinálni!
– Beszélő pénz? Ez olyasmi, amit nem hallasz mindennap, Xenón.
– Aha. És hamarosan istenekhozzádot mond.
– Nézd, ne légy hülye! Ez egy teknősbéka. Csak násztáncot jár...
Lélegzet-visszafojtott csönd támadt. Aztán afféle kollektív sóhaj hallatszott.
– Nesze!
– Az egyáltalán nem rendes szög!
– Ugyan már! Szeretném látni, ahogy te jobbat művelsz az adott körülmények közt!
– Most mit csinál?
– Azt hiszem, az átfogót.
– Ezt te átfogónak nevezed? Tiszta cikcakk.
– Nem cikcakkos. Igenis, egyenesen rajzolja, és te nézel rá cikcakkos módon!
– Fogadok harminc obulusba, hogy nem tud négyzetet rajzolni!
– Itt van negyven obulus, ami azt mondja, hogy tud.
Újabb csönd kővetkezett, majd éljenzés.
– Aha!
– Ez inkább paralelogramma, ha engem kérdezel – jelentette ki egy ingerült hang.
– Figyelj, fölismerek egy négyzetet, ha látom! És ez egy négyzet.
– Rendben. Akkor dupla vagy semmi. Fogadjunk, hogy nem tud egy tizenkétszöget!
– Hah! Épp most fogadtál arra, hogy nem tud szeptagont.
– Dupla vagy semmi. Tizenkétszög. Aggódsz, mi! Kissé elfogott az Oryctolagus lepustulus érzés? Mak-mak?
– Szemétség lenne elvenni a pénzed...
Megint csönd támadt.
– Tíz oldal? Tíz oldal? Hah!
– Mondtam neked, hogy semmire se jó! Ki hallott már egy geometriát ismerő teknősbékáról?
– Újabb őrült ötlet, Didaktülosz?
– Megmondtam előre. Ez csak egy teknősbéka.
– Jót lehet enni az ilyenekből.
A filozófusok tömege föloszlott, elcsörtetve Tesveer mellett anélkül, hogy különösebb figyelmet fordítottak volna rá. Ő pedig megpillantott egy nedves homokkört, amit elborítottak a geometriai alakzatok. Om csücsült az egész közepén. Mögötte egy pár nagyon szutykos filozófus, egy pénzérmehalmot számolva.
– Hogy állunk, Urna? – kérdezte Didaktülosz.
– Ötvenkét obulussal jobban, mester.
– Látod? A dolgok egyre jobbak lesznek minden nap. Bár az kár, hogy nem tudta a különbséget tíz és tizenkettő között. Vágd le az egyik lábát, és pörköltet fogunk ebédelni!
– Vágjak le egy lábat?
– Hát, egy ilyen teknősbékát, mint ez, az ember nem eszik meg egyszerre.
Didaktülosz arcát egy pufók, X lábú és vörösképű fiatalember felé fordította, aki a teknősbékát bámulta.
– Igen? – szólalt meg.
– A teknősbéka igenis tudja, mi a különbség tíz és tizenkettő közt – mondta a kövér fiú.
– A nyavalyás épp most veszített nekem nyolcvan obulust – felelte Didaktülosz.
– Igen. De holnap... – kezdte a fiú olyan üveges tekintettel, mintha gondosan megismételne valamit, amit épp most hallott, -...holnap... képes kéne legyél, hogy kicsikard a legalább három az egyhez esélyt.
Didaktülosznak leesett az álla.
– Add ide a teknősbékát, Urna – kérte.
A filozófusnövendék lenyúlt, és nagyon elővigyázatosan fölkapta Omot.
– Tudod, gondoltam már rögtön az elején, hogy van valami fura ebben a jószágban – mondta Didaktülosz. – Mondtam Urnának, itt a holnapi vacsora, és akkor ő azt mondja nem, ez húzza a farkát a homokban és geometriát követ el. Ez nem természetes dolog egy teknősbékánál, mármint a geometria.
Om szeme Tesveer felé fordult.
– Muszáj voltam – közölte. – Ez volt az egyetlen módszer, hogy fölkeltsem a figyelmét. Most a kíváncsiságánál fogva elkaptam. Amikor elkapod őket a kíváncsiságuknál fogva, a szívük és az eszük is követni fogja.
– Ő egy Isten – magyarázta Tesveer.
– Tényleg? Hogy hívják? – tudakolta a filozófus.
– Ne mondd meg neki! Ne mondd meg neki! Meg fogják hallani a helyi istenek!
– Nem tudom – válaszolta Tesveer.
Didaktülosz megfordította Omot.
– A Teknőc Mozog – jegyezte meg elgondolkodón Urna.
– Mi? – kérdezte Tesveer.
– A mester írt egy könyvet – válaszolta Urna.
– Nem igazán könyv – szerénykedett Didaktülosz. – Inkább csak tekercs. Csak egy apróság, amit összeütöttem.
– Azt mondja, hogy a világ lapos és egy óriási teknőc hátán halad az űrben? – tudakolta Tesveer.
– Olvastad? – Didaktülosz tekintete nem moccant. – Rabszolga vagy?
– Nem – felelte Tesveer. – Én egy...
– Ne említsd a nevem! Nevezd magad írnoknak vagy valaminek!
– ...írnok vagyok – fejezte be Tesveer elhalóan.
– Aha – bólintott Urna. – Azt látom. Az árulkodó bőrkeményedésből a hüvelykujjon, ahol a tollat tartod. A tintafoltokból végig az ingujjadon.
Tesveer rápillantott a bal hüvelykujjára. – Nekem nincs...
– Aha – vigyorgott Urna. – A bal kezed használod, igaz?
– Ööö, mindkettőt – felelte Tesveer. – De nem nagyon jól, mindenki azt mondja.
– Á! – csodálkozott el Didaktülosz. – Ambi-sinister?
– Mi?
– Úgy érti, inkompetens mindkét kézzel – világosította föl Om.
– Ó. Igen. Az vagyok én – köhécselt udvariasan Tesveer. – Nézd... egy filozófust keresek. Hümm. Olyat, aki mindent tud az istenekről.
Várt.
Aztán megkérdezte: – Nem fogod azt mondani, hogy ők egy idejétmúlt hiedelemrendszer relikviái?
Didaktülosz, még mindig Om teknőjén futtatva végig ujjait, a fejét rázta.
– Kizárt. Szeretem, ha jó messze vannak innen az égiháborúk.
– Ó! Abba tudnád hagyni a folytonos körbeforgatását? Épp most mondta nekem, hogy nincs ínyére.
– Meg lehet mondani, mennyi idősek, ha kettévágod őket és megszámolod a gyűrűket – állította Didaktülosz.
– Khm. Túl sok humorérzéke sincs.
– Hangzás alapján omniai vagy.
– Igen.
– A szerződésről jöttél tárgyalni?
– Én a fülelést csinálom.
– És mit szeretnél tudni az istenekről?
Úgy tűnt, Tesveer fülel.
Végül megszólalt: – Hogyan kezdődnek. Hogyan nőnek. És mi történik velük később.
Didaktülosz Tesveer kezébe tette a teknősbékát.
– Pénzt kóstál, az ilyen gondolkozás – jelentette ki.
– Tudasd velem, amikor már többet használtunk ötvenkét obulusnyi értéknél – felelte Tesveer. Didaktülosz vigyorgott.
– Úgy néz ki, te tudod használni a fejed – vélekedett. – Jó a memóriád?
– Nem. Nem nevezném jónak.
– Tényleg? Jó. Gyere be a Könyvtárba! Tudod, annak földelt rézteteje van. Az istenek tényleg rühellik az ilyesmit.
Didaktülosz lenyúlt maga mellé, és fölvett egy rozsdás vaslámpást.
Tesveer fölnézett a nagy, fehér épületre.
– Ez a Könyvtár? – kérdezte.
– Igen – válaszolta Didaktülosz. – Ezért van a LIBRVM szó az ajtó fölé vésve olyan szép, nagy betűkkel. De egy írnok, mint te, ezt persze tudja.

Ephebe Könyvtára volt – mielőtt leégett – a második legnagyobb a Korongon.
Persze, nem olyan nagy, mint a Láthatatlan Egyetem könyvtára, de annak a könyvtárnak mágikus természetéből kifolyólag akad egy-két előnye. Például sehol egyetlen más könyvtárnak sincs egy teljes csarnoknyi meg nem írt könyve – könyvek, melyek megíródtak volna, ha a szerzőt föl nem falja egy aligátor nagyjából az első fejezet táján és így tovább. Képzeletbeli helyek atlaszai. Illuzórikus szavak szótárai. Útmutatók kandikálóknak láthatatlan dolgok meglesésére. Elvadult szókincstárak az Elveszett Olvasóteremben. Olyan hatalmas könyvtár, hogy eltorzítja a valóságot és kaput nyit az összes többi könyvtárba, bárhová és bármikorba.
És milyen más az Ephebei Könyvtár, négy- vagy ötszáz kötetével. Számos tekercs akadt közöttük, hogy megspórolják az olvasóknak egy rabszolga odahívásának fáradságát valahányszor lapozgatni akarnak egyet. De mindegyik a maga saját rekeszében hevert. A könyveket nem szabad túl közel tárolni egymáshoz, ellenkező esetben különös és előre nem látható módon hatnak egymásra.
Napsugarak döfték át az árnyékokat, olyan szembetűnően a poros levegőben, mintha oszlopok lennének.
Noha ez volt a Könyvtár csodái közül a legcsekélyebb, Tesveer nem tudott nem észrevenni egy furcsa szerkezetet a polcok közti folyosókon. Faléceket rögzítettek a kőpolcok közé hozzávetőlegesen két méterre a padlótól úgy, hogy alátámasztottak egy szélesebb deszkát, aminek szemmel láthatólag nem volt semmi haszna. A fapalló alját durva vésetek díszítették.
– A Könyvtár – jelentette be Didaktülosz.
Fölnyúlt. Az ujjai gyöngéden végigsimították a deszkát a feje fölött.
Az igazság derengeni kezdett Tesveernek.
– Te vak vagy, ugye? – tudakolta.
– Úgy van.
– De egy lámpást cipelsz?
– Teljesen rendben van – válaszolta Didaktülosz. – Nem teszek bele olajat.
– Lámpás, mely nem világít a férfinak, aki nem lát?
– Aha. Tökéletesen szuperál. És persze nagyon filozofikus is.
– És egy hordóban laksz.
– Nagyon divatos egy hordóban lakni – állította Didaktülosz, fürgén előrelépdelve, ujjai csak hébe-hóba érintették a palló domború mintáit. – A legtöbb filozófus ezt teszi. Megvetést és lekicsinylést mutat a világi dolgok iránt. Jelzem, Legibusnak szaunája van a sajátjában. Azt mondja, egész elképesztő, miféle dolgokra tudsz gondolni benne.
Tesveer körülnézett. Tekercsek ugrottak előre tárolóhelyükből, mint az órát jelző kakukkok.
– Ez az egész olyan... sose találkoztam filozófussal, mielőtt idejöttem – mondta. – Múlt éjjel ők mind...
– Nem szabad elfelejteni, hogy errefelé három alapvető megközelítése létezik a filozófiának – közölte Didaktülosz. – Urna, mondd el neki!
– Vannak a xenónisták – vágta rá azonnal Urna. – Ők azt állítják, hogy a világ alapjában véve komplex és véletlenszerű. És vannak az ibidemiták. Szerintük a világ alapvetően egyszerű és bizonyos alapszabályokat követ.
– És vagyok én – tette hozzá Didaktülosz, előhúzva egy tekercset polcáról.
– A mester azt mondja, ez lényegében muris egy világ – ismertette Urna.
– És nem tartalmaz elegendő szeszesitalt – egészítette ki Didaktülosz.
– És nem tartalmaz elegendő szeszesitalt.
– Istenek – mondta félig magának Didaktülosz. Kihúzott egy újabb tekercset. – Az istenekről akarsz többet tudni? Itt vannak Xenón Elmélkedései és a jó öreg Arisztokratész Frázisai és Ibidem átkozottul ostoba Értekezései és Legibus Geometriái és Hierarcha Teológiái...
Didaktülosz ujjai táncoltak az állványokon. Még több por került a levegőbe.
– Ezek mind könyvek? – kérdezte Tesveer.
– Ó, igen. Itt mindenki könyveket ír. Nem lehet megakadályozni a bitangokat.
– És az emberek elolvashatják ezeket? – tudakolta Tesveer.
Omniát egyetlen könyvre alapozták. És itt... százával vannak...
– Hát, ha akarják – válaszolta Urna. – De senki sem jön ide gyakran. Ezek nem olvasásra szánt könyvek. Inkább csak megírásra.
– Évezredek bölcsessége, ez itt – jelentette ki Didaktülosz. – Tudod, muszáj megírni egy könyvet, hogy bizonyítsd, filozófus vagy. Akkor megkapod a tekercsed és a hivatalos filozófusi szivacsot ingyen.
A napfény tócsába gyűlt egy nagy kőasztalon a terem közepén. Urna kibontott egy tekercset teljes hosszában. Pompás virágok ragyogtak föl az aranyszínű fényben.
– Oranzskratész A Növények Természetéről-je – mondta Didaktülosz. – Hatszáz növény és fölhasználhatóságuk...
– Gyönyörűek – suttogta Tesveer.
– Igen, az az egyik haszna a növényeknek – vélte Didalctülosz. – Méghozzá olyan, amit a jó öreg Oranzskratész elmulasztott észrevenni. Jól van. Mutasd meg neki Philo Bestiáriumát, Urna.
Újabb tekercs tekeredett ki. Voltak benne állatokat ábrázoló képek tucatjai, olvashatatlan szavak ezrei.
– De... állatképek... az helytelen... hát nem helytelen a...
– Úgy nagyjából mindenféle képei megtalálhatók benne – közölte Didaktülosz.
A művészet tilos volt Omniában.
– És ez itt a könyv, amit Didaktülosz írt – mutatott rá Urna.
Tesveer lenézett egy teknőc képére. Voltak ott... elefántok, ezek elefántok, bocsátotta rendelkezésére az emlékezete az elméjébe kitörölhetetlenül bevésődő bestiárium friss emlékképeiből... elefántok vannak a hátán és rajtuk valami hegyekkel meg egy óceán vízesésével a pereme körül...
– Ez hogy lehet? – érdeklődött Tesveer. – Egy világ egy teknősbéka hátán? Miért mondja mindenki ezt el nekem? Ez nem lehet igaz!
– Mondd ezt a tengerészeknek – javasolta Didaktülosz. – Mindenki tudja, aki valaha hajózott a Perem-óceánon. Minek tagadni a nyilvánvalót?
– De ugye kétségtelen, hogy a világ tökéletes gömb, mely a nap gömbje körül kering, pont ahogy a Septateuch tanítja nekünk – mondta riadtan Tesveer. – Az olyan... logikusnak tűnik. Ahogy a dolgoknak lenniük kéne.
– Kéne? – firtatta Didaktülosz. – Nos, a kénéhez nem tudok hozzászólni. Az nem filozofikus szó.
– És... mi ez a... – motyogta Tesveer, rámutatva egy körre a teknőc rajza alatt.
– Az egy felülnézeti látkép – válaszolta Urna.
– A világ térképe – egyszerűsített Didaktülosz.
– Térkép? Mi az a térkép?
– Afféle kép, amely megmutatja, hogy hol vagy – magyarázta Didalctülosz.
Tesveer ámultan bámult. – És honnan tudja?
– Hah!
– Istenek – ösztökélte újra Om. – Azért vagyunk itt, hogy az istenekről kérdezősködjünk!
– De ez az egész igaz? – kérdezte Tesveer.
Didaktülosz vállat vont. – Lehetséges. Lehetséges. Mi itt vagyunk és most most van. Ahogy én látom, ez után minden más áthajlik találgatásba.
– Úgy érted, nem tudod, hogy ez igaz-e? – csodálkozott el Tesveer.
– Azt gondolom, hogy esetleg az – felelte Didaktülosz. – De tévedhetek. Nem lenni biztosnak semmiben, tulajdonképpen erről szól a filozófuslét.
– Beszélj az istenekről! – parancsolta Om.
– Istenek – nyögte Tesveer elhalóan.
Az elméje tűzbe jött. Ezek az emberek készítették mindezen könyveket a dolgokról és nem biztosak. De ő bezzeg biztos volt és Nhemrot Testvér is biztos volt és Vorbis Esperes bizonyossága olyan, hogy meggörbítheted rajta a lópatkót. A bizonyosság kőszikla.
Most értette, hogy amikor Vorbis Ephebéről beszél, miért szürkül el arca a gyűlölettől, s lesz hangja feszült, akár egy drót. Ha nincs igazság, mi marad? És ezek a hebegő-habogó öregemberek azzal töltik az idejük, hogy kirugdalják a világ tartóoszlopait és nincs másuk, amivel pótolhatják őket, csak a bizonytalanság. És erre büszkék?
Urna egy kis létrán állt, és a tekercsek polcain kotorászott. Didaktülosz leült Tesveerrel szemben, vak tekintete még mindig világosan rászegeződött.
– Ez nem tetszik neked, igaz? – kérdezte a filozófus.
Tesveer nem szólt semmit.
– Tudod – csevegett Didaktülosz –, az emberek majd azt mondják neked, hogy mi, világtalanok világiak vagyunk, ami a többi érzékszervet illeti. Ez persze nem igaz. A szemetek csak azért mondják ezt, mert ettől jobban érzik maguk. Ez megszabadítja őket a kötelezettségtől, hogy sajnáljanak minket. De amikor nem láthatsz, tényleg megtanulsz jobban odafigyelni. A mód, ahogy az emberek lélegzenek, a hangok, amiket a ruházatuk kelt...
Urna újfent fölbukkant egy újabb tekerccsel.
– Nem lenne szabad ezt tenned – szólalt meg Tesveer boldogtalanul. – Ez az egész... – A hangja elfúlt.
– Tudom, milyen a bizonyosság – jelentette ki Didaktülosz. Most a könnyed, lobbanékony tónus eltűnt a hangjából. – Emlékszem, mielőtt megvakultam, egyszer jártam Omniában. Ez még a határok lezárása előtt történt, amikor még engedtétek utazni az embereket. És a ti Citadellátokban láttam, ahogy a tömeg halálra kövez egy férfit egy gödörben. Te láttál ilyet?
– Meg kell tenni – motyogta Tesveer. – Hogy a lélek megtisztuljon és...
– Lélekről nem tudok. Sose voltam az a fajta filozófus – nyilatkozta Didaktülosz. – Mindössze annyit tudok, hogy borzalmas látvány volt.
– A test állapota nem...
– Ó, én nem a szegény szerencsétlenről beszélek ott a gödörben – igazította ki a filozófus. – Azokról az emberekről beszélek, akik a köveket hajították. Ők aztán biztosak voltak. Biztosak abban, hogy nem ők vannak a gödörben. Látni lehetett az arcukon. Annyira örültek, hogy nem ők vannak ott, hogy olyan erősen dobtak, ahogy csak tudtak.
Urna tétova kinézettel körözött köröttük.
– Nálam van A vallásról Abraxastól – közölte.
– A jó öreg „Csontszén” Abraxas – derült föl újra hirtelen Didaktülosz. – Ez idáig tizenötször csapott belé villám és még mindig nem adja föl. Éjszakára kölcsönveheted ezt, ha akarod. De figyelmeztetlek, csak semmi firkálás a margókra, hacsak nem valami érdekeset!
– Ez az! – állította Om. – Gyerünk, hagyjuk itt ezt a bolondot!
Tesveer kigöngyölítette a tekercset. Még csak kép se volt rajta. Sort sor után ákombákom töltött meg.
– Éveket töltött a kutatásával – mesélte Didaktülosz. – Kiment a sivatagba, beszélt a kisistenekkel. A mi isteneink közül is elbeszélgetett némelyikkel. Bátor ember. Azt mondja, az istenek szeretnek látni egy ateistát a környéken. Ad nekik egy célpontot.
Tesveer egy kissé tovább tekerte a tekercset. Öt perccel ezelőtt beismerte volna, hogy nem tud olvasni. Most az inkvizítorok legnagyobb erőfeszítései sem tudták volna ezt kicsikarni belőle. Reményei szerint úgy tartotta föl a pergament, ahogy az szokásos.
– Most hol van? – kérdezte.
– Nos, valaki azt mondta, hogy látott egy pár szandált, amiből füst gomolygott pont Abraxas háza előtt egy-két évvel ezelőtt – válaszolta Didaktülosz. – Lehetséges, tudod, hogy túlfeszítette a szerencséjét.
– Azt hiszem – vélte Tesveer –, hogy jobb lesz, ha megyek. Sajnálom, hogy alkalmatlankodtam.
– Hozd vissza, amikor végeztél vele – kérte Didaktülosz.
– Az emberek Omniában így olvasnak? – tudakolta Urna.
– Mi?
– Fejjel lefelé.
Tesveer fölvette a teknősbékát, szúrósan meredt Urnára, és amilyen gőgösen csak lehet, kivonult a Könyvtárból.
– Hmm – mondta Didaktülosz. Ujjaival dobolt az asztalon.
– Ő volt az, akit tegnap éjjel a kocsmában láttam – állította Urna. – Biztos vagyok benne, mester.
– De az omniaiak itt laknak a palotában.
– Úgy van, mester.
– De a kocsma kívül van.
– Igen.
– Akkor hát át kellett röpüljön a falon, azt hiszed?
– Biztos vagyok benne, hogy ő volt az, mester.
– Akkor... talán ő később érkezett. Talán még nem jött a palotába, amikor láttad.
– Csak ez lehet, mester. A labirintus őrei megvesztegethetetlenek.
Didaktülosz Urna tarkójára sózott a lámpásával.
– Ostoba fickó! Már beszéltem neked az ilyen állításokról.
– Úgy értem, nem könnyű megvesztegetni őket, mester. Például Omnia minden aranya kevés lenne.
– Ez már jobb.
– Gondolod, hogy a teknősbéka egy isten volt, mester?
– Alapos csávába fog kerülni Omniában, ha az. Nekik ott mocsok egy istenük van. Olvastad valaha a jó öreg Abraxast?
– Nem, mester.
– Nagy tekintély istenekben. Nagyon istenes pasas. Mindig égett haj szaga volt. Természettől fogva immúnis.

Om lassan végigmászott egy sor mentén.
– Hagyd abba ezt a föl-le járkálást! – kérte. – Nem tudok összpontosítani.
– Hogy beszélhetnek úgy az emberek? – kérdezte Tesveer az üres levegőtől. – Úgy csinálva, mintha örülnének, hogy nem tudnak dolgokat! Újabb és újabb dolgokat találva, amiket nem tudnak! Ez olyan, mint mikor a gyerekek büszkén jönnek megmutatni neked egy teli bilit!
Om egy körömmel megjelölte, hol tart.
– De rájönnek dolgokra – vélekedett. – Ez az Abraxas nagy gondolkodó volt, nem vitás. Én sem tudtam egyet s mást mindebből. Ülj le!
Tesveer engedelmeskedett.
– Rendben – mondta Om. – Na már most... figyelj ide! Tudod, hogy honnan szerzik erejük az istenek?
– A bennük hívő emberekből – felelte Tesveer. – Emberek milliói hisznek benned.
Om tétovázott.
Jól van, na, jól van, na. Mi itt vagyunk és most most van. Előbb-utóbb rá fog jönni magától is...
– Nem hisznek – közölte Om.
– De...
– Megesett ez máskor is – mesélte a teknősbéka. – Több tucatszor. Tudtad, hogy Abraxas megtalálta Ee elveszett városát? Nagyon különös faragványok, azt mondja. Hit, azt mondja. A hit eltolódik. Az emberek kezdetben az istenben hisznek és a végén a szervezetben.
– Nem értem – mondta Tesveer.
– Hadd fogalmazzam meg másként – próbálkozott a teknősbéka. – Az Istened vagyok, igaz?
– Igen.
– És engedelmeskedsz nekem.
– Igen.
– Pompás. Akkor fogj egy követ és eredj, öld meg Vorbist!
Tesveer nem moccant.
– Biztos vagyok benne, hogy hallottál – jegyezte meg Om.
– De Kvizíció meg fog...
– Akkor most tudod, hogy mire gondoltam – állapította meg a teknősbéka. – Jobban félsz tőle, mint tőlem, most már. Abraxas itt azt írja: „Az Issten körül kialakul az imák és Szertartássok és Épületek és Papok és Tekintély formasságai, míg Végül az Issten meg nem Hall. Éss ezt essetleg észre ssem veszik”.
– Ez nem lehet igaz!
– Azt hiszem, igaz. Abraxas azt mondja, van valamiféle kagyló, ami ugyanilyen módon él. Egyre nagyobb és nagyobb héjat készít, míg végül többé nem tud megmozdulni, így aztán elpusztul.
– De... de... ez azt jelenti... a teljes Egyház...
– Igen.
Tesveer próbálta megragadni ezt a gondolatot, de annak puszta iszonyúsága kitépte mentális markolásából.
– De te nem vagy halott – sikerült kinyögnie.
– Kis híja – vélte Om. – És tudod, mi a fura? Egyetlen kisisten sem próbál a helyemre férkőzni. Meséltem neked az öreg Ur-Gilasról? Nem? Régen, még előttem ő volt az isten ott, ami most Omnia. Nem valami nagy szám. Alapjában véve egy időisten. Vagy kígyóisten. Mindenesetre valami. Viszont évekbe telt megszabadulni tőle. Háborúk meg minden. Szóval gondolkoztam...
Tesveer nem szólt semmit.
– Om még létezik – mondta a teknősbéka. – Úgy értem, a külsőségek. Csak meg kell értetned az emberekkel.
Tesveer még mindig nem szólt semmit.
– Te lehetsz a következő próféta – unszolta Om.
– Nem lehetek! Mindenki tudja, hogy Vorbis lesz a következő próféta!
– Á, de te leszel a hivatalos.
– Nem.
– Nem? Az Istened vagyok!
– És én az én énem vagyok. Nem vagyok próféta. Még csak írni se tudok. Nem tudok olvasni. Senki se fog meghallgatni.
Om végigmérte.
– Be kell ismernem, hogy nem te vagy az a választott, akit választottam volna – értett egyet.
– A nagy próféták látnokok voltak – szögezte le Tesveer. – Még akkor is, ha ők... még ha te nem is beszéltél hozzájuk, nekik volt mondanivalójuk. Mit mondhatnék én? Nekem nincs mondandóm senkinek. Mit mondhatnék?
– Higgyetek a Nagy Isten Omban – javasolta a teknősbéka.
– És aztán mi lesz?
– Hogy érted, hogy aztán mi lesz?
Tesveer lehangoltan kinézett az elsötétedő udvarra.
– Higgyetek a Nagy Isten Omban, vagy le lesztek sújtva villámokkal – mormolta.
– Szerintem jól hangzik.
– Ez az, ahogy ennek mindig lennie kell?
A nap utolsó sugarai megcsillantak az udvar közepén álló szobron. Volt benne valami bizonytalanul nőies. Egy pingvin gubbasztott az egyik vállán.
– Patina, a Bölcsesség Istennője – szólalt meg Tesveer. – Amelyiknek pingvinje van. Miért pingvinje?
– El se tudom képzelni – vágta rá Om.
– Nincs semmi bölcs a pingvinekben, ugye?
– Nem hinném. Hacsak be nem számítod a tényt, hogy nem fordulnak elő Omniában. Az elég bölcs tőlük.
– Tesveer!
– Ez Vorbis – közölte Tesveer, és fölállt. – Itt hagyhatlak téged?
– Igen. Még akad egy kis dinnye. Úgy értem, vekni.
Tesveer kiballagott a homályba.
Vorbis egy padon ült egy fa alatt, olyan mozdulatlanul, mint egy szobor az árnyékban.
Bizonyosság, gondolta Tesveer. Azelőtt mindig biztos voltam. Most nem vagyok olyan biztos.
– Á, Tesveer! Elkísérsz engem egy kis sétára! Veszünk egy kis esti levegőt!
– Igen, uram.
– Élvezted a látogatást Ephebében.
Vorbis ritkán tett föl kérdést, ha egy állítás is megfelelt.
– A vizit... érdekes volt.
Vorbis fél kezét Tesveer vállára tette, és a másikat arra használta, hogy fölhúzza magát a botja segítségével.
– És mit gondolsz róla? – tudakolta.
– Sok istenük van és nem nagyon törődnek velük – válaszolta Tesveer. – És keresik a nemtudást.
– És bőven találnak, ebben biztos lehetsz – vélte Vorbis.
Botjával az éjszakába mutatott. – Sétáljunk! – indítványozta.
Valahol a sötétben nevetés és fazekak csörömpölése hallatszott. Az este nyíló virágok illata töményen terjengett a levegőben. A kövekből visszasugárzó, nappalról elraktározott hőségtől úgy rémlett, mintha az éjjel illatozó leveshez hasonlítana.
– Ephebe a tengerre néz – szólalt meg egy kis idő múlva Vorbis. – Látod, hogy milyen módon építették? Minden a tengerre néző domb lejtőjén van. De a tenger változékony. Semmi maradandó nem származik a tengerből. Míg ellenben a mi szeretett Citadellánk a mélysivatag felé néz. És ott mit látunk?
Tesveer ösztönösen megfordult, és átnézett a háztetők fölött a sivatag fekete terjedelmére az égbolt háttere előtt.
– Egy fényvillanást látok – jelentette. – És megint. A lejtőn.
– Á! Az igazság fénye – szögezte le Vorbis. – Akkor hát induljunk találkozni vele. Vigyél a labirintus bejáratához, Tesveer! Tudod az utat.
– Uram? – szólította meg Tesveer.
– Igen, Tesveer?
– Szeretnék föltenni egy kérdést.
– Tedd azt!
– Mi történt Dorgal Testvérrel?
Vorbis botjának ritmusában a macskaköveken a habozás legcsekélyebb nüansza érződött. Aztán az exkvizítor azt mondta: – Az igazság, derék Tesveer, olyan, mint a fény. Mit tudsz a fényről?
– Az... a napból jön. Meg a holdból és a csillagokból. Meg gyertyákból. Meg lámpákból.
– És így tovább – bólogatott Vorbis. – Természetesen. De van másféle fény is. Olyan fény, amely még a legsötétebb helyeket is megtölti. Ilyennek lennie kell. Mert ha ez a metafény nem létezik, hogyan lehetne látni a sötétséget?
Tesveer nem szólt semmit. Ez túlságosan is úgy hangzott, mint a filozófia.
– És ugyanígy van az igazsággal – folytatta Vorbis. – Vannak dolgok, amelyek igazságnak tűnnek, melyek az igazság minden fémjelét viselik, ám mégsem valódi igazságok. A valódi igazságot néha a hazugságok labirintusával kell védelmezni.
Odafordult Tesveerhez. – Értesz engem?
– Nem, Vorbis nagyuram.
– Úgy értem, hogy amit érzékszerveink fölfognak, nem az alapvető igazság. A látott és hallott és a test által megtett dolgok puszta árnyai egy mélyebb valóságnak. Ez az, amit meg kell értened egyházi előmeneteled során.
– De e pillanatban, uram, csak a triviális igazságot ismerem, a kívülről hozzáférhető igazságot – mondta Tesveer. Úgy érezte, mintha egy verem szélén állna.
– Mindnyájan így kezdjük – felelte kedvesen Vorbis.
– Szóval megölték az ephebeiek Dorgal Testvért? – Tesveer nem tágított. Immár kiaraszolt a sötétség fölé.
– Mondom neked, hogy az igazság legmélyebb értelmében ők tették. Azzal, hogy elmulasztották magukévá tenni a szavait, hajhatatlanságukkal kétségtelenül megölték őt.
– De az igazság triviális értelmében – kezdte Tesveer oly gondossággal válogatva meg szavait, amilyenben egy inkvizítor részesítheti páciensét a Citadella mélyén –, triviális értelemben, Dorgal Testvér Omniában halt meg, ugye, mert nem halt meg Ephebében, csak kigúnyolták, ám félő volt, hogy mások az Egyházban nem értik meg a, a mélyebb igazságot és ezért közhírré tétetett, hogy az ephebeiek ölték meg őt a, a triviális értelemben, ily módon juttatva téged és azokat, akik látják Ephebe gonoszságának igazságát, megfelelő indítékhoz egy... egy igazságos megtorlás indítására.
Elballagtak egy szökőkút mellett. Az esperes acélvégű botja kopogott az éjszakában.
– Nagy jövőt látok számodra az Egyházban – szólalt meg végül Vorbis. – A nyolcadik Próféta ideje közeleg. A terjeszkedés és nagy lehetőségek ideje azoknak, akik igazak Om szolgálatában.
Tesveer a verem fenekére nézett.
Ha Vorbisnak igaza van és van egy olyanfajta fény, mely láthatóvá teszi a sötétséget, akkor odalenn van az ellenkezője, a sötétség, ahová soha nem érhet el fény: a sötétség, amely befeketíti a fényt. A vak Didaktülosz és az ő üres lámpása jutott eszébe.
Hallotta magát így szólni: – És olyan emberekkel, mint az ephebeiek, nincs béke. Egyetlen szerződést sem lehet kötelező érvényűnek tekinteni, ha olyanok kötötték, akik közül az egyik az ephebeiekhez hasonló és a másik egy mélyebb igazságot követ?
Vorbis bólintott. – Amikor velünk a Nagy Isten – mondta –, ki állhat meg ellenünk? Te imponálsz nekem, Tesveer.
Még több kacagás hallatszott a sötétben és húros hangszerek pengetése.
– Egy lakoma – gúnyolódott Vorbis. – A Tirannus meghívott minket egy lakomára! Természetesen odaküldtem a társaság néhány tagját. Még a tábornokaik is odabent vannak! Biztonságban hiszik magukat a labirintusuk mögött, ahogy egy teknősbéka is biztonságban hiszi magát a páncéljában, nem fogva föl, hogy börtön. Előre!
A labirintus belső fala előtornyosult a sötétségből. Tesveer nekitámaszkodott. Magasan föntről érkezett a fémen csikorduló fém zaja, ahogy egy őrszem folytatta őrjáratát.
A labirintusba vezető kaput szélesre tárták. Az ephebeiek sosem látták értelmét, hogy gátat vessenek az emberek belépésének. Fönt egy rövid oldalalagútban az út első hatodának kalauza szunyókált egy padon, mellette egy csöpögő gyertya. Fülkéje fölött lógott a bronzharang, amellyel a keresztülhaladásra aspirálók szokták hívni. Tesveer elsurrant mellette.
– Tesveer?
– Igen, uram?
– Mutasd az utat a labirintuson keresztül! Tudom, hogy képes vagy rá.
– Uram...
– Ez parancs, Tesveer – közölte nyájasan Vorbis.
Akkor nincs remény, gondolta Tesveer. Ez parancs.
– Akkor lépj oda, ahova én, uram – suttogta. – Egy lépésnél nem többel mögöttem.
– Igen, Tesveer.
– Ha körbemegyek egy helyet a padlón ok nélkül, te is járd körbe.
– Igen, Tesveer.
Tesveer azt gondolta: talán képes vagyok rosszul csinálni. Nem. Esküket meg mindent tettem. Olyan nincs, hogy csak úgy nem engedelmeskedsz. Vége az egész világnak, ha nekiállsz így gondolkozni...
Hagyta, hogy alvó emlékezete vegye át az irányítást. A labirintuson keresztülvezető út kitekeredett fejében, akár egy izzó drót.
...ferdén előre és jobbra három-és-fél lépés, balra hatvanhárom lépés, megállás két másodperc – ahol egy acélos szisszenés a sötétben azt sugallta, hogy az egyik felügyelő valami olyat tervezett, amivel díjat nyert – és föl három lépés...
Előreszaladhatnék, gondolta. Elbújhatnék, és ő belesétálna az egyik verembe vagy egy kelepcébe vagy valamibe és akkor én visszalopakodhatnék a szobámba és ugyan, ki tudná meg?
Én tudnám...
...előre kilenc lépés, és jobbra egy, és előre tizenkilenc lépés, és balra kettő...
Előttük fény világolt. Nem a holdfény fehér szikrázása hébe-hóba a tető nyílásain át, hanem sárgás lámpafény, elhalványulva és fölragyogva, ahogy tulajdonosa közeledett.
– Jön valaki – suttogta. – Biztos az egyik kalauz!
Vorbis azonban nem volt sehol.
Tesveer tétován lézengett az átjáróban, miközben a fény egyre közelebb bukdácsolt.
Egy idős hang szólalt meg: – Te vagy az, Négyes?
A fény megkerült egy sarkot. Félig megvilágított egy öregembert, aki odament Tesveerhez és az arcához emelte a gyertyát.
– Hol van a Négyes? – kérdezte, átkukucskálva Tesveer mögé.
Egy alak bukkant föl az öreg mögött egy oldalátjáróból. Tesveer egy villanásnyi időre megpillantotta Vorbist, akinek arca különösen békés volt, ahogy megragadta botja fejét, megcsavarta és meghúzta. Éles fém csillant egy pillanatra a gyertyafényben.
Aztán a fény kialudt.
Vorbis hangja így szólt: – Állj az élre megint!
Tesveer reszketve engedelmeskedett. Egy pillanatig érezte egy kitárt kar puha húsát szandálja alatt.
A verem, gondolta. Nézz Vorbis szemébe és ott a verem. És én benne vagyok vele együtt.
Nem szabad megfeledkeznem az alapvető igazságról.
Több kalauz nem őrjáratozott a labirintusban. Mindössze egymillió évvel később, az éjszakai levegő hűs fuvallatával arcán, Tesveer kilépett a csillagok alá.
– Jól csináltad. Emlékszel a kapuhoz vezető útra?
– Igen, Vorbis nagyuram.
Az esperes fejére húzta a csuklyáját.
– Tovább!
Néhány fáklya világította meg az utcákat, ám Ephebe nem az a város volt, amely fönnmarad a sötétben. A pár járókelő figyelemre se méltatta őket.
– Őrzik a kikötőjük – csevegett Vorbis. – De a sivatagi utat... mindenki tudja, hogy senki sem képes átkelni a sivatagon. Biztos vagyok benne, hogy te is tudod, Tesveer.
– De most gyanítom, hogy amit tudok, az nem igaz – válaszolta Tesveer.
– Bizony. Á. A kapu. Azt hiszem, tegnap két őr állt itt?
– Én is kettőt láttam.
– És most éjjel van és a kapu zárva. De lesz egy éjjeliőr. Várj itt!
Vorbis eltűnt a homályban. Egy idő múlva fojtott társalgás hallatszott. Tesveer egyenesen maga elé meredt.
A társalgást elfojtott csönd követte. Egy idő múlva Tesveer elkezdett számolni magában.
Tíz után visszamegyek.
Legyen még egyszer tíz.
Na jó. Legyen harminc. És aztán én...
– Á, Tesveer! Menjünk!
Tesveer ismét visszanyelte a szívét, és lassan megfordult.
– Nem hallottalak, uram – sikerült kinyögnie.
– Halkan járok.
– Van itt éjjeliőr?
– Már nincs. Gyere, segíts a reteszekkel!
Egy kicsiny ajtót vágtak a nagy kapuba. Tesveer, gyűlölettől dermedt aggyal, keze élével lökte félre a reteszeket. Az ajtó alig csikordulva kinyílt.
Odakint egy-egy elszórt, távoli gazdaság fénye látszott és a tolongó sötétség.
Aztán a sötétség betódult.

Hierarchia, mondta később Vorbis. Az ephebeiek nem a hierarchiák szempontjai alapján gondolkoznak.
Egyetlen hadsereg sem tud átkelni a sivatagon. De talán egy kis csapat el tud jutni az út negyedéig, és otthagy valamennyi vizet elrejtve. És ezt többször megteszi. És egy másik kis sereg felhasználhatja a titkos vízkészlet egy részét, hogy továbbmenjen, talán félútig eljusson, és vizet hagyjon ott. És egy újabb kicsiny had...
Hónapokba telt. Az emberek egyharmada meghalt, a hőségtől és kiszáradástól és vadállatoktól és rosszabbaktól, a rosszabb dolgoktól, amiket a sivatag tartogat...
Ahhoz, hogy ezt kiterveld, olyan elme kell, amilyen Vorbisé.
És korán kell kitervelni. Már réges-rég emberek haltak meg a sivatagban, mielőtt Dorgal testvér elindult prédikálni, már létezett a kitaposott ösvény, amikor az omniai flotta leégett az Ephebei-öbőlben.
Ahhoz, hogy mielőtt támadsz, már kiterveld a megtorlást, olyan elme kell, amilyen Vorbisé.

Nem egész egy óra alatt véget ért. Az alapvető igazság az, hogy a maroknyi ephebei őrnek a palotában egyáltalán nem volt esélye.

Vorbis feszes derékkal ült a Tirannus székén. Közelgett az éjfél.
Az ephebei polgárok gyülekezetét, köztük a Tirannust, terelték az esperes elébe.
Ő valami aktákkal foglalatoskodott, aztán az enyhe meglepődés kifejezésével fölnézett, mintha egyáltalán nem lett volna tudatában annak, hogy ötven ember várakozik az orra előtt íjpuskavégen.
– Á – mondta és megvillantott egy halvány mosolyt.
– Nos – folytatta –, örömmel mondhatom, hogy immár elállhatunk a békeszerződéstől. Meglehetősen szükségtelen. Minek locsogjunk békéről, amikor nincs többé háború? Ephebe immár Omnia egyházmegyéje. Nem lesznek viták.
Ledobott egy papírt a padlóra.
– Néhány napon belül megérkezik egy hajóhad. Nem lesz ellenállás, amíg mi birtokoljuk a palotát. Pokoli tükrötök éppen most törik pozdorjává.
Összefűzte ujjait, és az egybeterelt ephebeiekre nézett.
– Ki építette?
A Tirannus fölnézett.
– Ephebei alkotás volt – válaszolta.
– Á – mondta Vorbis –, a demokrácia. Kiment a fejemből. Akkor ki – odaintett az egyik őrnek, aki átadott neki egy zsákot – írta ezt?
A De Chelonian Mobile egy példánya repült a márványpadlóra.
Tesveer a trón mellett állt. Azt mondták neki, hogy álljon ott.
Belenézett a verembe, és most ő maga vált azzá. Körülötte minden valami távoli fénykörben zajlott, amit sötétség ölelt körül. Gondolatok űzték egymást körbe-körbe a fejében.
A Cenobiarcha tud erről? Tud bárki más a kétféle igazságról? Ki más tudja még, hogy Vorbis harcol a háború mindkét oldalán, mint az ólomkatonákkal játszadozó gyerek? Tényleg helytelen mindez, ha nagyobb dicsőségére történik a...
...egy istennek, aki most teknősbéka. Egy istennek, akiben csupán Tesveer hisz?
Kihez beszél Vorbis, amikor imádkozik?
A mentális viharon túl Tesveer hallotta Vorbis kiegyensúlyozott hangszínét: – Ha a filozófus, aki ezt írta, nem jelentkezik, mindnyájatokat teljes egészében máglyára vettetlek. Ne legyenek kétségeitek, hogy meg is teszem.
Mozgás támadt a tömegben, s Didaktülosz hangja hangzott föl.
– Eressz el! Hallottad az ipsét! Egyébként... mindig is szerettem volna egy lehetőséget, hogy ezt megtegyem...
Félrelökött két szolgát, és a filozófus nehézkes léptekkel kivált a sokadalomból, hiábavaló lámpását dacosan a feje fölött tartva.
Tesveer figyelte, ahogy a filozófus egy pillanatra megtorpan az üres térben, aztán nagyon lassan megfordul, hogy közvetlen szemben álljon Vorbisszal. Akkor néhányat előre lépett, és kitartotta a lámpást, miközben úgy tűnt, kritikusan vizsgálja az esperest.
– Hmm – mondta.
– Te vagy az... elkövető? – kérdezte Vorbis.
– Úgy bizony. Didaktülosz a nevem.
– Vak vagy?
– Csak ami a szemem világát illeti, uram.
– Mégis egy lámpást hordozol – folytatta Vorbis. – Kétségtelenül valami szlogenes okból. Alighanem azt fogod mondani nekem, hogy egy becsületes embert keresel?
– Nem tudom, uram. Talán meg tudod mondani nekem, hogy hogy néz ki?
– Most le kellene sújtsak rád – jelentette ki Vorbis.
– Ó, minden bizonnyal.
Vorbis a könyvre bökött.
– Ezek hazugságok. Ez botrány. Ez... ez csalétek, hogy eltántorítsa az emberek elméjét az igaz tudás ösvényéről. Te merészelsz megállni előttem és kijelenteni – egy lábujjával arrébb lökte a könyvet –, hogy a világ lapos és egy óriási teknőc hátán utazik az űrben?
Tesveer visszafojtotta a lélegzetét.
Ahogy a történelem is.
Tégy hitet a hited mellett, gondolta Tesveer. Csak egyszer, valaki, kérem szépen, szálljon szembe Vorbisszal! Én nem tudok. De valaki...
Azon kapta magát, hogy tekintete Szimóniára ugrik, aki Vorbis székének másik oldalán állt. Az őrmester kővé meredni látszott, lenyűgözötten.
Didaktülosz teljes magasságában kihúzta magát. Félig megfordult, és egy pillanatra üres tekintete átsuhant Tesveeren. A lámpást kinyújtott karral tartotta.
– Nem – felelte.
– Amikor minden becsületes férfiú tudja, hogy a világ gömbölyű, egy tökéletes forma, mely a Nap gömbje körül keringeni köteles ugyanúgy, ahogy az Ember is körbejárja Om központi igazságát – szavalta Vorbis – és a csillagok...
Tesveer dobogó szívvel előrehajolt.
– Uram? – suttogta.
– Mi az? – acsarogta Vorbis.
– Nemet válaszolt – tudatta Tesveer.
– Úgy van – erősítette meg Didaktülosz.
Vorbis egy pillanatig abszolúte nem moccant.
Aztán az álla iciri-picirit mozdult, mintha elpróbálna néhány szót a bajsza alatt.
– Te tagadod? – tudakolta.
– Legyen gömb – jelentette ki Didaktülosz. – Nincs semmi probléma egy gömbbel. Semmi kétség, különleges intézkedések történtek, hogy minden rajta maradjon. És a Nap lehet egy másik, nagyobb gömb, jó messzire. Szeretnéd, hogy a Hold a világ körül forogjon, vagy inkább a Nap körül? Én a világot javaslom. Hierarchikusabb és remek példa mindnyájunknak.
Tesveer olyasmit látott, amit eddig még soha. Vorbis tanácstalannak tűnt.
– De te azt írtad... azt mondtad, hogy a világ egy óriási teknőc hátán van! Még nevet is adtál a teknőcnek!
Didaktülosz vállat vont. – Mostanra megjött az eszem – mondta. – Ki a csoda hallott egy tízezer mérföld hosszú teknőcről? Átúszva az űr ürességén? Hah. Micsoda marhaság! Most már gondolnom is kínos erre.
Vorbis becsukta a száját. Aztán újra kinyitotta.
– Ez az, ahogy egy ephebei filozófus viselkedik? – firtatta.
Didaktülosz újra vállat vont. – Ez az, ahogy minden igazi filozófus viselkedik – válaszolta. – Az ember mindig készen kell álljon új ideák befogadására, új bizonyítékok tekintetbe vételére. Nem értesz egyet? És te teljesen új megközelítést hoztál nekünk – a gesztusa, úgy rémlett, egészen véletlenül magában foglalja az omniai íjászokat körben a teremben –, amin eltöprenghetek. Engem mindig meg lehet győzni erőteljes érveléssel.
– A hazugságaid már megmérgezték a világot!
– Akkor majd írok egy másik könyvet – felelte nyugodtan Didaktülosz. – Gondold csak el, hogy fog kinézni... a büszke Didaktüloszt megingatták az omniaiak érvei. Egy teljes visszavonás. Hmm? Ami azt illeti, engedelmeddel, uram – tudom, hogy rengeteg a teendőd, fosztogatás és elégetés és így tovább – most azonnal visszavonulok a hordómba és elkezdek dolgozni rajta. A gömbök univerzuma. Az űrön átkeringő labdák. Hmm. Igen. Engedelmeddel, uram, több golyót fogok neked megírni, mint amennyit el tudsz képzelni...
Az öreg filozófus megfordult, és nagyon lassan a kijárat felé mendegélt.
Vorbis figyelte, ahogy megy.
Tesveer látta, hogy már félig fölemelte a kezét, hogy jelt adjon az őröknek, aztán leeresztette újra.
Vorbis a Tirannushoz fordult.
– Ennyit a ti... – kezdte.
– Ha-hó!
A lámpás átrepült az ajtón, és Vorbis koponyáján tört darabokra.
– Mindamellett... a Teknőc Mozog!
Vorbis talpra ugrott.
– Én... – sikította, aztán visszanyerte önuralmát. Ingerülten odaintett két őrnek. – Azt akarom, hogy nyakon csípjétek. Most. És... Tesveer?
Tesveer alig tudta meghallani a vértolulástól fülében. Didaktülosz nagyobb gondolkodó volt, mint gondolta volna.
– Igen, uram?
– Fogsz egy csapatnyi embert, és elviszed őket a Könyvtárba... s aztán, Tesveer, fölgyújtod a Könyvtárt!

Didaktülosz ugyan vak volt, de ennek nincs jelentősége sötétben. Az üldöző őrök látóképessége rendben volt, csak nem volt semmi, ami által láttak volna. És ők nem töltötték az életük Ephebe városának kanyargós, egyenetlen és, mindenek fölött, sok lépcsős utcáin.
– ...nyolc, kilenc, tíz, tizenegy – mormolta a filozófus, fölszökellve egy koromsötét lépcsősoron és virgoncan bekanyarodva egy sarkon.
– Argh, aú, ez a térdem volt – motyogta az őrök többsége egy rakáson félúton fölfelé.
Egy azonban följutott a lépcső tetejére. A csillagfényben épp csak ki tudta venni a vézna alakot, vadul cikázva végig az utcán. Fölemelte az íjpuskáját. A vén bolond még csak nem is cselezget ide-oda...
Tökéletes célpont.
Pendülés.
Az őr egy pillanatra zavarodottnak látszott. Az íj kihullott a kezéből, kilőve magát a macskakövekre esve, a nyílvessző pedig gellert kapott egy szobron. Az őr lenézett a melléből kiálló tollas nyílra, és aztán az árnyékokból kiváló alakra tekintett.
– Szimónia őrmester? – suttogta.
– Sajnálom – mondta Szimónia. – Tényleg. De az Igazság fontos.
A katona nyitotta száját, hogy véleményt nyilvánítson az igazságról, aztán előrezuhant.
Kinyitotta szemét.
Szimónia épp elsétált. Minden világosabbnak tűnt. Még mindig sötét volt. De most képes volt látni a sötétségben. Ugyan különféle árnyalatokban, de minden szürkéllett. És keze alatt a macskakövek valamiképpen durva, fekete homokká váltak.
Fölnézett.
TALPRA, ICHLOS KÖZLEGÉNY!
Szégyenlősen fölállt. Immár több volt pusztán egy katonánál, egy névtelen alaknál, aki üldöz és megölik és nem több mint homályos epizodista más emberek életében. Immár Dervi Ichlos volt, harmincnyolc éves, viszonylag ártatlan a dolgok egyetemes rendjében, és halott.
Habozva ajkához emelte kezét.
– Te vagy a bírám? – kérdezte.
NEM ÉN.
Ichlos a távolba nyúló homoksivatagra pillantott. Ösztönösen tudta, mit kell tennie. Fri'it tábornoknál jóval kevésbé volt pallérozott és sokkal több figyelmet szentelt a daloknak, amiket gyerekkorában tanult. Ráadásul, előnyben is volt. Még kevesebb vallás ragadt rá, mint a generálisra.
AZ ÍTÉLET A SIVATAG VÉGÉN LESZ.
Ichlos mosolyogni próbált.
– Anyukám mesélt nekem erről. – mondta. – Amikor halott vagy, át kell kelned egy sivatagon. És mindent valósághűen fogsz látni, azt mondta. És mindenre pontosan fogsz emlékezni.
A Halál szándékosan nem tett semmit, ami így vagy úgy sejtetni engedte volna érzéseit.
– Néhány baráttal is összeakadhatok útközben, he? – kérdezte a katona.
LEHETSÉGES.
Ichlos nekivágott. Mindent összevetve, gondolta, lehetett volna rosszabb is.

Urna, mint egy majom, kúszott a polcokon, kihúzgálva a könyveket rekeszükből és lehajítva őket a padlóra.
– Úgy húszat tudok cipelni – vélte. – De melyik húszat?
– Mindig szerettem volna ezt tenni – mormolta boldogan Didaktülosz. – Megvédeni az igazságot a tirannizmussal szemben és így tovább. Hah! Egyetlen férfi, nem félve a...
– Melyiket vigyük? Melyiket vigyük? – kiáltotta Urna.
– Nincs szükségünk Gridón Mechanikájára – válaszolta Didaktülosz. – Hej, bárcsak láthattam volna, hogy milyen képet vágott! Átkozottul jó dobás, a körülményekhez képest. Csak azt remélem, hogy valaki leírta, amit én...
– A fogaskerék-áttétel elvei! A víztágulás elmélete! – kiáltozta Urna. – De az biztos, hogy nem kell nekünk Ibidem Állampolgári Ismeretek-je vagy Gnomón Ektópiá-ja...
– Mi? Azok az egész emberiség tulajdonát képezik! – csattant föl Didaktülosz.
– Akkor, ha az egész emberiség jön és segít cipelni őket, nem lesz semmi gond – felelte Urna. – De ha csak mi ketten vagyunk, akkor inkább cipelek valami hasznosat.
– Hasznos? A mechanikáról szóló könyvek?
– Igen! Meg tudják mutatni az embereknek, hogyan éljenek jobban!
– És ezek meg azt mutatják meg az embereknek, hogyan legyenek emberek – világosította föl Didaktülosz – Erről jut eszembe. Keress nekem egy másik lámpást! Egész vaknak érzem magam nélküle...
A könyvtárajtó rázkódott a viharos kopogástól. Nem olyan emberek kopogása volt, akik számítanak az ajtó kinyitására.
– Bedobhatnánk néhányat a többiből a...
A zsanérok kiszakadtak a falból. Az ajtó bedőlt.
Katonák másztak át rajta, kivont karddal.
– Á, uraim! – szólalt meg Didaktülosz. – Kérlek, ne zavarjátok köreimet!
A szolgálatos káplár értetlenül nézett rá, aztán le a padlóra.
– Miféle köröket? – tudakolta.
– Hé, mit szólnál ahhoz, hogy adsz nekem egy körzőt és visszajössz, mondjuk, félóra múlva?
– Ne bántsd, káplár! – utasította Tesveer.
Aztán átlépett az ajtó fölött.
– Azt mondtam, hagyd békén!
– De parancsom van, hogy...
– Süket vagy? Ha igen, a Kvizíció meg tudja gyógyítani – jelentette ki Tesveer, elképedten saját hangjának szilárdságától.
– Te nem tartozol a Kvizícióhoz – mutatott rá a káplár.
– Nem bizony. De ismerek valakit, aki igen – felelte Tesveer. – Neked az a dolgod, hogy könyvek után kutass a palotában. Hagyd őt itt velem! Hiszen csak egy öregember. Mi rosszat tehetne?
A káplár habozva tekintett Tesveerről a foglyaira.
– Derék dolog, káplár. Átveszem a parancsnokságot.
Mind megfordultak.
– Hallottad? – kérdezte Szimónia őrmester, előrenyomulva.
– De az esperes azt mondta nekünk...
– Káplár?
– Igen?
– Az esperes messze van. Én meg itt.
– Igen, őrmester.
– Menj!
– Igen, őrmester.
Szimónia fülét hegyezte, miközben a katonák elmasíroztak.
Aztán kardját az ajtóba döfte, és Didaktüloszhoz fordult. Bal kezét ökölbe szorította és jobb kezét, kinyújtott ujjakkal, rátette.
– A Teknőc Mozog! – mondta.
– Az attól függ – felelte elővigyázatosan a filozófus.
– Úgy értem, én... barát vagyok – állította.
– Miért kellene bízzunk benned? – firtatta Urna.
– Mert nincs más választásotok – vágta rá szaporán Szimónia őrmester.
– Ki tudsz minket innen vinni? – tudakolta Tesveer.
Szimónia szúrósan nézett rá. – Téged? – kérdezte. – Miért kellene téged kivigyelek innen? Te inkvizítor vagy! – Megmarkolta a kardját.
Tesveer elhátrált.
– Nem is!
– A hajón, amikor a kapitány tesztelt, nem mondtál semmit – folytatta Szimónia. – Te nem tartozol közénk.
– De azt se hiszem, hogy közéjük tartoznék – tiltakozott Tesveer. – Én a magamé vagyok.
Könyörgő pillantást vetett Didaktüloszra, ami kárbaveszett fáradság volt, s így aztán inkább Urna felé fordította.
– Nem tudom, mit akar ez a katona – jelentette ki. – Csak azt tudom, hogy Vorbis meg akar öletni benneteket, és föl fogja gyújtani a Könyvtáratok. De én segíthetek. Kiterveltem útközben ide.
– És ne hallgassatok rá! – intett Szimónia. Fél térdre hullott Didaktülosz előtt, akár egy kérelmező. – Uram, vannak... néhányan köztünk... akik tudják, hogy könyved micsoda érték... nézd, van egy példányom...
A mellvértjében kotorászott.
– Lemásoltuk – magyarázta Szimónia. – Egyetlen példány! Mindössze ennyink volt! De körbejárt. Néhányunk, akik tudnak olvasni, fölolvasták a többieknek! Olyan sok értelme van!
– Ööö... – nyögte Didaktülosz. – Minek?
Szimónia izgatottan gesztikulált a kezével. – Mert mi tudjuk... jártam olyan helyeken, ahol... hogy ez igaz! Igenis, létezik egy Nagy Teknőc. A teknőc tényleg mozog! Nincs szükségünk istenekre!
– Urna? Senki se kaparta le a rezet a tetőről, ugye? – érdeklődött Didaktülosz.
– Nem hinném.
– Akkor majd emlékeztess, hogy ne álljak szóba ezzel a fickóval odakint.
– Nem érted! – mondta Szimónia. – Meg tudlak menteni. Vannak barátaim váratlan helyeken. Gyere! Csak megölöm ezt a papot...
Megmarkolta a kardját Tesveer elhátrált.
– Ne! Én is tudok segíteni! Ezért jöttem. Amikor láttalak Vorbis előtt, rájöttem, hogy mit tehetek!
– Mit tehetsz? – gúnyolódott Urna.
– Megmenthetem a Könyvtárat.
– Mi? A hátadra veszed és elszaladsz vele? – csúfolódott Szimónia.
– Nem. Nem arra gondoltam. Hány tekercs van itt?
– Nagyjából hétszáz – válaszolta Didaktülosz.
– Hány köztük a fontos?
– Az összes! – vélekedett Unva.
– Talán kétszáz – felelte szelíden Didaktülosz.
– Bácsikám!
– Az összes többi csak levegőbe beszélés és magánkiadás hiúságból – ítélt Didaktülosz.
– De hát könyvek!
– Lehet, hogy képes vagyok annál többre is – szólalt meg vontatottan Tesveer. – Van innen kijárat?
– Talán... akad – válaszolta Didaktülosz.
– Ne áruld el neki! – kérte Szimónia.
– Akkor minden könyvetek el fog égni – jegyezte meg Tesveer. Szimóniára mutatott. – Ő azt mondta, nincs választásotok. Szóval akkor nincs vesztenivalótok, nem?
– Ő egy... – kezdte Szimónia.
– Mindenki hallgasson! – kiáltotta Didaktülosz. Elbámult Tesveer füle mellett.
– Talán van egy kijárat – mondta. – Mit szándékozol tenni?
– Ezt nem hiszem el! – hitetlenkedett Urna. – Itt vannak az omniaiak és te elmondod nekik, hogy van másik kijárat!
– Ez a szikla tele van alagúttal – szögezte le Didaktülosz.
– Az lehet, de mi ezt nem áruljuk el másoknak!
– Hajlok arra, hogy megbízzak ebben az egyénben – közölte Didaktülosz. – Becsületes képe van. Filozofikusan szólva.
– Miért kéne megbízzunk benne?
– Aki elég hülye ahhoz, hogy arra számítson, ilyen körülmények között megbízunk benne, az minden bizonnyal megbízható – replikázott Didaktülosz. – Abban az esetben túl ostoba ahhoz, hogy rászedhessen.
– Most rögtön kimehetek innét – jegyezte meg Tesveer. – És akkor mi lesz a Könyvtáratokkal?
– Látjátok? – kérdezte Szimónia.
– Pont amikor a dolgok látszólag elsötétülnek, hirtelen mindenütt nem várt barátokra lelünk – morfondírozott Didaktülosz. – Mi a terved, fiatalember?
– Olyanom nincs – közölte Tesveer. – Én csak elvégzem a dolgokat, egyiket a másik után.
– És mennyi időbe fog telni, hogy elvégezd a dolgod, egyiket a másik után?
– Azt hiszem, úgy tíz percbe.
Szimónia metsző pillantást vetett Tesveerre.
– Most hozzátok a könyveket! – javasolta Tesveer. – És valami fényre is szükségem lesz.
– De hát nem is tudsz olvasni!
– Nem is fogom elolvasni őket. – Tesveer üveges tekintettel meredt az első tekercsre, ami történetesen a De Chelonian Mobile volt.
– Ó! Istenem – mondta.
– Valami baj van? – kérdezte Didaktülosz.
– El tudna menni valaki a teknősbékámért?

Szimónia átügetett a palotán. Senki sem szentelt neki különösebb figyelmet. Az ephebei őrség nagyobb része a labirintuson kívül tartózkodott, és Vorbis világossá tette bárkinek, aki befelé kalandozásra gondolt, hogy pontosan mi is történik akkor a palota lakóival. Omniai katonák csoportjai fosztogattak katonásan fegyelmezett módon.
Ráadásul a saját szállására tért vissza.
Tényleg akadt egy teknősbéka Tesveer szobájában. Az asztalon ült egy föltekert tekercs és egy megrágcsált dinnyehéj között és – már amennyire ez megállapítható teknősbékák esetében – aludt Szimónia minden ceremónia nélkül fölmarkolta, begyűrte a málhájába és visszasietett a Könyvtár felé.
Utálta magát ezért a cselekedetért. Az a hülye pap elrontott mindent! De Didaktülosz megígértette vele, és Didaktülosz az az ember, aki tudja az Igazságot.
Egész visszaúton az volt az érzése, hogy valaki megpróbálja magára irányítani a figyelmét.

– Képes vagy visszaemlékezni rájuk puszta rápillantás után? – ámult Urna.
– Igen.
– Az egész tekercsre?
– Igen.
– Nem hiszek neked.
– A LIBRVM szóban ennek az épületnek a külsején van egy csorba az első betű tetején – mondta Tesveer. – Xenón írta az Elmélkedéseket és a jó öreg Arisztokratész írta a Frázisokat és Didaktülosz úgy véli, Ibidem Értekezései átkozottul ostobák. Hatszáz lépés az út a Tirannus trónterméből a Könyvtárig. Van egy...
– Jó emlékezőtehetsége van, ezt el kell ismerned – szólt közbe Didaktülosz. – Mutass neki még néhány tekercset!
– Honnan fogjuk tudni, hogy emlékszik rájuk? – követelt választ Urna, kigöngyölítve geometriai tételek egy tekercsét. – Nem is tud olvasni! És még ha tudna is olvasni, írni nem tud!
– Majd meg kell tanítsuk rá.
Tesveer ránézett egy térképekkel teli tekercsre. Behunyta a szemét. Egy pillanatig a cakkos körvonal fölizzott a szemhéja belsején, aztán érezte, ahogy a térképek betelepszenek az elméjébe. Még mindig ott voltak valahol – akármikor képes lenne föleleveníteni őket. Urna újabb tekercset bontott ki. Képek állatokról. Ez meg növények rajzai és rengeteg írás. Ez csak írás. Ez meg háromszögek és izék. Mind gyökeret vert az emlékezetében. Egy idő múlva már nem is volt tudatában a kigöngyölődő tekercseknek. Csak folytatnia kellett az odanézést.
Eltűnődött, hogy mennyire tud visszaemlékezni, de ez buta gondolat volt. Az ember mindenre emlékszik, amit látott. Egy asztallapra vagy egy írással teli tekercsre. Ugyanannyi információ rejlik a fa erezetében és színében; mint amennyi Xenón Elmélkedéseiben.
Ennek ellenére, észlelt egy bizonyos elmebeli elnehezedést, azt az érzést, hogy ha hirtelen elfordítaná a fejét, akkor az emlékek kiloccsannának a fülén.
Urna találomra fölvett egy tekercset, és részben kigöngyölítette.
– Írd le, hogyan néz ki egy Kétséges Puzuma! – követelte.
– Nem tudom – válaszolta Tesveer. Pislogott.
– Ennyit Mr. Memóriáról – gúnyolódott Urna.
– Nem tud olvasni, fiam. Így nem méltányos – jegyezte meg a filozófus.
– Rendben. A negyedik képre gondoltam a látottak közül harmadik tekercsen – pontosított Urna.
– Egy négylábú, balra néző lény – mondta Tesveer. – Egy nagy fej, hasonló egy macskáéhoz és széles vállak, a test elvékonyodik a tompor felé. A test sötét és világos kockamintás. A fül nagyon kicsi és rálapul a fejre. Van hat bajuszszőre. A farok rövid és vastag. Csak a hátsó lábon vannak karmok, három-három mindkét lábfejen. Az elülső láb nagyjából olyan hosszú, mint a fej és feltartja a test előtt. Sűrű szőrgallér...
– Ez ötven tekerccsel ezelőtt volt – jelentette ki Urna. – Az egész tekercset csak egy-két másodpercig látta.
Tesveerre néztek. Tesveer megint pislogott.
– Te mindent tudsz? – kérdezte Urna.
– Nem tudom.
– A fejedben tárolod a fél Könyvtárat!
– Én... egy... kissé rosszul...

Ephebe Könyvtára izzott, mint egy kemence. A lángok kéken égtek, ahol a megolvadt réztető lecsöpögött a polcokra.
Minden könyvtárt, mindenhol, összekapcsolnak a könyvmoly-lyukak a térben, melyeket a bármely nagy könyvgyűjtemény körül megtalálható, erős téridő-torzulások hoznak létre.
Csak nagyon kevés könyvtáros ismeri ezt a titkot és e tény kihasználására kérlelhetetlen szabályok vonatkoznak. Mert egyenértékű az időutazással és az időutalás komoly gondokat okoz.
Ám ha egy könyvtár kigyullad, és úgy szerepel a történelemkönyvekben, mint ami leégett...
Halk pukkanás hallatszott, teljesen nem hallott a polcok recsegése közepette, és egy alak szökkent elő a semmiből egy kicsiny, még ki nem égett padlódarabra a Könyvtár közepén.
Nem látszott embernek, de nagyon céltudatosan mozgott. Hosszú majomkarok csapkodták a lángokat, húzták ki a tekercseket a polcokról és dugták őket egy zsákba. Amikor a zsák megtelt, az alak visszanégykézlábalt a terem közepére... és újabb pukkanással eltűnt.
Ennek semmi köze történetünkhöz.
Annak a ténynek sincs, hogy egy kis idő elteltével olyan tekercsek, amelyekről azt hitték, hogy elpusztultak a Nagy Ephebei Könyvtártűzben, felettébb jó állapotban bukkantak föl a Láthatatlan Egyetem Könyvtárában Ankh-Morporkban.
Mindazonáltal jó érzés ezt tudni.

Tesveer a tenger illatával orrában eszmélt föl. Legalábbis azzal, amit az emberek a tenger illatának vélnek, és nem más, mint antik halak és rohadt hínár bűze.
Valamiféle kalyibában volt. Az a fény, aminek sikerült bejutnia a bódé egyetlen, üvegezetlen ablakán, vöröslött és villózott. A viskó egyik vége nyitott volt a víz felé. A rőt tűz ott megvilágított néhány alakot, akik valami köré csoportosultak.
Tesveer óvatosan megszondázta emlékezete tartalmát. Úgy tűnt, minden megvan, a Könyvtár összes tekercse takarosan elrendezve. A szavak ugyanolyan értelmetlenek voltak számára, mint minden más írott szó, de a képek érdekesnek bizonyultak. Legalábbis érdekesebbnek, mint a legtöbb dolog memóriájában.
Megfontoltan ült föl.
– Akkor hát ébren vagy – szólalt meg Om hangja a fejében. – Kissé elteltnek érezzük magunk, ugye? Egy kissé úgy érezzük magunk, mint egy rakás konyvespolc? Úgy érezzük magunk, hogy nagy "SILENCIOS!" feliratú palkátok vannak mindenütt a fejünkben? Ezt meg minek csináltad?
– Én... nem is tudom. Úgy tűnt, hogy... ez a következő teendő. Hol vagy?
– Katonapajtásod tartogat a málhájában. Apropó, köszönöm, hogy olyan gondosan vigyáztál rám.
Tesveernek sikerült talpra vergődnie. Egy pillanatig forgott körülötte a világ, egy harmadik asztronómiai elméletet téve hozzá a helybéli gondolkodók elméjét jelenleg foglalkoztató másik kettőhöz.
Kikukucskált az ablakon. A vörös fény az Ephebe-szerte égő tüzekből származott, de a Könyvtár fölött egyetlen, hatalmas izzás világolt.
– Gerillatevékenység – közölte Om. – Még a rabszolgák is harcolnak. Nem értem, miért. Az ember azt hinné, hogy kapva kapnak az alkalmon, hogy bosszút álljanak a gazdáikon, he?
– Gondolom, egy ephebei rabszolgának van esélye szabaddá válni – felelte Tesveer.
A vityilló másik végéből sziszegés és fémes berregés hallatszott. Tesveer hallotta, hogy Urna így szól: – Tessék! Megmondtam. Csak egy dugulás a csövekben. Tegyünk bele még több üzemanyagot!
Tesveer a csoport irányába támolygott.
A többiek egy bárka köré sereglettek. Olyan alakja volt, amilyen a hajóknál szokásos – egy hegyes vég az elején, egy lapos vég a farán. De nem volt árboca. Ami volt helyette, az egy nagy, rézszínű gömb volt, egy faállványon lógva a hajó farához közel.
Volt alatta egy vaskosár, amiben valaki már jókora tüzet gyújtott.
És a gömb gőzfelhőben forgott az állványán.
– Ezt már láttam – jelentette ki. – A De Chelonian Mobile-ban. Volt ott egy rajz.
– Ó, itt az eleven Könyvtár – mondta Didaktülosz. – Igen. Igazad van. A reakció elvét illusztrálandó. Sose kértem Urnát, hogy építsen egyet. Ez következik abból, ha valaki a kezével gondolkozik.
– Megkerültem vele a világítótornyot egyik éjjel múlt héten – büszkélkedett Urna. – Nem volt semmi probléma.
– Ankh-Morpork annál sokkal messzebb van – vélte Szimónia.
– Igen, ötször olyan messze, mint a távolság Ephebe és Omnia között – pontosított Tesveer ünnepélyesen. – Volt egy térképes tekercs is – fűzte hozzá.
Gőz szállt föl forró felhőkben a berregő gömbből. Most, hogy közelebb került, Tesveer ki tudta venni, hogy a rézgömb mögött fél tucat nagyon rövid evezőt fogtak össze csillag alakban, amik a hajó fara fölé lógtak. Fából készült fogaskerekek és két, végtelen szíj töltötték meg a közbenső teret. Ahogy a glóbusz pörgött, az evezőlapátok csapkodták a levegőt.
– Hogy működik? – kérdezte.
– Nagyon egyszerűen – válaszolta Urna. – A tűz...
– Erre nincs időnk – vágott közbe Szimónia.
– ...forróvá teszi a vizet és ezért az mérges lesz – folytatta a filozófustanonc. – Ezért kirohan a glóbuszból ezen a négy kis csővégen, hogy megszabaduljon a tűztől. A gőzcsóvák körbelökik a gömböt és a fogaskerekek és Legbius hajtócsavar-mechanizmusa átviszik a mozgást az evezőlapátokra, amik forognak és áttolják a vízen a hajót.
– Igen filozófikus – jegyezte meg Didaktülosz.
Tesveer úgy érezte, hogy ki kell állnia az omniai haladás mellett.
– A Citadella hatalmas kapuszárnyai tonnákat nyomnak, ám pusztán a hit erejével nyithatók – mondta. – Egyetlen lökés, és széttárulnak.
– Hát ezt nagyon szeretném látni – nyilatkozta Urna.
Tesveer szívén halványan bűnös büszkeség villant át, hohy Omniának még mindig van valamije, amire büszke lehet.
– Nagyon jó egyensúly és valami hidraulika, föltehetőleg.
– Ó!
Szimónia elgondolkozva megbökte a szerkezetet a kardjával.
– Az összes lehetőséget végiggondoltad? – tudakolta.
Urna keze hadonászni kezdett a levegőben. – Úgy érted, hatalmas hajók fölszántják a borvörös tengert anélkül... – vágott bele.
– Szárazföldön, úgy gondoltam – szakította félbe Szimónia. – Esetleg ...valamiféle szekéren...
– Ó, nincs értelme szekérre tenni egy bárkát.
Szimónia szeme fölcsillant annak az embernek lelkesültségével, aki látja a jövőt és rájön, hogy azt páncéllemez borítja.
– Hmm – mondta.
– Ez mind nagyon szép, de nem filozófia – jegyezte meg Didaktülosz.
– Hol van a pap?
– Itt vagyok, de én nem vagyok...
– Hogy érzed magad? Úgy kialudtál a könyvtárban, mint egy gyertya.
– Én most... jobban vagyok.
– Egyik pillanatban függőleges, a következőben meg huzat-gátló.
– Sokkal jobban vagyok.
– Gyakran megesik, mi?
– Néha.
– Rendben emlékszel a tekercsekre?
– Én... azt hiszem. Ki gyújtotta föl a Könyvtárt?
Urna fölnézett a szerkezetről.
– Ő maga – felelte.
Tesveer Didaktüloszra meredt.
– Te fölgyújtottad a saját Könyvtárad?
– Egyedül nekem volt ehhez jogom – válaszolta a filozófus. – Ráadásul, ezzel megfosztottam Vorbist a könyvektől.
– Mi?
– Tegyük föl, hogy elolvassa a tekercseket? Már épp elég rémes alak anélkül is. Sokkal rosszabb lett volna azzal a rengeteg tudással a fejében.
– Nem olvasta volna el őket – vélekedett Tesveer.
– Ó, dehogynem. Ismerem a fajtáját – ítélkezett Didaktülosz. – Nyilvánosan csupa jámbor áhítat és a magánéletben csupa hámozott szőlő meg szibaritizmus.
– De nem Vorbis – szögezte le Tesveer teljes meggyőződéssel. – Nem olvasta volna el őket.
– Hát, mindegy – mondta Didaktülosz –, ha már meg kellett tenni, én megtettem.
Urna elfordult a bárka orrától, ahol még több fát tett a gömb alatti parázstartó kosárba.
– Beszállhatnánk mind a hajóba? – érdeklődött.
Tesveer kényelembe helyezte magát egy durva padon a hajóderékban, vagy akárhogy is hívják. A levegőben forró víz szaga érződött.
– Rendben – mondta Urna. Meghúzott egy fogantyút. A pörgő evezőlapátok vízbe csapódtak, a bárka rándult egyet és aztán, gőzfelhővel a levegőben maga mögött, megindult előre.
– Mi a neve ennek a vízi járműnek? – kérdezte Didaktülosz.
Urna meglepettnek tűnt.
– Neve? – visszahangozta. – Ez egy hajó. Egy tárgy, a tárgyak természetével. Nincs szüksége névre.
– A nevek filozofikusabbak – vallotta Didaktülosz árnyalatnyi durcássággal. – És össze kellett volna törnöd rajta egy amfora bort.
– Pazarlás lett volna.
A bárka kitöfögött a csónakházból a sötét kikötő vizére. Az egyik oldalon a távolban egy ephebei gálya lángolt. Tüzek krikszkraksza borította a város egészét.
– De azért akad a fedélzeten egy amfora? – érdeklődött Didaktülosz.
– Igen.
– Akkor passzold ide!
Fehér vízcsík húzódott a bárka mögött. Az evezőlapátok tajtékot vertek.
– Nem kell szél. Nem kellenek evezősök! – lelkesedett Szimónia. – Egyáltalán, fölfogtad, hogy mid van ezzel, Urna?
– Abszolúte! A működtetés elvei bámulatosan egyszerűek – válaszolta Urna.
– Nem erre gondoltam. Azokra a dolgokra gondoltam, amiket ezzel az erővel meg lehetne tenni!
Urna újabb fahasábot lökött a tűzre.
– Ez csak a hő átalakítása munkává – mondta. – Gondolom... ó, a víz szivattyúzása. Malmok, melyek akkor is tudnak őrölni, amikor nem fúj a szél. Ilyesmik? Ezekre gondoltál?
Szimónia, a katona tétovázott.
– Aha – felelte. – Valami ilyesmire.
Tesveer azt suttogta: – Om?
– Igen?
– Jól vagy?
– Itt benn olyan a szag, mint egy katona hátizsákjáé. Vegyél ki!
A rézgömb vadul forgott a tűz fölött. Majdnem olyan fényesen csillogott, mint Szimónia szeme.
Tesveer megütögette a katona vállát.
– Megkaphatom a teknősbékám?
Szimónia keserűen kacagott.
– Jót lehet enni egy ilyenből – közölte, miközben kihalászta Omot.
– Mindenki ezt mondja – bólogatott Tesveer. Suttogásig halkította a hangját.
– Miféle hely az az Ankh?
– Egy város egymillió lélekkel – válaszolta Om hangja, – s közülük sokan testben lakoznak. És ezer vallással. Még a kisisteneknek is van ott temploma! Olyan helynek hangzik, ahol az embereknek nem okoz gondot hinni mindenfélében. Nem rossz helyszín egy újrakezdéshez, szerintem. Az én eszemmel és a te... az én eszemmel, hamarosan megnyithatjuk a boltot újra.
– Te nem akarsz visszamenni Omniába?
– Semmi értelme – nyilatkozott Om hangja. – Mindig lehetséges megdönteni egy meghonosodott istent. Amikor az emberek megcsömörlenek, változást akarnak. De nem döntheted meg saját magad, nem igaz?
– Kihez beszélsz, csuhás? – tudakolta Szimónia.
– Én... ööö... imádkoztam.
– Hah! Omhoz? Ennyi erővel akár ahhoz a teknősbékához is imádkozhatnál.
– Igen.
– Omnia helyett is szégyellem magam – jelentette ki Szimónia. – Nézz ránk! Megrekedtünk a múltban. Hátráltat az elnyomó monoteizmus. A szomszédaink kerülnek minket. Mi hasznunk van az Istenünkből? Istenek? Hah!
– Csigavér, csigavér! – intette Didaktülosz. – Tengeren vagyunk és az a fegyverzet, amit viselsz, nagyon jó vezető.
– Ó, én nem mondok semmit a többi istenről – sietett pontosítani Szimónia. – Ahhoz nincs jogom. De Om? Csak a Kvizíció céljait szolgáló mumus! Ha létezik, hadd sújtson le rám itt és most!
Szimónia kardot rántott, és kartávolságban föltartotta.
Om békésen üldögélt Tesveer ölében. – Tetszik nekem ez a fiú – jegyezte meg. – Majdnem olyan jó, mint egy hívő. Olyan, mint a szeretet és gyűlölet, tudod, hogy értem?
Szimónia újra hüvelybe dugta a kardját.
– Imigyen mutatom ki Om valótlanságát – szögezte le.
– Jó, de mi az alternatíva?
– A filozófia! Gyakorlatias filozófia! Mint Urna motorja itt. Ez át tudná ráncigálni Omniát a Repülőkutya Századába, akárhogy rúgkapál és jajveszékel!
– Rúgkapál és jajveszékel – ismételte meg Tesveer.
– Bármilyen eszközzel, ha törik, ha szakad – taglalta Szimónia.
Sugárzóan rájuk mosolygott.
– Ne aggódj miatta! – mondta Om. – Mi majd jó messze leszünk. Ami nem is baj, sőt. Nem hiszem, hogy Omnia népszerű ország lesz, amikor a múlt éjszakai tettek híre elterjed.
– De az Vorbis hibája volt! – fakadt ki hangosan Tesveer. – Ő kezdte az egészet! Elküldte szegény Dorgal Testvért, és aztán megölette, hogy ezt ráfoghassa az ephebeiekre! Esze ágában se volt semmiféle békeszerződés! Csak be akart jutni a palotába!
– Teljesen érthetetlen számomra, hogyan sikerült neki – közölte Urna. – Soha senki nem jutott át a labirintuson kalauz nélkül. Hogyan csinálta?
Didaktülosz vak tekintete meglelte Tesveert.
– El se tudom képzelni – felelte. Tesveer lehorgasztotta a fejét.
– Tényleg megtette mindezt? – tudakolta Szimónia.
– Igen.
– Te idióta! Neked tiszta homok az agyad! – visította Om.
– És ezt el fogod mondani másoknak? – firtatta állhatatosan Szimónia.
– Gondolom.
– Te fölemeled a szavad a Kvizíció ellen?
Tesveer boldogtalanul meredt az éjszakába. Mögöttük Ephebe lángolása egyetlen narancssárga szikrává olvadt.
– Nem mondhatok mást, csak amire emlékszem – válaszolta.
– Halottak vagyunk – állította Om. – Dobj be a vízbe, miért is ne? Ez a keményfejű majd vissza akar vinni minket Omniába!
Szimónia elgondolkozva dörzsölte az állát.
– Vorbisnak sok ellensége van – jelentette ki – bizonyos körülmények között. Jobb lenne, ha megölnénk, de azt néhányan gyilkosságnak tartanák. Sőt talán mártíromságnak. De egy per... ha lenne bizonyíték... ha elhihetnék az emberek, hogy egyáltalán lehet bizonyíték...
– Látom, miként kattog az agya! – sikította Om. – Mind biztonságban lennénk, ha te hallgattál volna!
– Vorbis perbe fogva – merengett Szimónia.
Tesveer elsápadt a gondolattól. Az a fajta gondolat volt, amit csaknem lehetetlen észben tartani. Az a fajta gondolat volt, aminek nincs értelme. Vorbis perbe fogva? A perbefogás olyasmi, ami csak másokkal esik meg.
Fölidézte magában Dorgal Testvért. És a katonákat, akiket elvesztettek a sivatagban. És mindazt, amit az emberekkel tettek, még Tesveerrel is.
– Mondd azt neki, hogy nem emlékszel! – üvöltötte Om. – Mondd azt neki, hogy nem tudod fölidézni!
– És ha perbe fogják – vélekedett Szimónia –, akkor bűnösnek fogják találni. Senki se merészelne mást tenni.
A gondolatok mindig lassan haladtak át Tesveer elméjén, akár a jéghegyek. Lassan érkeztek és lassan távoztak, és amikor ott voltak, rengeteg helyet foglaltak el, jórészt a felszín alatt.
Azt gondolta: nem az a legrosszabb Vorbisban, hogy gonosz, hanem, hogy rávesz jó embereket, hogy rosszat tegyenek. Az embereket magához hasonlóvá változtatja. Nem tehetsz róla. Egyszerűen elkapod tőle.
Nem hallatszott más hang, csak ahogy a víz csapkodja a Névtelen Bárka testét meg a filozofikus motor pörgése.
– Ha visszatérünk Omniába, elfognak minket – jegyezte meg vontatottan Tesveer.
– Kiköthetünk a kikötőktől távol – türelmetlenkedett Szimónia.
– Ankh-Morpork! – kiabálta Om.
– Először el kellene vigyük Mr. Didaktüloszt Ankh-Morporkba – mondta Tesveer. – Aztán... visszamegyek Omniába.
– Engem is állati nyugodtan otthagyhatsz! – rikácsolta Om. – Hamar fogok pár hívőt találni Ankh-Morporkban, ne aggódj, ők ott bármit elhisznek!
– Sosem láttam Ankh-Morporkot – mondta Didaktülosz. – Viszont amíg élünk, tanulunk. Mindig is ezt mondtam. – Megfordult, hogy szembenézzen a katonával. – Rúgkapálva és jajveszékelve.
– Van néhány száműzött Ankh-ban – közölte Szimónia. – Ne aggódj! Ott biztonságban leszel.
– Döbbenetes! – jegyezte meg Didaktülosz. – Még elgondolni is, hogy ma reggel még azt se tudtam, veszélyben vagyok!
Hátradőlt a bárkában.
– Az élet ezen a világon – állapította meg – olyan, mondhatni, mint átmenetileg egy barlangban tartózkodni. Mit tudhatunk a valóságról? Mert minden, amit a létezés valóságos természetéből látunk, az, mondjuk, nem több, mint zavarba hozó és mulatságos árnyék, amit a teljes igazság nem látott, vakító fénye vet a barlang belső falára, amiből vagy következtethetünk vagy sem az igazságnak megfelelés valami csillanására, és mi, a bölcsesség troglodita keresőiként csak fölemelhetjük hangunk a nem látotthoz és alázatosan kérhetjük, „Gyerünk, add elő a Nyomorék Nyúl árnyjátékot... az a kedvencem”.

Vorbis a lábával piszkálta a hamut.
– Nincsenek csontok – szögezte le.
A katonák némán álltak. A könnyű, szürke hamvak összeroskadtak és kicsivel arrébb szálltak a hajnali szellőben.
– És nem is megfelelő fajta hamu – jelentette ki Vorbis.
Az őrmester nyitotta a száját, hogy mondjon valamit.
– Biztos lehetsz, hogy tudom, miről beszélek – közölte Vorbis.
Odaballagott a megpörkölődött csapóajtóhoz, és megböködte a nagylábujjával.
– Végigmentünk az alagúton – jelentett az őrmester, olyasvalaki hangján, aki minden tapasztalat ellenére reméli, hogy ha segítőkésznek hangzik, az elhárítja az eljövendő haragot. – A dokkok közelében bukkan elő.
– De ha a dokkoknál lépsz be az alagútba, akkor nem jössz elő itt – töprengett Vorbis. A füstölgő üszök, úgy tűnt, végeérhetetlenül lenyűgözi őt.
Az őrmester homloka összeráncolódott.
– Érted? – kérdezte Vorbis. – Az ephebeiek nem építenének olyan kiutat, ami egyben bejárat is. Azok az elmék, amelyek megtervezték a labirintust, nem úgy működnek. Lesznek benne... billentyűk. Kioldókövek sorozata, esetleg. Kikapcsoló szerkezetek, amelyek csak egy irányba kapcsolnak. Szélsebesen forgó pengék, amelyek váratlan falakból szökkennek elő.
– Á!
– A lehető legkomplikáltabb és -körmönfontabb, semmi kétségem.
Az őrmester száraz nyelvével megnyalta ajkát. Nem tudta úgy olvasni Vorbist, mint egy könyvet, mert még sosem született olyan könyv, mint Vorbis. Ám Vorbisnak voltak bizonyos megszokott gondolatmenetei, amiket megtanultál némi idő elteltével.
– Azt akarja, hogy fogjam a szakaszt, és járjuk végig a dokkoktól – mondta élettelen hangon.
– Épp ezt akartam javasolni – felelte Vorbis.
– Igen, uram.
Vorbis megveregette az őrmester vállát.
– De ne aggódj! – jegyezte meg vidáman. – Om meg fogja védelmezni a hitükben erőseket.
– Igen, uram.
– És az utolsó ember elhozhat nekem egy teljes jelentést. De először is... ők nincsenek a városban?
– Teljesen átkutattuk, uram.
– És senki sem távozott a kapun? Akkor a tengeren mentek el.
– Minden ephebei harci járművel el tudunk számolni, Vorbis nagyúr.
– Ez az öböl hemzseg a kis csónakoktól.
– De nincs hova menniük a nyílt tengeren kívül, uram.
Vorbis kinézett a Körkörös-tengerre. Az láthatártól láthatárig betöltötte a világot. Rajta túl terült el a Sto-síkság foltja és a Kostető csipkés körvonala, végigvonulva egész az égig érő csúcsig, amit az eretnekek Tengelynek neveznek, de amiről tudta, hogy valójában a Sark, s csakis attól a módtól látható a világ görbületén, ahogy a fény megtörik a légkörben, ugyanúgy, ahogy a vízben is... és fehér, sűrű füstöt pillantott meg kígyózva a távoli óceán fölött.
Vorbisnak nagyon jó volt a látása, magaslatról.
Fölvett egy marék szürke hamut, ami valaha A Navigáció Alapjai volt Dykeri tollából, és hagyta, hogy átcsordogáljon az ujjai közt.
– Om kedvező szelet küldött nekünk – jelentette ki. – Menjünk le a dokkokhoz!
Remény hullámzott derűlátóan az őrmester kétségbeesésének vizein.
– Akkor hát nem akarja, hogy átkutassuk az alagutat, uram? – kérdezte.
– Ó, dehogynem. Majd megteheted, miután visszatértünk.

Urna egy darab dróttal böködte a rézgömböt, miközben a Névtelen Bárka imbolygott a hullámokon.
– Nem verhetnéd meg? – érdeklődött Szimónia, aki nem volt képes elboldogulni a masinák és emberek közti különbséggel.
– Ez egy filozofikus motor – válaszolta Urna. – A verés nem segítene.
– De azt mondtad, a gépek lehetnek a rabszolgáink – értetlenkedett Szimónia.
– Nem az elverendős fajta – felelte Urna. – A fúvókákat elzárja a só. Amikor a víz kirohan a gömbből, maga mögött hagyja a sót.
– Mért?
– Nem tudom. A víz szeret csomag nélkül utazni.
– De most veszteglünk a szélcsend miatt! Tudsz valamit tenni ellene?
– Igen, megvárom, amíg lehűl, és aztán kitisztítom és teszek bele még vizet.
Szimónia szinte eszét vesztve nézegetett körbe.
– De még mindig látótávolságon belül vagyunk a partról!
– Te talán igen – mondta Didaktülosz. A bárka közepén ült, keresztbe téve kezét a sétabotja fogantyúján, s úgy nézett ki, mint olyan öregember, akit nem túl gyakran visznek ki levegőzni, és most meglehetősen élvezi.
– Ne aggódj! Senki sem láthat minket itt kint – jelentette ki Urna. Megbökte a szerkezetet. – Egyébként, egy kissé aggaszt a csavar. Vízmozgatásra találták ki, nem pedig arra, hogy mozogjon a vízen.
– Úgy érted, össze van zavarodva? – tudakolta Szimónia.
– Becsavarodott – vágta rá boldogan Didaktülosz.
Tesveer a hegyes végben hevert, és lenézett a vízre. Egy kis tintahal szivornyázott el, épp a felszín alatt. Eltűnődött, hogy mi lehet az...
...és tudta, hogy közönséges palackos tintahal, a Fejlábú osztályból, a Puhatestűek törzséből, és hogy csontváz helyett belső, porcogós váza van neki és jól fejlett idegrendszere és nagy, képlátásra alkalmas szeme, amely meglehetősen hasonlít a gerincesek szeméhez.
A tudás egy pillanatig ott lógott elméje előterében, aztán elenyészett.
– Om? – suttogta Tesveer.
– Mi?
– Mit csinálsz?
– Megpróbálok aludni egy keveset. Tudod, a teknősbékáknak rengeteg alvásra van szüksége.
Szimónia és Urna a filozofikus motor fölé hajoltak Tesveer a glóbuszra meredt...
...egy gömb sugara r, aminek tehát van térfogata V = (4/3)(pí) rrr, és a felszín területe A = 4(pí) rr...
– Ó, istenem...
– Már megint mi van? – fakadt ki a teknősbéka hangja.
Didaktülosz arca Tesveer felé fordult, aki két kézzel szorította a fejét.
– Mi az a pí?
Didaktülosz kinyújtotta fél kezét, és megtámasztotta Tesveert.
– Mi a gond? – tudakolta Om.
– Nem tudom! Ez csak szavak! Nem tudom, mi áll a könyvekben! Nem tudok olvasni!
– A bőséges alvás létfontosságú – vélekedett Om. – Egészséges teknőt eredményez.
Tesveer térdre roskadt a himbálózó bárkán. Úgy érezte magát, mint a váratlanul hazaérkező háztulajdonos, aki házát teli leli idegennel. Ott voltak minden szobában, nem fenyegetően, csupán megtöltve a teret ottlétükkel.
– A könyvek szivárognak!
– Nem értem, hogyan történhetne ilyesmi – mondta Didaktülosz. – Azt mondtad, csak rájuk néztél. Nem olvastad őket. Nem tudod, mit jelentenek.
– De ők tudják, hogy mit jelentenek!
– Figyelj! Ezek csak könyvek, a könyvek természetével – magyarázta Didaktülosz. – Nem mágikusak. Ha az ember csupán rájuk pillantással tudhatná, mit tartalmaznak a könyvek, ez az Urna már zseni lenne.
– Mi a gond vele? – érdeklődött Szimónia.
– Azt hiszi, túl sokat tud.
– Nem! Nem tudok semmit! Nem igazán tudok – szögezte le Tesveer. – Csak visszaemlékeztem, hogy a tintahalaknak belső porcogós váza van!
– Megértem, hogy ez aggodalomra adhat okot – ironizált Szimónia. – Huh. Papok? Őrültek, ahányan csak vannak.
– Nem! Azt se tudom, mit jelent a porcogós!
– Csontváz-kötőszövetet – világosította föl Didaktülosz. – Képzelj el valami egyszerre csont- és bőrszerűt!
Szimónia horkantott. – Nocsak, nocsak – mondta –, amég élünk, tanulunk, pont, ahogy mondtad.
– Sőt némelyikünk fordítva teszi – jegyezte meg Didaktülosz.
– Ennek elvileg jelentenie kéne valamit?
– Ez filozófia – közölte Didaktülosz. – És ülj le, fiú! Inog tőled a bárka. Amúgy is túl vagyunk terhelve.
– A bárkát a kiszorított víz súlyával egyenlő felhajtóerő tartja a víz felszínén – motyogta Tesveer, roskadozva.
– Hmm?
– Kivéve, hogy nem tudom, mit jelent a felhajtóerő.
Urna fölnézett a gömbről. – Készen állunk újra nekivágni – jelentette be. – Csak merj ide be némi vizet a sisakoddal, miszter.
– És akkor újra haladni fogunk?
– Hát, kezdhetjük gőz előállításával – mondta Urna. Beletörölte a kezét a tógájába.
– Tudjátok – állította Didaktülosz –, különféle módjai vannak a tanulásnak. Eszembe jutott az az idő, amikor a derék Lasgere, Tsort hercege megkérdezte tőlem, hogyan válhatna művelt emberré, különösen mivel nincs ideje arra az olvasósdi dologra. Azt mondtam neki „A tudáshoz nem vezet királyi út, felség”, és ő azt mondta nekem „Akkor piszok gyorsan építs egyet vagy lecsapatom a lábad. Használj annyi rabszolgát, amennyit csak akarsz.” Üdítően közvetlen megközelítés, mindig is úgy véltem. Nem olyan férfi, aki fecsérelné a szavakat. Embereket igen. De szavakat nem.
– Miért nem csapatta le a lábad? – tudakolta Urna.
– Megépítettem neki az útját. Többé-kevésbé.
– Hogyan? Azt hittem, az csak metafora volt.
– Már okulsz, Urna. Szóval kerestem egy tucat rabszolgát, akik tudtak olvasni, és azok ott ültek a hálószobájában éjjel és válogatott részleteket suttogtak neki, míg aludt.
– Bevált?
– Nem tudom. A harmadik rabszolga egy hat hüvelykes tőrt döfött a herceg fülébe. Aztán a forradalom után az új uralkodó kiengedett a börtönből, és azt mondta, elhagyhatom az országot, ha megígérem, hogy nem gondolok semmire a határig vezető úton. De nem hiszem, hogy elviekben rossz lett volna az elgondolás.
Urna a tüzet fújta.
– Némi időbe telik fölforralni a vizet – magyarázta.
Tesveer megint visszafeküdt az orrba. Ha összpontosított, meg tudta állítani a tudás áramlását. Az a teendő, hogy kerülje a ránézést bármire. Még egy felhő...
...amiről a természetfilozófia kiokoskodta, hogy a világ felszínén árnyékot előidéző eszköz, mely imigyen megakadályozza a túlmelegedést...
...is erőszakos behatolást okozott. Om mélyen aludt.
Megértés tanulás nélkül, gondolta Tesveer. Nem. Pont fordítva. Tanulás megértés nélkül...

Om kilenctizede szunyókált a teknőjében. A maradék ködként lebegett az istenek igazi világában, ami sokkal kevésbé érdekes, mint az emberiség többsége által lakott háromdimenziós világ.
Azt gondolta: egy kis bárkán vagyunk. Valószínűleg még csak észre sem fog venni minket. Itt az egész óceán. Nem lehet ott mindenütt.
Na persze, neki rengeteg hívője van. De mi csak egy kis bárka vagyunk...
Érezte a kíváncsi halak tudatát a csavar vége körül szimatolva. Ami fura, mert a dolgok normális rendje szerint a halak nem arról ismertek, hogy...
– Üdvöz légy! – mondta a Tenger Királynője.
– Á!
– Látom, hogy még mindig sikerül létezned, kis teknősbéka.
– Tartom magam – felelte Om. – Semmi gond.
Szünet következett, amit, ha az emberi világban történik két ember közt, köhécseléssel és feszengő kinézettel töltöttek volna el. De az istenek sosem feszengenek.
– Gondolom – szólalt meg Om tartózkodóan –, a fizetségért jöttél.
– Ez a hajó és rajta mindenki – válaszolta a Királynő. – De a hívőd megmenekülhet, ahogy szokás.
– Mi hasznod lenne belőlük? Az egyikük ateista.
– Hah! A végén mind hisznek.
– Ez nem tűnik... – Om tétovázott. – Méltányosnak?
Most a Tengeri Királynő habozott.
– Mi az, hogy méltányos?
– Olyasmi, mint... alapvető igazságosság? – vetette föl Om. Eltűnődött, hogy miért mondta ezt.
– Szerintem ez emberi gondolatnak hangzik.
– Találékonyak, elismerem. De amire én gondoltam, az... úgy értem... nem tettek semmi olyat, amivel ezt kiérdemelnék.
– Kiérdemelnék? Ők emberek. Mi köze a kiérdemlésnek ehhez?
Om kénytelen volt ezt elfogadni. Nem istenként gondolkozott. Ez zavarta őt.
– Csak hát...
– Túl sokáig támaszkodtál egyetlen halandóra, kicsi isten.
– Tudom. Tudom. – Om sóhajtott. Az elmék átszivárognak egymásba. Túl sokat lát az emberi nézőpontból. – Akkor hát vidd a bárkát! Ha muszáj neked. Csak azt kívánom, bárcsak...
– Méltányos lenne? – kérdezte a Tengeri Királynő. Előremozdult. Om mindenfelé őt érezte maga körül.
– Nem létezik ilyesmi – közölte az istennő. – Az élet olyan, mint egy tengerpart. És aztán meghalsz.
Azzal már ott se volt.
Om hagyta magát visszahúzódni teknője mentsvárába.
– Tesveer?
– Igen?
– Tudsz úszni?
A gömb elkezdett forogni.
Tesveer hallotta, hogy Urna így szól: – Tessék! Hamarosan úton leszünk.
– Jobb is. – Ez Szimónia volt. – Kifutott egy hajó a kikötőből.
– Ez az izé gyorsabban halad, mint bármi vitorlákkal vagy evezőkkel.
Tesveer átnézett az öblön. Egy karcsú omniai hajó haladt el a világítótorony mellett. Még jó messze volt tőlük, ám Tesveer azzal a rémülettel és előérzettel meredt rá, ami jobban nagyít, mint a messzelátók.
– Gyorsan mozog – jegyezte meg Szimónia. – Nem értem... szélcsönd van.
Urna körbenézett a sima tengeren.
– Nem lehetséges, hogy ott fújjon a szél és itt ne – szögezte le.
– Azt kérdeztem, tudsz úszni? – A teknősbéka hangja állhatatosan nógatott Tesveer fejében.
– Nem tudom – válaszolta Tesveer.
– Gondolod, hogy gyorsan ki tudnád deríteni?
Urna fölfelé bámult.
– Ó! – mondta.
Felhők tornyosultak a Névtelen Bárka fölött. És szemmel láthatóan sebesen forogtak.
– Muszáj tudnod! – kiabálta Om. – Azt hittem, hogy neked tökéletes memóriád van!
– Szoktunk lubickolni annak idején a falu nagy víztárolójában – suttogta Tesveer. – Nem tudom, hogy az annak számít-e!
Köd csapott föl a tenger felszínéről. Tesveer füle pattogott. És az omniai hajó még mindig közeledett, száguldva a habokon.
– Hogy hívják azt, amikor teljes szélcsönded van körülötte széllel... – kezdte Urna.
– Hurrikán? – sugalmazta Didaktülosz.
Villám sistergett az ég és a tenger között. Urna megrántotta a fogantyút, ami leereszti a csavart a vízbe. A szeme csaknem olyan fényesen ragyogott, mint a villám.
– Na, ebben van az erő! – mondta. – Hasznosítani a villámlást! Az emberiség álma!
A Névtelen Bárka nekilódult előre.
– Az lenne? Nekem nem ez az álmom – közölte Didaktülosz. – Én mindig egy óriás répáról álmodom, ami egy homármezőn kerget engem.
– Metaforikus álomra gondoltam, mester – pontosított Urna.
– Mi az, hogy metafora? – tudakolta Szimónia.
– Mi az, hogy álom? – érdeklődött Tesveer.
Villámoszlop hasított át a ködön. Másodlagos villámlások szikráztak szét a forgó gömbről.
– Macskákról is megszerezheted – jelentette ki Urna, elmerülve egy filozofikus világban, miközben a Bárka fehér nyomdokvizet hagyott maga után. – Borostyánrúddal simogatod őket, és apró villámokhoz jutsz... ha milliószorosra föl tudnám nagyítani azokat, egyetlen ember sem lenne többé rabszolga és eltehetnénk őket üvegekben és megszüntethetnénk az éjszakát...
Villám sújtott le néhány lépésnyire.
– Egy hajón vagyunk egy nagy rézgömbbel sós víztömeg közepén – szólalt meg Didaktülosz. – Köszi, Urna.
– És az istenek templomai természetesen fényűzően ki lesznek világítva – sietett hozzátenni Urna.
Didaktülosz megkoppintotta a hajótestet botjával. – Egész jó ötlet, de sose szereznél elég macskát – vélekedett.
A tenger földagadt.
– Ugorj a vízbe! – kiáltotta Om.
– Miért? – kérdezte Tesveer.
Egy hullám csaknem fölfordította a bárkát. Eső sziszegett a gömb felszínén, amiről leforrázó permet csapott föl.
– Nincs időm elmagyarázni! Ugorj vízbe! Az vezet jóra! Bízz bennem!
Tesveer fölállt, megkapaszkodva a gömb állványában, hogy egyensúlyba hozza magát.
– Ülj le! – szólt rá Urna.
– Csak elugrom kicsit – mondta Tesveer. – Lehet, hogy egy ideig elmaradok.
A bárka ingott alatta, amikor félig beleugrott, félig beleesett a bugyborékoló tengerbe.
Villám csapott a gömbbe.
Amikor Tesveer a felszínre bukkant, látta egy pillanatra, hogy a gömb fehéren izzik és a Névtelen Bárka, csavarja szinte kint a vízből, tovasiklik a ködön át, mint egy üstökös. Aztán el is tűnt a fellegekben és az esőben. Egy pillanattal később, még a vihar lármájában is, fojtott „bumm” hallatszott.
Tesveer fölemelte a kezét. Om vetődött a felszínre, tengervizet fújva orrából.
– Azt mondtad, ez vezet majd jóra! – sikoltotta Tesveer.
– És? Mi még mindig életben vagyunk! És tarts a víz fölé! A teknősbékák nem tudnak úszni!
– De ők lehet, hogy halottak!
– Csatlakozni akarsz hozzájuk?
Egy hullám elsüllyesztette Tesveert. Egy pillanatig a világ sötétzöld függöny volt, csengve a fülében.
– Nem tudok fél kézzel úszni! – kiáltotta, amikor megint felszínre dobta a víz.
– Meg leszünk mentve! Az istennő nem merészelheti!
– Miről beszélsz?
Újabb hullám ütötte meg Tesveert, és a szívóhatás húzgálta a köntösét.
– Om?
– Igen?
– Nem hiszem, hogy tudok úszni...

Az istenek nem nagyon elemzik önmaguk. Ez sosem volt az életbenmaradáshoz szükséges vonás. A képesség a behízelgésre, fenyegetésre és megfélemlítésre mindig épp elég jól bevált. Amikor egész városokra sújthatsz le szeszélyed szerint, a nézzük-meg-a-dolgot-a-másik-szemszögéből-is és a csöndes elmélkedésre való hajlam aligha nélkülözhetetlen.
Ami odavezetett multiverzumszerte, hogy rendkívül értelmes meg empatikus férfiak és nők teljes életüket olyan istenségek szolgálatának szentelték, akik nem tudták volna legyőzni őket egy békés dominójátszmában. Például, a chirmi Sestina Nővér szembeszállt a helyi király haragjával és sértetlenül átsétált egy parázságyon és józan erkölcsfilozófiát javasolt egy olyan istennő nevében, akit kizárólag a frizurák érdekelnek, és a klaccsi Zephilit Testvér elhagyta óriási birtokait és családját és életét a betegek meg a szegények istápolásával töltötte a láthatatlan F'rum isten kedvéért, akiről az az általános vélemény, hogy, még ha lenne keze, akkor se lenne képes két kézzel megtalálni a hátsó felét, mármint ha lenne neki. Az isteneknek sosem kellett különösebben okosnak lenniük, amikor itt vannak az emberek, hogy helyettük azok legyenek.
A Tengeri Királynőt még a többi isten is meglehetősen butának találta. De azért volt bizonyos logika a gondolkozásában, miközben mélyen a vihar korbácsolta hullámok alatt haladt. A kis bárka csábító célpont volt... de van itt egy nagyobb, tele emberrel, egyenesen belevitorlázva a viharba.
És ez szabad préda.
A Tengeri Királynő egy hagymás bahji figyelemterjedelmével bírt.
És, egészében véve, ő teremtette elő saját áldozatait. És hitt a mennyiségben.

Az Isten Uszonya hullámtaréjról hullámvölgybe bukott, a szélvihar vitorláiba tépett. A kapitány átküzdötte magát a derékig érő vízen a hajóorrba, ahol Vorbis állt a korlátba kapaszkodva, szemlátomást észre sem véve a tényt, hogy a hajó félig elsüllyedve hánykolódik.
– Uram! Muszáj kurtítanunk a vitorlákat! Ezt nem tudjuk magunk mögött hagyni!
Zöld tűz sistergett az árbocok csúcsán. Vorbis megfordult. A fény visszatükröződött tekintete síri mélyéről.
– Az egész Om dicsőségére történik – szögezte le. – Vitorlánk a bizodalom és célállomásunk az üdvösség.
A kapitánynak elege lett. Bizonytalan volt a vallás tárgyában, de meglehetős bizonyossággal érezte, hogy harminc év után tud valamit a tengerről.
– Az óceán feneke a célállomásunk! – üvöltötte.
Vorbis vállat vont. – Azt nem állítottam, hogy nem lesznek megállók út közben – közölte.
A kapitány rámeredt, és aztán visszaküszködte magát a hullámzó fedélzeten. Amit tudott a tengerről, az az volt, hogy ilyen viharok nem történnek csak úgy. Az ember nem vitorlázik sima vízről tomboló hurrikán közepébe. Ezt nem a tenger okozza. Ez valami személyes.
Villám csapott a főárbocba. A sötétből sikoltás hallatszott, amikor az elszakadt vitorla és csarnakzat tömege a fedélzetre zuhant.
A kapitány félig úszott, félig mászott a létrán föl a kormánykerékhez, ahol a kormányos csak árnyék volt a permetben és a vészjósló vihar ragyogásában.
– Ezt tuti nem fogjuk túlélni!
ÚGY VAN.
– El kell hagyjuk a hajót!
NEM. MAGUNKKAL FOGJUK VINNI. REMEK HAJÓ.
A kapitány megpróbált átkémlelni a homályon.
– Te vagy az, Coplei fedélzetmester?
SZERETNÉL MÉG EGYET TALÁLGATNI?
A hajótest nekiütközött egy vízalatti sziklának, és széthasadt. Villám csapott a még megmaradt árbocba és, akár egy papírhajó, mely túl sokáig volt vízben, az Isten Uszonya összecsuklott. Hatalmas fagerendák törtek szilánkokra és spricceltek föl az örvénylő égbe...
És hirtelen bársonyos csönd támadt.
A kapitány rádöbbent, hogy valahonnan szerzett egy friss emléket. Szerepelt benne víz és fülzúgás és fagyos tűz érzéklete tüdejében. Ám az emlékkép halványulóban volt. Odaballagott a korláthoz, léptei hangosak a csöndben, és lenézett a hajó oldalára. Annak ellenére, hogy a friss emlékben rémlett valami a hajó totális pozdorjává zúzódásáról, a vitorlás most megint épnek látszott. Bizonyos értelemben.
– Huh – szólalt meg –, úgy tűnik, kifogytunk a tengerből.
IGEN.
– Meg a szárazföldből is.
A kapitány megkoppintotta a korlátot. Ami szürkés volt és kissé áttetsző.
– Khm. Ez fa?
MORFIKUS EMLÉK.
– Tessék?
TENGERÉSZ VOLTÁL. HALLOTTAD, HOGY ÚGY BESZÉLTEK EGY HAJÓRÓL, MINT ÉLŐLÉNYRŐL?
– Ó, igen. Nem tölthetsz úgy egy éjszakát a fedélzeten, hogy ne érezd, van lelk...
IGEN.
Az Isten Uszonya emléke továbbvitorlázott a némaságban. A szél, vagy a szél emlékének távoli sóhaja hallatszott. A kifújt szélvészek magukat kitombolt tetemei.
– Huh – nyögött a kapitány kísértete –, azt mondtad, „voltál”?
IGEN.
– Gondoltam.
A kapitány lefelé meredt. A legénység tagjai a fedélzeten gyülekeztek, s aggódó szemmel néztek föl rá.
Még jobban szemügyre vette az odalentet. A legénység előtt a hajó patkányai sorakoztak. Egy pöttöm, csuklyás alak állt előttük.
CIN – cincogta.
A kapitány azt gondolta: még a patkányoknak is van Halála...
A Halál félreállt, és odaintette a kapitányt.
TIÉD A KORMÁNYKERÉK.
– De... de hová megyünk?
KI TUDJA?
A kapitány tanácstalanul megmarkolta a kormánykerék fogantyúit – De... itt nincsenek olyan csillagok, amiket fölismernék! Nincsenek tengerészeti térképek! Milyenek itt a szelek? Hol vannak az áramlatok?
A Halál vállat vont.
A kapitány céltalanul elforgatta a kereket. A hajó siklott tovább egy tenger szellemén.
Aztán a néhai tengerész fölvidult. A legrosszabb már megtörtént. Hihetetlen, milyen jó érzés ezt tudni. És ha legrosszabb már megtörtént...
– Hol van Vorbis? – morrant föl.
Ő TÚLÉLTE.
– Túlélte? Nincs igazság!
NINCS MÁS, CSAK ÉN.
A Halál eltűnt.
A kapitány a látszat kedvéért egy kicsit elforgatta a kormánykereket. Elvégre, ő még mindig kapitány és ez még mindig, bizonyos értelemben, egy hajó.
– Mr. Első Tiszt?
Az első tiszt tisztelgett. – Uram!
– Khm. Most hová megyünk?
Az első tiszt megvakarta a fejét.
– Hát, kapitány, hallottam, hogy azoknak a pogány klaccsiaknak van az a paradicsom helye, ahol van ivás meg danolás meg fiatal nők, teljes készültségben és... tudja... tekintet nélkül.
Az első tiszt reménykedve tekintett kapitányára.
– Tekintet nélkül, he? – ismételte meg merengve a kapitány.
– Úgy hallottam.
A kapitány úgy érezte, talán kijár neki némi tekintet nélkül.
– Valami ötlet, hogy jutunk oda?
– Azt hiszem, az ember akkor kap útmutatást, amikor él – válaszolta az első tiszt.
– Ó!
– Van néhány barbár fönt a Tengely felé – folytatta az első tiszt, élvezettel ejtve a szót –, akik azt hiszik, hogy egy nagy csarnokba mennek, ahol mindenféle enni- meg innivaló lesz.
– Meg nők?
– Tuti.
A kapitány homlokát ráncolta. – Fura dolog – mondta –, de miért látszik úgy, hogy a pogányoknak meg a barbároknak jut a legjobb hely, ahova mehetnek, amikor meghalnak?
– Kissé fogas kérdés, ez bizony az – értett egyet az első tiszt. – Gondolom, ez kárpótolja őket... hogy egyfolytában jól érzik magukat, amíg élnek is? – Meghökkentnek tűnt. Most, hogy halott volt, az egész nagyon gyanúsan hangzott.
– Gondolom, nincs elképzelésed az útról abba a paradicsomba se? – kérdezte a kapitány.
– Sajnálom, kapitány.
– Viszont nincs semmi rossz a keresésben.
A kapitány kinézett oldalra. Ha elég hosszan vitorlázol, biztos, hogy partot érsz. És nincs semmi rossz a keresésben.
Mozgáson akadt meg a szeme. Elmosolyodott. Remek. Egy előjel. Talán végül is így a legjobb...
A delfinek kísérteteinek kíséretében, a szellemhajó továbbvitorlázott...

A sirályok sohasem merészkedtek ilyen messzire a sivatagi part mentén. Helyüket a rühke foglalta el, a varjúnemzetség egyik tagja, melynek kiközösítésében a varjúnemzetség lett volna az első és jó társaságban sosem kerül szóba. Ritkán repül, de mindenhová eljut egy afféle dülöngélő szökdécseléssel. Jellegzetes füttye hallgatóit selejtes működésű emésztőrendszerre emlékezteti. Úgy néz ki, ahogy más madarak, miután olaj ömlött rájuk. Semmi sem eszi meg a rühkét, csak más rühkék. A rühkék megesznek olyasmit is, amitől egy keselyű elhányná magát. A rühkék megeszik a keselyű okádékát. A rühkék mindent megesznek.
Egyikük ezen a ragyogó, kora reggelen a bolhaugrasztó homokon somfordált, céltalanul csipdesve mindent, hátha a kavicsok meg fadarabok az éjszaka folyamán ehetővé váltak. A rühke úgy tapasztalta, gyakorlatilag minden ehetővé válik, ha elég hosszan hagyják állni. A dagályszint vonalán fekvő kupacra bukkant, és tétován megbökte a csőrével.
A kupac fölnyögött.
A rühke sietősen elhátrált és figyelmét egy kis, kupolás kőre fordította a kupac mellett. Eléggé biztos volt benne, hogy tegnap még az sem volt itt. Megpróbálkozott egy puhatolózó csípéssel.
A kő kidugott egy fejet és így szólt: – Húzz a búsba, te szemét gazember!
A rühke hátraszökkent, aztán afféle szaladó ugrálásba kezdett, ami talán a legközelebb áll ahhoz, hogy egy rühke valaha is vegye a fáradságot a tényleges meneküléshez, egy halom napszítta uszadékfán. A dolgok biztatóak. Ha ez a kő eleven, akkor végül lesz majd halott is.
A Nagy Isten Om odatámolygott Tesveerhez, és teknőjével addig öklelte a fejét, míg a novícius fölnyögött.
– Ébredj föl, fiú! Kelj föl és ragyogj! Hophophop! Mindenki a parton, aki partra száll.
Tesveer kinyitotta fél szemét.
– Mi történt? – kérdezte.
– Élsz, ez történt – válaszolta Om. Az élet olyan, mint egy tengerpart, idézte föl. És aztán meghalsz.
Tesveer térdeplő helyzetbe húzta föl magát.
Vannak olyan tengerpartok, amelyek tarkabarka napernyőkért kiáltanak.
Vannak olyan tengerpartok, amelyek a tenger fenségéről regélnek.
Ám ez a part nem volt olyan. Ez csupán egy puszta szegély ott, ahol a szárazföld az óceánnal találkozik. A dagályszint vonalán uszadékfa halmozódott föl, amit a szél simára koptatott. A levegőben kellemetlen, kis rovarok zümmögtek. Olyan szag érződött, ami azt sugallta, valami réges-rég megrohadt olyan helyen, ahol a rühkék nem tudtak rálelni. Nem volt valami remek tengerpart.
– Ó! Istenem.
– Jobb, mint megfulladni – bátorította Om.
– Nem tudhatom. – Tesveer végigpillantott a tengerparton. – Van valahol iható víz?
– Nem hinném – válaszolta Om.
– Tsonthaz V. könyvében a 3. vers azt mondja, hogy te eleven vizet fakasztottál a száraz sivatagból – citálta Tesveer.
– Az költői szabadság gyanánt került oda – nyilatkozta Om.
– Még erre sem vagy képes?
– Nem.
Tesveer ismét a sivatagot szemlélte. Az uszadékfa vonalak meg a néhány, már növekedés közben haldokolni látszó fűcsomó mögött a dűnék messzire húzódtak.
– Melyik út visz Omniába? – kérdezte.
– Mi nem akarunk Omniába menni – jelentette ki Om.
Tesveer a teknősbékára meredt. Aztán fölkapta.
– Azt hiszem, ez az út lesz az – mondta.
Om lábai vadul rángatóztak.
– Minek akarsz Omniába menni? – firtatta.
– Nem akarok – válaszolta Tesveer. – De mindenképp megyek.

A nap magasan a tengerpart fölött állt.
Vagy talán nem is.
Tesveer immár tudott egyes dolgokat a napról. Azok beszivárogtak a fejébe. Az ephebeieket roppantul érdekelte az asztronómia. Káromkodász bebizonyította, hogy a Korong tízezer mérföld keresztben. Lázasz, aki egy hajnalon jó reflexű és érces hangú rabszolgákat helyezett el végig az országban, bebizonyította, hogy a fény nagyjából ugyanolyan sebességgel térjed, mint a hang. És Didaktülosz arra következtetett, hogy, amennyiben így áll a helyzet, azért, hogy elhaladjon az elefántok között, a napnak legalább harmincötezer mérföldet kell megtennie pályáján mindennap, vagyis, másként megfogalmazva, kétszer olyan gyorsan kell mozogjon, mint saját fénye. Ami azt jelenti, hogy többnyire csak azt láthatod, hol volt a nap, kivéve kétszer egy nap, amikor utoléri önmagát, és ez azt jelenti, hogy az egész nap a fénysebességnél gyorsabb részecske, egy tachion, vagy, ahogy Didaktülosz fogalmazta meg, egy szemét.
Még mindig hőség volt. Az élettelen tenger gőzölögni látszott.
Tesveer vonszolta magát, közvetlenül a sok száz mérföldes körzetben egyetlen árnyékfolt fölött. Még Om is abbahagyta a panaszkodást. Túl nagy volt a forróság.
Itt-ott faszilánkok görögtek a hullámok kihordta szemétben a tenger szélén.
Tesveer előtt a levegő vibrálni látszott a homok fölött. A vibrálás közepén sötét folt tűnt föl.
Szenvtelenül nézegette, ahogy közeledett hozzá, képtelenül akár egyetlen értelmes gondolatra. Nem volt több mint egy tájékozódási pont a narancssárga hőség világában, megnövekedve és összezsugorodva a vibráló párafátyolban.
Közelebbről kiderült, hogy Vorbis az.
Hosszú időbe telt, míg a gondolat beivódott Tesveer agyába.
Vorbis.
Nem csuhában. Az egész leszakadt róla. Csak egy atlétában. A szögek fölvarrva. Csupa vér. Végig a fél láb. Fölszakították. Sziklák. Vorbis.
Vorbis.
Tesveer térdre rogyott Az árapályvonalon egy rühke károgott.
– Ő még... él – sikerült kinyögnie Tesveernek.
– Kár – jegyezte meg Om.
– Tennünk kéne valamit... érte.
– Igen? Esetleg kereshetsz egy sziklát és betörheted a fejét – tanácsolta Om.
– Nem hagyhatjuk őt csak úgy itt.
– Nézz csak meg minket!
– Nem.
Tesveer bedugta kezét az esperes alá, és megpróbálta megemelni őt. Tompa meglepetésére Vorbis szinte semmit sem nyomott. Az esperes csuhája olyan testet rejtett, amely csupán csontra feszített bőr volt. Tesveer puszta kézzel össze tudta volna törni őt.
– És velem mi lesz? – nyafogott Om.
Tesveer a vállára vetette Vorbist.
– Van négy lábad – mondta.
– Én vagyok az Istened!
– Igen. Tudom. – Tesveer vánszorgott tovább a part mentén.
– Mit fogsz vele csinálni?
– Elviszem Omniába – felelte Tesveer rekedten. – Az emberek meg kell tudják. Amit tett.
– Te megőrültél! Megőrültél! Azt hiszed, el fogod tudni cipelni Omniába?
– Nem tudom. De megpróbálom.
– Te! Te! – Om egy karommal ütötte a homokot. – Emberek milliói léteznek a világon és pont te kellett legyél az! Hülye! Hülye!
Tesveer kezdett hullámzó alakká válni a hőfátyolban.
– Na, most már elég! – kiáltotta Om. – Nincs rád szükségem! Azt hiszed, szükségem van rád? Nincs rád szükségem! Hamar tudok találni egy másik hívőt! Nincs abban semmi nehézség!
Tesveer eltűnt.
– És én nem fogok utánad futkosni! – sivította Om.

Tesveer nézte, ahogy egyik lába a másik előtt vonszolódik.
Már túl volt azon a ponton, hogy gondolkodjék. Amik átlibbentek sülőfélben lévő agyán, csak összefüggéstelen képek és emléktöredékek voltak.
Álmok. Azok képek a fejedben. Hizelgész egy egész tekercset írt róluk. A babonások azt hitték, hogy az álmok üzenetek Istentől, de valójában maga az agy teremti őket, felszínre vetve, miközben az éjszaka elrendezi és iktatja a nappal élményeit. Tesveer sohasem álmodott. Ezért néha az... eszméletvesztés, amíg a tudat elvégzi a raktározást. Elméje iktatta az összes könyvet. Most tehát tud tanulás nélkül...
Ez tehát az álmok.
Isten. Az Istennek szüksége van emberekre. A hit az istenek eledele. De alakra is szükségük van. Az istenek azzá válnak, amilyennek lenniük kell az emberek hite szerint. Így a Bölcsesség Istennője egy pingvint hordoz. Ilyesmi megeshetett volna bármelyik istennel. Bagolynak kellett volna lennie. Ezt mindenki tudja. De egy kétbalkezes szobrász, aki csupán leírásból ismerte a baglyot, elfuserált egy szobrot, a hit közbelépett, és a következő, amit látsz, hogy a Bölcsesség Istennőjére rásóztak egy madarat, ami állandóan frakkot hord és halszagú.
Te adod az istennek az alakját, éppúgy, ahogy a zselé megtölti a formát.
Az istenek gyakran válnak az apáddá, mondja Abraxasz, az agnosztikus. Az istenek nagy szakálla válnak az égen, mert amikor hároméves voltál, ez volt az apád.
Na persze, Abraxasz túlélte... Ez a gondolat élesen és fagyosan érkezett saját elméjének abból a részéből, amit Tesveer még mindig a sajátjának mondhatott. Az istenek nem bánják az ateistákat, ha azok alapos, tüzes, szenvedélyes ateisták, mint Szimónia, akik egész életük azzal töltik, hogy nem hisznek, akik egész életük azzal töltik, hogy gyűlölik az isteneket, amiért nem léteznek Az effajta ateizmus szikla. Csaknem hit...
Homok. Ez az, amit a sivatagokban találsz. Kőzetkristályok, dűnékbe formázva. Tsorti Gordo azt mondja, hogy a homok nem más, mint lekopott hegy, ám Irexész rájött, hogy a homokkő homokból préselt kő, ami azt sugallja, hogy a homokszemcsék a hegyek ősatyjai...
Mindegyik egy apró kristály. És mindegyikük egyre nagyobb lesz.
Sokkal nagyobb...
Némán, anélkül, hogy fölfogta volna, Tesveer abbahagyta az előrezuhanást, és mozdulatlanul feküdt.

– Menj a francba!
A rühke oda se fütyült. Ez érdekes volt. Kezdett egész új homoksávokat látni, amiket még eddig sohasem látott, és persze ott volt a kilátása, sőt a bizonyossága, egy jó étkezésnek az egész végén.
Ugyanis Om teknőjén gubbasztott.
Om nehézkesen lépdelt a homokon, hébe-hóba megállva, hogy kiabáljon utasával.
Tesveer ezen az úton ment.
De itt az egyik sziklanyúlvány, azok közül, amelyekkel tele van szórva a sivatag, mint a tenger szigetekkel, elhúzódott egészen a víz pereméig. A fiú sosem lett volna képes megmászni. A lábnyomok a homokban a szárazföld belseje, a mélysivatag felé fordultak.
– Idióta!
Om fölküzdötte magát egy dűne oldalán, beásva lábát, hogy megakadályozza visszaszlalomozását.
A dűne túloldalán a nyomok hosszú barázdává váltak, ahol Tesveer minden bizonnyal elesett. Om behúzta a lábát, és leszánkázott a dombról.
A nyomok itt irányt változtattak. Biztos azt hitte, hogy ha megkerüli a következő dűnét, rá tud találni a sziklára újra a túloldalon. Om ismerte a sivatagokat, és az egyik dolog, amit tudott, az volt, hogy ezt a fajta logikus gondolkozást már korábban alkalmazta ezernyi napszítta, eltévedt csontváz.
Mindazonáltal a nyomok után baktatott, hálásan a dűne röpke árnyékáért, most, hogy a nap már leáldozóban volt.
A dűne körül és igen, itt kínosan fölcikcakkoztak egy meredeken nagyjából kilencven fokra attól, amerre tartaniuk kellene. Az ilyesmi garantált. Ez a lényeg a sivatagokkal kapcsolatosan. Megvan a maguk gravitációja. Beszippantanak téged a középpontba.

Tesveer kúszott előre, Vorbist csak erőtlen fél karja tartotta bizonytalanul. Nem mert megállni. A nagyanyja akkor újra megütné. És itt van Nhemrot Mester is, lebbenve hol előtűnve, hol el.
– Igazán nagyot csalódtam benned, Tesveer. Mmm?
– Kérek... vizet...
– ...vizet – mondta Nhemrot. – Bízz a Nagy Istenben!
Tesveer összpontosított. Nhemrot szertefoszlott.
– Nagy Isten? – nyögte.
Valahol lennie kell valami árnyéknak. A sivatag nem folytatódhat örökké.

A nap gyorsan áldozott le. Egy ideig, Om jól tudta, a hő majd visszasugárzik a homokból és saját teknője el fogja raktározni, de a meleg hamar el fog fogyni, és aztán elkövetkezik a zord sivatagi éjszaka.
A csillagok már kezdtek előbújni, amikor rábukkant Tesveerre. A fiú Vorbist kicsivel arrébb hullajtotta el.
Om Tesveer fülével egy magasságba húzta magát.
– Hé!
Se hang, se mozgás. Om gyöngéden fejen öklelte Tesveert, aztán a repedezett ajakra tekintett.
Csipkedő nesz hallatszott mögüle.
A rühke Tesveer lábujjait vizslatta, ám kutatásai félbeszakadtak, amikor egy teknősbékaszáj rázárult a lábára.
– Ondtam eked, ogy úzz a úsba!
A rühke böfögött egyet páni félelmében, és megpróbált elröppenni, de ebben meggátolta a fél lábán lógó, eltökélt teknősbéka. Om néhány láb hosszan többször megpattant a homokon, mielőtt elengedte.
Megpróbált köpni, de a teknősbékák száját nem ilyen tevékenységre tervezték.
– Utálok minden madarat – közölte az esti levegővel.
A rühke egy dűne tetejéről nézte szemrehányóan. Annak modorában borzolta föl maroknyi, zsíros tollát, aki, ha kell, kész egész éjjel várni. Akármennyi időbe kerül.
Om visszamászott Tesveerhez. Nos, legalább még mindig lélegzik.
Víz...
Az isten fontolóra vette a kérdést. Odacsapni a puszta sziklára. Ez az egyik módja. Elérni, hogy a víz folyjék... nem gond. Csak molekulák és vektorok kérdése. A víznek természetes hajlama van arra, hogy folyjon. Neked csak arról kell gondoskodnod, hogy itt folyjon, ne ott. Egyáltalán semmi gondot nem okoz egy csúcsformában lévő istennek.
De hogyan birkózol meg vele teknősbéka-perspektívából?
A teknősbéka levonszolta magát a dűne aljára, s aztán néhány percig föl-le járkált. Végül kiválasztott egy helyet, és ásni kezdett.

Ez nincs rendben. Az előbb még perzselő hőség volt. Most meg majd' megfagy.
Tesveer kinyitotta a szemét. Sivatagi csillagok, gyémántfehérek, néztek vissza rá. Úgy érezte, a nyelve teljesen kitölti a száját. Na most, mi is volt az...
Víz.
A hátára gördült. Előzőleg hangok hallatszottak a fejében, most meg hangok érkeztek a fején kívülről. Halkan szóltak, de határozottan ott voltak, fojtottan visszhangozva a hold sütötte homokon.
Tesveer nagy keservesen a dűne lába felé kúszott. Volt ott egy bucka. Mi több, több bucka. A tompa hang az egyikből jött. Közelebb vonszolta magát.
A buckában volt egy lyuk. Valahol mélyen a föld alatt valaki káromkodott. A szavakat nem lehetett kivenni, ahogy az alagútban előre-hátra visszhangoztak, ám az általános benyomás eltéveszthetetlen volt.
Tesveer leroskadt, és figyelt.
Néhány perccel később mozgolódás látszott a lyuk szájánál, és Om bukkant elő, beborítva azzal, amit, ha ez nem lett volna sivatag, Tesveer sárnak nevezett volna.
– Ó, hát te vagy az – szólalt meg a teknősbéka. – Tépj le egy darabot a köntösödből, és add ide!
Mintegy álomban, Tesveer engedelmeskedett.
– Odalent körbefordulni – közölte Om –, nem kéjmámor, erről biztosíthatlak.
Szájába vette a rongyot, elővigyázatosan körbehátrált, és eltűnt, le a lyukba. Néhány perc múlva visszatért, még mindig vonszolva a rongyot.
Az át volt ázva. Tesveer hagyta, hogy a folyadék a szájába csorogjon. Sár és homok és olcsó barna festék zamata volt, valamint kissé teknősbéka íze is, de megivott volna belőle akár egy gallonnyit is. Ha lett volna belőle egy medencényi, boldogan úszott volna benne.
Újabb csíkot szakított, hogy Om levihesse.
Amikor Om ismét előbukkant, Tesveer Vorbis mellett térdelt.
– Tizenhat láb lefelé! Tizenhat átkozott láb! – kiáltotta Om. – Ne pazarold rá! Még mindig nem halott?
– Láza van.
– Vess véget neki és a szenvedéseinknek!
– Továbbra is vissza fogjuk vinni Omniába.
– Azt hiszed, mi el fogunk jutni oda? Étel nélkül? Víz híján?
– De hát találtál vizet. Vizet a sivatagban.
– Nincs ebben semmi csodálatos – felelte Om. – Most van az esős évszak a part közelében. Vízáradatok. Vádik. Kiszáradt folyómedrek. Az ember így víztartó kőzetet kap – tette hozzá.
– Nekem ez elég csodálatosnak hangzik – krákogta Tesveer. – Csak mert meg tudod magyarázni, még nem jelenti azt, hogy attól nem csoda.
– Hát, ennivaló az nincs odalent, nekem elhiheted – jelentette ki Om. – Nincs semmi ehető. A tengerben sem, föltéve, hogy megint meg tudjuk találni. Én ismerem a sivatagot. Sziklás hegygerincek, amiket meg kell kerülni. Minden eltérít téged az utadból. A dűnék, amelyek éjjel megváltoztatják a helyük... oroszlánok... más dolgok...
...istenek.
– Akkor te mit akarsz csinálni? – kérdezte Tesveer. – Azt mondtad, jobb elevenen, mint holtan. Vissza akarsz menni Ephebébe? Gondolod, hogy ott népszerűek lennénk?
Om hallgatott.
Tesveer bólintott.
– Akkor hozz még vizet!

Jobb volt éjszaka utazni, Vorbist átvetve vállán, Omot karja alá szorítva.
Az év ezen szakában...
...a ragyogás ott fönt az égen az Aurora Corealis, a tengelyfények, ahol a Korongvilág varázserőtere folyamatosan kisül a Mennyek Orma, a központi hegység csúcsai között. És az év ezen szakában a nap az ephebei sivatag fölött és az omniai tenger fölött kel, szóval tartsd bal oldalon a tengelyfényeket és az alkonyati izzást magad mögött...
– Voltál valaha a Mennyek Ormán? – kérdezte Tesveer.
Om, aki elbóbiskolt a hidegben, fölriadt álmából.
– Huh?
– Az az, ahol az istenek élnek.
– Hah! Mesélhetnék neked – jegyezte meg Om sötéten.
– Mi?
– Asziszik, hogy ők olyan átkozottul elitek!
– Akkor hát te nem ott fönt laksz?
– Nem. Ahhoz viharistennek vagy ilyesminek kell lenned. Ahhoz, hogy a Nemesdombon lakj, kell legyen egy egész rakás hívőd. Antropomorf megtestesülésednek, vagy valami olyasmidnek is kell lennie.
– Akkor nem elég csupán Nagy Istennek lenni?
Nos, ez itt a sivatag. És Tesveer meg fog halni.
– Akár el is mondhatom neked – mormolta Om. – Nem úgy néz ki, mintha lenne esélyünk a túlélésre... Tudod, minden isten Nagy Isten valakinek. Én sose akartam annyira nagy lenni. Egy maroknyi törzs, egy-két város. Ez nem túl nagy kérés, igaz?
– Kétmillió ember él a birodalomban – felelte Tesveer.
– Aha. Egész jó, mi? Nem többel kezdtem bele, csak egy juhásszal, aki hangokat hallott a fejében, és kétmillió emberrel végeztem.
– De sose kezdtél velük semmit – vetette ellen Tesveer.
– Például mit?
– Hát... mondhattad volna, hogy ne öljék meg egymást, vagy hasonlót...
– Valójában nem nagyon gondoltam ilyesmit. Miért kellene ezt mondanom nekik?
Tesveer keresett valamit, ami hat az istenek pszichológiájára.
– Hát, ha az emberek nem ölnék meg egymást, több ember lenne, aki hinne benned? – sugalmazta.
– Van benne valami – ismerte el Om. – Érdekes ötlet. Fondorlatos.
Tesveer némán ment tovább. A fagy megcsillant a dűnéken.
– Hallottál valaha – firtatta – az Etikáról?
– Valahol Howondaföldön, ugye?
– Az ephebeiek nagyon érdeklődnek iránta.
– Alighanem a megszállását tervezik.
– Úgy tűnt, hogy sokat törik rajta a fejük.
– Akkor hosszú távú stratégia, esetleg.
– Bár nem hiszem, hogy az egy hely. Inkább ahhoz van köze, hogyan élnek az emberek.
– Mi, az egész napos henyéléshez, mialatt a rabszolgák elvégzik a tényleges munkát? Hidd el nekem, valahányszor látsz egy sereg svihákot, akik piszmognak és az igazságról meg szépségről beszélnek meg hogy miként lehet a legjobban nekiesni az Etikának, ráteheted a szandálod, hogy azért van így, mert azon a helyen más szegény bitangok tucatjai végzik el a tényleges munkát, miközben ezek az ipsék úgy élnek, mint...
– ...az istenek? – kérdezte Tesveer.
Félelmetes csönd támadt.
– Királyokat akartam mondani – közölte szemrehányóan Om.
– Egy kicsit úgy hangzanak, mint az istenek.
– Királyok – nyomatékosította Om.
– Miért van szüksége az embereknek istenekre? – Tesveer nem tágított.
– Ó, de hát kell legyenek isteneid – válaszolta Om lelkes, pragmatikus hangon.
– De az istenek azok, akiknek szüksége van az emberekre – értetlenkedett Tesveer. – Hogy teljesítsék a hívést. Te mondtad.
Om tétovázott. – Nos, igen – felelte. – De az embereknek muszáj hinnie valamiben. Ugye? Úgy értem, mi másért dörög a menny?
– A mennydörgés – szólalt meg Tesveer kissé üvegesedő tekintettel –, én nem...
– „...okozója a felhők ütközése; a villámcsapás után lyuk van a levegőben, és így a hangot a lyuk betömésére odaszáguldó és összeütköző fellegek generálják pontosan meghatározott kumulodinamikai elveknek megfelelően”.
– A hangod egész elváltozik, amikor idézel – jegyezte meg Om. – Mit jelent az, hogy generál?
– Nem tudom. Senki sem mutatott nekem szótárt.
– Egyébként, ez csak magyarázat – szögezte le Om. – Nem pedig indok.
– A nagymamám azt mesélte, hogy a mennydörgést az okozza, hogy a Nagy Isten Om leveszi a szandálját – idézte föl Tesveer. – Furcsa hangulatban volt aznap. Majdnem el is mosolyodott.
– Metaforikusan precíz – vélekedett Om. – De én sose mennydörögtem. Elhatárolás, érted? Az a nyavalyás Van-egyóriási-pörölyőm Vak Ió odafönn a Nemesdombon végzi az összes mennydörgést.
– Azt hittem, azt mondtad, hogy százával vannak mennydörgésistenek – csodálkozott Tesveer.
– Aha. És ő mindegyik. Racionalizálás. Két törzs összeolvad, mindkettőnek van viharistene, igaz? És az istenek valahogy összemosódnak... tudod, hogyan osztódnak az amőbák?
– Nem.
– Nos, olyan, mint az, csak fordítva.
– Még mindig nem értem, hogyan lehet egyetlen isten száz mennydörgésisten. Mindnek más a külseje...
– Hamis orrok.
– Mi?
– És eltérő hangok. Történetesen tudom, hogy Iónak hetven, különböző pörölye van. Ez nem közismert dolog. És pont ugyanez van az anyaistennőkkel. Csak egy van belőlük. Csak van neki egy csomó parókája és persze, döbbenetes, mi mindent elérhetsz egy kitömött melltartóval.
Teljes csönd uralkodott a sivatagban. A csillagok, kissé elmosódottan a magaslati párától, apró, mozdulatlan rozettáknak látszottak.
Messze arrafelé, amit az Egyház a Legfelső Sarknak nevezett és amire Tesveer kezdett Tengelyként gondolni, az ég villózott.
Tesveer letette Omot és lefektette Vorbist a homokra.
Teljes csönd.
Mérföldekre nincs semmi, azon kívül, amit ő hozott magával. Egész biztos ezt érezték a próféták, amikor elmentek a sivatagba, hogy megkeressék... akármi volt is, amit kerestek, és beszéljenek... akárki volt is az, akivel beszéltek.
Hallotta, hogy Om, kissé durcásan, így szól: – Az embereknek muszáj hinnie valamiben. Ennyi erővel akár az istenekben is. Mi más jöhet szóba?
Tesveer nevetett.
– Tudod – jelentette ki –, nem hiszem, hogy hiszek valamiben.
– Rajtam kívül!
– Ó, azt tudom, hogy létezel – válaszolta Tesveer. Érezte, hogy Om megkönnyebbül egy kicsit. – Van valami a teknősbékákban. A teknősbékákban képes vagyok hinni. Úgy tűnik, rengeteg létezést zsúfoltak egy pontba. Az istenek általában az, amivel gondom van.
– Nézd, ha az emberek fölhagynak az istenekben hívéssel, akármiben hinni fognak – érvelt Om. – Hinni fognak az ifjú Urna gőzgömbjében. Bármiben.
– Hmm.
A zöldes izzás az égen azt jelezte, hogy a hajnal fénye vadul kergeti a napot.
Vorbis fölnyögött.
– Nem értem, miért nem ébred föl – jegyezte meg Tesveer. – Nem találtam egyetlen törött csontot se.
– Honnan tudod?
– Az egyik ephebei tekercs végig a csontokról szólt. Nem tudsz semmit sem tenni érte?
– Mért?
– Isten vagy.
– Nos, valóban. Ha elég erős lennék, alighanem lesújtanék rá egy villámmal.
– Azt hittem, Ió csinálja a villámlást.
– Nem, csak a mennydörgést. Megengedett, hogy annyi villámlást csinálj, amennyit csak akarsz, de szerződést kell köss a mennydörgésre.
A láthatár immár széles, aranyszín csíknak látszott.
– És mi van az esővel? – érdeklődött Tesveer. – Mit szólnál valami hasznoshoz?
Ezüstszín sáv jelent meg az arany alján. A napfény Tesveer felé rohant.
– Ez nagyon bántó megjegyzés volt – orrolt meg a teknősbéka. – Olyan megjegyzés, amivel meg akartál sérteni.
A gyorsan terjedő fényben Tesveer megpillantott nem messze egy elszigetelt sziklacsoportot. Homok koptatta oszlopai árnyékon kívül nem kínáltak mást, de az árnyék, mindig nagy mennyiségben hozzáférhető a Citadella mélyén, itt és most nem volt könnyen megszerezhető.
– Barlangok? – reménykedett Tesveer.
– Kígyók.
– De vannak barlangok?
– Kígyókkal együtt.
– Mérgeskígyók?
– Hármat találgathatsz.

A Névtelen Bárka szelíden siklott előre, a szél dagasztotta Urna tógáját, amit a gömb keretének Szimónia szandálszíjával összekötözött darabkáiból készített árbochoz rögzítettek.
– Azt hiszem, tudom, miért romlott el – jelentette ki Urna. – Pusztán a túl nagy sebesség okozott gondot.
– Túl nagy sebesség? Fölemelkedtünk a vízről! – fakadt ki Szimónia.
– Szüksége van valamiféle kormányzószerkezetre – vélekedett Urna, a hajó oldalára firkálva egy tervrajzot – Valamire, ami kinyitja a szelepet, ha túl sok lenne a gőz. Azt hiszem, tudnék kezdeni valamit két forgatható golyóval.
– Érdekes, hogy ezt mondod – jegyezte meg Didaktülosz. – Amikor éreztem, hogy elhagyjuk a vizet és a gömb fölrobbant, határozottan úgy éreztem, hogy az én...
– Az a nyavalyás izé majdnem megölt minket! – acsargott Szimónia.
– Tehát a következő majd jobb lesz – vágta rá vidoran Urna. A távoli partot fürkészte.
– Miért nem kötünk ki valahol errefelé? – kérdezte.
– A sivatagi partvidéken? – hökkent meg Szimónia. – Minek? Nincs ennivaló, nincs innivaló, könnyű eltévedni. Ezzel a széllel Omnia az egyetlen lehetséges cél. Kiköthetünk a város innenső oldalán. Ismerek embereket. És azok is ismernek embereket. Szerte Omniában vannak emberek, akik ismernek embereket. Olyan embereket, akik hisznek a Teknőcben.
– Tudod, én sose akartam, hogy az emberek higgyenek a Teknőcben – szögezte le boldogtalanul Didaktülosz. – Az csak egy nagy teknőc. Egyszerűen csak létezik. A dolgok csupán így történtek. Nem hiszem, hogy a Teknőc ráhederít. Csak azt gondoltam, esetleg jó ötlet lenne leírni a dolgokat és kicsit megmagyarázni őket.
– Az emberek fönnmaradtak egész éjjel, őrségben, míg mások másolatokat készítettek – folytatta Szimónia rá se hederítve. – Kézről kézre adják őket! Mindenki készít egy másolatot, és továbbadja! Mint egy föld alatt terjedő tűz!
– Ez jelentős számú másolatot jelent? – firtatta óvatosan Didaktülosz.
– Százakat! Ezreket!
– Gondolom, már túl késő, hogy, mondjuk, öt százalékos jogdíjat kérjek? – kérdezte Didaktülosz és egy pillanatig reménykedőnek tűnt. – Hát igen. Fölteszem, valószínűleg szó se lehet róla. Persze. Nyugodtan felejtsd el a kérdést!
Néhány repülőhal cikkant elő a hullámokból, egy delfin által kergetve.
– Nem tehetek róla, de egy kicsit sajnálom azt az ifjú Tesveert – jegyezte meg Didaktülosz.
– A papok föláldozhatóak – jelentette ki Szimónia. – Amúgy is túl sok van belőlük.
– Nála volt az összes könyvünk – siránkozott Urna.
– Alighanem lebegni fog mindazzal a tudással a belsejében – vélte Didaktülosz.
– Különben is, őrült volt – mondta Szimónia. – Láttam, hogy suttogva beszél ahhoz a teknősbékához.
– Bárcsak még itt lenne az a jószág! Jót lehet enni az olyanokból – sóhajtott Didaktülosz.

Nem volt valami nagy barlang, csak egy mély üreg, melyet a szüntelen sivatagi szél, és jó sok idővel korábban még a víz vájt ki. De elégségesnek bizonyult.
Tesveer letérdelt a köves padlón, és fölemelt egy követ a feje fölé.
A füle zúgott, és úgy érezte, mintha a szemgolyója homokba lenne ágyazva. Semmi víz naplemente óta és semmi étel vagy száz éve. Meg kell tennie.
– Bocsánat – mondta, és lecsapott a kővel.
A kígyó előzőleg teljes odaadással figyelte őt, ám kora reggeli kábulatában túl lassú volt kitérni az ütés elől. A reccsenés olyan hang volt, amiről Tesveer tudta, hogy lelkiismerete majd újra és újra le fogja játszani neki.
– Remek – szólalt meg mellette Om. – Most pedig nyúzd meg, és ne pazarold el a levét! A bőrt is őrizd meg!
– Nem akartam ezt tenni – jelentette ki Tesveer.
– Közelítsd meg a dolgot így – javasolta Om –, ha besétáltál volna a barlangba nélkülem, azaz nem lett volna, aki figyelmeztessen, akkor most a földön hevernél akkora lábbal, mint egy gardrób. Tedd meg másokkal, mielőtt ők tehetnék meg veled!
– Még csak nem is nagyon nagy kígyó – emésztette magát Tesveer.
– És aztán, miközben ott vergődsz leírhatatlan kínok közepette, elképzeled mindazt, amit tettél volna az átkozott kígyóval, ha te ütsz elsőnek – közölte Om. – Nos, megadatott, amit kívántál. Ne adj belőle Vorbisnak! – fűzte hozzá.
– Magas láza van. Folyton motyog.
– Tényleg azt hiszed, hogy vissza tudod vinni őt a Citadellába és ott majd hisznek neked? – tudakolta Om.
– Nhemrot Testvér mindig azt mondta, hogy én nagyon szavahihető vagyok – válaszolta Tesveer. Nekicsapta a követ a barlang falának, hogy durva vágóélt hozzon létre, és nekiállt elővigyázatosan földarabolni a kígyót. – Különben is, nincs más, amit tehetnék. Nem hagyhatom itt csak úgy.
– Dehogynem hagyhatod! – vélekedett Om.
– Hogy meghaljon a sivatagban?
– Igen. Nem nehéz. Sokkal könnyebb, mint nem itthagyni, hogy meghaljon a sivatagban.
– Nem.
– Ez az, ahogy a dolgokat csinálják Etikában, mi? – gúnyolódott Om.
– Nem tudom. Ez az, ahogy én csinálom a dolgokat.

A Névtelen Bárka egy keskeny csatornában bukdácsolt a sziklák közt. A tengerparton túl volt egy alacsony szirt. Szimónia lemászott róla, vissza oda, ahol a filozófusok összebújtak, hogy ne érje őket a szél.
– Ismerem ezt a vidéket – mondta. – Néhány mérföldre vagyunk egy falutól, ahol egy barátom lakik. Nem kell tennünk semmit, csak kivárni az estét.
– Miért teszed mindezt? – kérdezte Urna. – Úgy értem, mi az értelme?
– Hallottál valaha egy Istanzia nevű országról? – érdeklődött Szimónia. – Nem volt túl nagy. Nem volt semmije, amit bárki megkívánhatott volna. Csak egy hely volt, ahol emberek éltek.
– Omnia meghódította tizenöt évvel ezelőtt – felelte Didaktülosz.
– Pontosan. A hazám – közölte Szimónia. – Akkor még csak kölyök voltam. De nem fogom elfelejteni. És mások sem. Tömérdek olyan ember akad, akik jó okkal gyűlölik az Egyházat.
– Láttam, hogy közel álltál Vorbishoz – jegyezte meg Urna. – Azt hittem, védelmezed.
– Ó, hát védelmeztem is, védelmeztem is – replikázott Szimónia. – Nem akarom, hogy valaki megölje, mielőtt én megtehetném.
Didaktülosz maga köré tekerte a tógáját, és megborzongott.

A nap föl volt szögecselve az ég rézszínű kupolájára. Tesveer szunyókált a barlangban. A maga sarkában, Vorbis hánykolódott.
Om a barlang szájában ült és várt.
Reménykedve várt.
Rettegve várt.
És ők eljöttek.
Előjöttek a sziklatörmelékek alól és a kövek hasadékaiból. Szökőkútként törtek föl a homokból, kipárlódtak a remegő égből. A levegőt betöltötte hangjuk, olyan halk, mint a szúnyogok suttogása.
Om megfeszült.
A nyelv, amelyet beszélt, nem hasonlított az illusztris istenek nyelvére. Egyáltalán, alig is volt nyelvnek mondható. Pusztán vágyak és éhségek hangárnyalataiból állt, főnevek nélkül és csak kevés igével.
...Akarjuk...
Om azt felelte, enyém.
Ezrével volt belőlük. Om erősebb volt, igen, neki van egy hívője, de ők, mint a sáskák, ellepték az eget. A sóvárgás a forró ólom súlyával ömlött le rá. Az egyetlen előny, az egyetlen előny az, hogy a kisisteneknek fogalma sincs az együttműködésről. Az olyan luxus, ami az evolúcióval érkezik.
...Akarjuk...
Enyém!
A csivitelés átalakult vinnyogássá.
De a másik a tiétek lehet, mondta Om.
...Tompa, rideg, zárt, zárkózott...
Tudom, felelte Om. De ez itt az enyém!
Az okkult kiáltás körbevisszhangozta a sivatagot. A kisistenek elmenekültek.
Kivéve egyet.
Om tudatában volt, hogy előzetesen ez nem rajzott a többiekkel, hanem lágyan lebegett egy napszítta csontszilánk fölött. A kisisten nem szólalt meg.
Om felé fordította összes figyelmét.
Te. Enyém!
Tudom, mondta a kisisten. Ismerte a beszédet, az igazi istennyelvet, bár úgy beszélte, mintha minden egyes szót az emlékezet mélyéről csörlőzne föl.
Ki vagy? – kérdezte Om.
A kisisten megmoccant.
Volt valaha egy város, mesélte a kisisten. Nem csak egy város. A városok egész birodalma. Én, én, én emlékszem, hogy voltak csatornák és kertek. Volt egy tó. Úszó kertek voltak a tavon, emlékszem. Én, én. És voltak templomok. Olyan templomok, amilyenekről csak álmodhatsz. Hatalmas piramistemplomok, melyek égig értek. Ezreket áldoztak föl. Nagyobb dicsőségre.
Om émelygett. Ez nem csak egy kisisten. Ez olyan kisisten, aki nem mindig volt kicsi.
Ki voltál?
És voltak templomok. Én, én, nekem. Olyan templomok, amilyenekről csak álmodhatsz. Hatalmas piramistemplomok, melyek égig értek. A dicsősége. Ezreket áldoztak föl. Nekem. A nagyobb dicsőségre.
És voltak templomok. Nekem, nekem, nekem. Nagyobb dicsőség. Olyan dicsőség templomok, amilyenekről csak álmodhatsz. Hatalmas piramis álomtemplomok, melyek égig értek. Nekem, nekem. Föláldoztak. Álom. Ezreket áldoztak föl. Nekem a nagyobb ég dicsőség.
Te voltál az Istenük? – sikerült kinyögnie Omnak.
Ezreket áldoztak föl. Nagyobb dicsőségre.
Hallasz engem?
Ezreket áldoztak nagyobb dicsőség. Nekem, nekem, nekem.
Mi volt a neved? – kiabált Om.
Név?
Forró szél söpört végig a sivatagon, elmozdítva néhány homokszemet Az elveszett isten visszhangját elfújta, meg-megpörgetve, míg az el nem enyészett a sziklák között.
Ki voltál?
Nem érkezett válasz.
Hát ez történik, gondolta Om. Kisistennek lenni rossz, kivéve azt az időt, amikor alig is tudod, hogy rossz, mert épphogy csak tudsz valamit egyáltalán, de egyfolytában van valami, ami, meglehet, esetleg a remény, a tudás és hit csírája, hogy egy nap talán több lehetsz, mint ami most vagy.
De mennyivel rosszabb, hogy valaha isten voltál és most nem vagy több egy csomó ködös emlékképnél, ide-oda sodortatva a homok fölött, amely templomaid szétmállott köveiből lett.
Om megfordult, és köpcös lábain eltökélten visszabandukolt a barlangba, míg oda nem ért Tesveer fejéhez, amibe beleöklelt a fejével.
– Wszt?
– Csak ellenőriztem, hogy még élsz.
– Fgfl.
– Rendben.
Om visszatámolygott őrhelyére a barlang szájánál.
Azt mondják, vannak oázisok a sivatagban, de sosincsenek kétszer ugyanazon a helyen. A sivatag nem föltérképezhető. Fölfalja a térképkészítőket.
Mint ahogy az oroszlánok is. Om föl tudta idézni őket. Cingár teremtmények, nem úgy, mint a howondaföldi szavannák oroszlánjai. Inkább farkasok, mint oroszlánok, inkább hiénák, mint bármelyik a másik kettőből. Nem bátrak, de rendelkeznek egyféle rosszindulatú, vándorló gyávaságféleséggel, ami sokkal veszélyesebb...
Oroszlánok.
– Ó, egek...
Muszáj lesz oroszlánokat találnia.
Az oroszlánok isznak.

Tesveer akkor ébredt, amikor a délutáni fény vonszolta át magát a sivatagon. A szájában kígyóízt érzett.
És a lábát Om öklelte a fejével.
– Gyerünk, gyerünk, elmulasztod a nap legjobb részét.
– Van víz? – motyogta kásásan Tesveer.
– Lesz. Csak ötmérföldnyire innen. Elképesztő mázli.
Tesveer fölhúzta magát. Minden izma sajgott.
– Honnan tudod?
– Képes vagyok érzékelni. Isten vagyok, ha nem tudnád.
– Azt mondtad, csak tudatokat tudsz érzékelni.
Om szitkozódott. Tesveer nem felejt el semmit.
– Ennél kicsit bonyolultabb – hazudta Om. – Bízz bennem! Induljunk, amíg van egy kis alkonyi fény! És ne feledd Miszter Vorbist!
Vorbis összegömbölyödve feküdt. Ködös tekintettel nézett Tesveerre, és amikor Tesveer fölsegítette, úgy állt föl, mint aki még mindig alszik.
– Azt hiszem, megmérgeződhetett – jegyezte meg Tesveer. – Vannak fullánkos tengeri lények. És mérgező korallok. Folyton mozgatja a száját, de nem tudom kivenni, mit próbál mondani.
– Hozd magaddal! – sugalmazta Om. – Hozd magaddal! Ó, igen.
– Tegnap éjjel azt akartad, hogy hagyjam itt – emlékeztette Tesveer.
– Azt akartam? – kérdezett vissza Om, s maga a teknője is ártatlanságot sugárzott – Nos, talán jártam Etikában. Meggondoltam a dolgot. Most belátom, van rendeltetése annak, hogy velünk van. Derék öreg Vorbis. Hozd magaddal!

Szimónia és a két filozófus a szirttetőn állt, s átnézett Omnia aszott, mezőgazdasági területei fölött a Citadella távoli sziklájáig. Legalábbis ketten közülük néztek.
– Adjatok nekem egy emelőt és egy helyet, ahol megvethetem a lábam és szétzúzom azt a helyet, akár egy tojást – jelentette ki Szimónia, levezetve Didaktüloszt a keskeny ösvényen.
– Nagynak látszik – jegyezte meg Urna.
– Látod a csillogást? Az a kapu.
– Masszívnak tűnik.
– Eltűnődtem – közölte Szimónia – a bárkáról. Azon, ahogy mozgott. Egy olyasmi képes lenne betörni a kaput, nem igaz?
– Ahhoz el kellene árasztanod a völgyet – felelte Urna.
– Úgy értem, ha kerekeken járna.
– Hah, na persze – gúnyolódott Urna. Hosszú volt a nap. – Igen, ha lenne egy kovácsműhelyem meg fél tucat kovácsom meg egy csomó segítségem. Kerekek? Nem gond. De...
– Majd meglátjuk – jelentette ki Szimónia –, mit tehetünk.

A nap még a láthatáron volt, amikor Tesveer, karjával ölelve Vorbis vállát, elérkezett a következő sziklacsoporthoz. Ez nagyobb volt, mint a másik a kígyóval. A szél keszeg, valószínűtlen, ujjakhoz hasonló formákká csiszolta a köveket. Még növények is tanyáztak a szikla repedéseiben.
– Valahol lennie kell itt víznek – mondta Tesveer.
– Mindig van víz, még a legszörnyűbb sivatagokban is – válaszolta Om. – Egy, ó, talán két hüvelyk eső is évente.
– Valami szagot érzek – közölte Tesveer, ahogy lába abbahagyta a homok taposását és mészkőkavicsokat csikorgatott a görgetegek körül. – Valami büdöset.
– Tarts a fejed fölé!
Om a sziklákat kémlelte.
– Rendben. Na most, tegyél le! És indulj a szikla felé, ami úgy néz ki, mint... ami nagyon meglepetésszerűen néz ki, de tényleg.
Tesveer csak bámult. – Tényleg úgy néz ki – krákogta végül. – Hihetetlen elgondolni, hogy a szél formálta ilyenre.
– A szélistennek van humorérzéke – közölte Om. – Bár eléggé alpári.
A szikla lábához közel az évek során lehullott óriási tömbök egyenetlen gúlát alakítottak ki, benne itt-ott árnyékos nyílásokkal.
– Ez a bűz... – kezdte Tesveer.
– Alighanem állatok jöttek inni a vízből – nyugtatta Om.
Tesveer lába belebotlott valami sárgásfehérbe, ami elgurult a sziklák között, olyan zajt csapva, mint egy zsák kókuszdió. A lárma a sivatag fojtó, üres csöndjében hangosan visszahangzott.
– Mi volt az?
– Határozottan nem koponya – hazudta Om. – Ne aggódj...
– Mindenütt csontok hevernek!
– És? Mit vártál? Ez egy sivatag Az emberek itt meghalnak! Az nagyon népszerű tevékenység ezen a környéken!
Tesveer fölvett egy csontot. Ő, mint jól tudta, ostoba. De az emberek nem rágják meg a saját csontjaik, miután meghaltak.
– Om...

– Itt van víz! – kiabálta Om. – Szükségünk van rá! De... valószínűleg van egy vagy két hátránya!
– Miféle hátrány?
– Mint például a természeti veszélyekben!
– Úgy mint...?
– Hát, hallottál az oroszlánokról? – kérdezte Om kétségbeesetten.
– Itt oroszlánok vannak?
– Hát... némileg.
– Némileg oroszlánok?
– Csak egyetlen oroszlán.
– Csak egyetlen...
– „...általában magányos lény. A leginkább az öreg hímektől kell félni, amelyeket ifjabb vetélytársaik a legsivárabb tájékokra kényszerítenek. Komisz természetűek és fortélyosak és szorult helyzetükben elvesztették minden félelmük az embertől...”
Az emlék elhalványult, kieresztve Tesveer hangszalagjait a markából.
– Efféle? – fejezte be Tesveer.
– Észre se fog venni minket, ha már egyszer evett – szögezte le Om.
– Igen?
– Olyankor elalszanak.
– Evés után...?
Tesveer körbenézett, rá Vorbisra, aki egy sziklának roskadt.
– Evés? – ismételte meg.
– Jótétemény lesz – vélte Om.
– Az oroszlánnak, igen! Csaléteknek akarod őt használni?
– Nem fogja túlélni a sivatagot. Egyébként is, ő sokkal rosszabbat tett emberek ezreivel. A jó ügyért fog meghalni.
– Jó ügy?
– Nekem szimpatikus.
Morgás hallatszott, valahonnan a kövek közül. Nem volt hangos, de volt benne hév. Tesveer elhátrált.
– Mi nem dobunk embereket csak úgy az oroszlánok elé!
– De ő igen.
– Igen. Én nem.
– Rendben, fölmászunk arra a tömbre, és amikor az oroszlán nekikezd Vorbisnak, kiloccsanthatod az agyát egy kővel. Vorbis így valószínűleg meg fogja úszni egy karral vagy egy lábbal. Észre se fogja venni.
– Nem! Nem teheted ezt emberekkel, csak mert védtelenek!
– Tudod, kigondolni se tudnék jobb alkalmat!
Újabb morgás érkezett a sziklarakás felöl. Közelebbinek hangzott.
Tesveer kétségbeesetten lenézett a szétszóródott csontokra. Köztük, félig elrejtve a szemét által, hevert egy kard. Régi volt, nem túl jól megmunkált és homokmarta. Tesveer elővigyázatosan fölvette a pengéjénél fogva.
– A másik végét – javasolta Om.
– Tudom!
– Tudod, hogy kell használni?
– Nem!
– Őszintén remélem, hogy gyorsan tanulsz.
Az oroszlán előbukkant, ám lassan.
A sivatagi oroszlánok, ahogy említettük, nem olyanok, mint a szavannákon élők. Valaha olyanok voltak, amikor a hatalmas sivatag még zöldellő erdőség volt[8]. Akkor volt itt az ideje a nap nagy részében heverészni, fenséges kinézettel, a rendszeres kecskehús-étkezések[9] között. Ám az erdőből cserjés lett, a cserjés pedig, nos, gyérebb cserjéssé alakult, és a kecskék meg az emberek és végül, még a városok is eltávoztak.
Az oroszlánok maradtak. Mindig van mit enni, ha eléggé éhes vagy hozzá. Az embereknek még mindig át kellett kelne a sivatagon. Akadtak gyíkok. Akadtak kígyók. Nem volt valami jelentős ökológiai niche, de az oroszlánok belekapaszkodtak, kérlelhetetlenül, mint a halál, ami többnyire meg is történik az emberekkel, akik összetalálkoznak egy sivatagi oroszlánnal.
Valaki már találkozott ezzel a példánnyal.
A sörénye csapzott volt. Ősrégi sebhelyek cikcakkozták az irháját. Tesveer felé vonszolta magát, de hátsó lábai hasznavehetetlenül fityegtek.
– Megsérült – mondta Tesveer.
– Ó, remek. És rengeteget lehet enni egy ilyenből – örvendezett Om. – Kissé rágós, de...
Az oroszlán összeroskadt, pirítóstartó-rácsra emlékeztető mellkasa zihált. Egy lándzsa meredt ki a horpaszából. A legyek, amelyek mindig találnak ennivalót bármely sivatagban, nagy rajban röppentek föl.
Tesveer letette a kardot. Om teknőjébe dugta a fejét.
– Jaj, ne – motyogta. – Húszmillió ember él ezen a világon és az egyetlen, aki hisz bennem, egy öngyilkos...
– Nem hagyhatjuk őt ebben az állapotban – szögezte le Tesveer.
– Dehogynem. Dehogynem. Ez egy oroszlán. Az ember békén hagyja az oroszlánokat.
Tesveer letérdelt. Az oroszlán kinyitotta egyik csipás, sárga szemét, még ahhoz is túl gyöngén, hogy harapjon.
– Meg fogsz halni, meg fogsz halni. És én nem fogok találni senkit idekint, hogy higgyen bennem...
Tesveer tudása az állati anatómiáról kezdetleges volt. Jóllehet némelyik inkvizítornak irigylésreméltó tudása volt az emberi test belsejéről, ami mindazoktól megtagadtatik, akik nem nyithatják föl, miközben még működik, az orvostudományt, mint olyat, helytelenítették Omniában. De valahol minden faluban akadt valaki, aki hivatalosan nem teszi helyre a ficamokat és aki nem tud egyet s mást bizonyos növényekről és aki kívül marad a Kvizíció hatókörén páciensei törékeny hálája miatt. És minden paraszt fölszed fölszínes ismereteket. Az akut fogfájás képes keresztülmarni mindenen, a hitben legerősebbeket kivéve.
Tesveer megmarkolta a lándzsa nyelét Az oroszlán fölmordult, amikor megmozdította.
– Nem tudsz beszélni vele? – kérdezte Tesveer.
– Ez egy állat.
– Ahogy te is. Megpróbálhatnád megnyugtatni. Mert ha fölizgatja magát...
Om sietve összpontosított.
Ami azt illeti, az oroszlán elméje nem tartalmazott mást, csak fájdalmat, a kín terjedő ködfátylát, ami legyűrte még a szokásos háttér-éhséget is. Om megkísérelte körülölelni a kint, rávenni, hogy kiáramoljon... és nem gondolni arra, hogy mi történik, ha a fájdalom megszűnik. Benyomása szerint az oroszlán napok óta nem evett.
Az oroszlán nyögött, amikor Tesveer kihúzta a lándzsafejet.
– Omniai – állapította meg. – Nem volt benne sokáig. Szegény pára biztos a katonákkal futott össze, amikor azok útban voltak Ephebébe. Nyilván a közelben vonultak el. – Újabb csíkot hasított le a köntöséről, és megpróbálta kitisztítani a sebet.
– Mi megenni akarjuk, nem meggyógyítani! – kiabálta Om. – Mit képzelsz? Azt hiszed, hogy majd hálás lesz?
– Azt akarta, hogy segítsenek rajta.
– És hamarosan majd azt akarja, hogy etessük meg, erre nem gondoltál?
– Szívfacsaróan néz rám.
– Alighanem eddig még nem látott egy egész heti ennivalót egy pár lábon sétálni.
Ez nem is igaz, töprengett el Om. Tesveer úgy veszített súlyt, akár egy jégkocka, idekint a sivatagban. Az tartja életben! A fiú egy kétlábú teve.
Tesveer léptei a sziklahalom felé csikorogtak, szilánkok és csontok mozdultak el a talpa alatt. A görgetegek félig nyitott alagutakból és barlangokból álló labirintust hoztak létre. A szag alapján az oroszlán már régóta itt élt és igen gyakran hányt.
A fiú egy darabig lebámult a legközelebbi barlangra.
– Mi olyan lenyűgöző egy oroszlánbarlangban? – firtatta Om.
– Az, ahogy lépcsők vezetnek le bele, azt hiszem – válaszolta Tesveer.

Didaktülosz érzékelni tudta a tömeget, mely megtöltötte a pajtát.
– Hányan vannak itt? – érdeklődött.
– Százak – felelte Urna. – Még a szarufákon is ülnek! És... mester?
– Igen?
– Még egy-két pap is akad! És katonák tucatjai!
– Ne aggódjatok! – mondta Szimónia, csatlakozva hozzájuk a fügés hordókból összetákolt emelvényen. – Mind Teknőchívők, pont, mint ti. Váratlan helyeken vannak barátaink!
– De én nem... – kezdte Didaktülosz tehetetlenül.
– Itt nincs senki, aki ne gyűlölné az Egyházat teljes szívéből – tájékoztatta Szimónia.
– De az nem...
– Csak arra várnak, hogy valaki vezesse őket!
– De én soha...
– Tudom, hogy nem fogsz minket cserbenhagyni. Te értelmes ember vagy. Urna, gyere ide! Van itt egy kovács, akivel szeretném, ha találkoznál...
Didaktülosz a sokaság felé fordította arcát. Érzékelni tudta tekintetük izzó, csöndre intett némaságát.

Minden csöpp percekbe telt.
Hipnotikus hatása volt Tesveer azon kapta magát, hogy minden kialakuló csöppre rámered. Szinte lehetetlen volt látni, hogyan növekszik a vízcsepp, de növekedtek és lecsöppentek évezredeken át.
– Hogyan? – kérdezte Om.
– A víz leszivárog az esőzés után – válaszolta Tesveer. – Meghúzódik a kövekben. Az istenek nem tudnak ilyesmiket?
– Nincs rá szükségünk – Om körülnézett. – Gyerünk innen! Utálom ezt a helyet.
– Ez csak egy vén templom. Nincs itt semmi.
– Pontosan erre gondoltam.
A homok és a törmelék félig betemették. Fény döfött át a törött tetőn, fönt, a magasban, a lejtőre, amin előzőleg leereszkedtek. Tesveer elmerengett, vajon a sivatagban a szélvájta sziklák közül hány volt valaha épület. Ez óriási kellett legyen, talán egy hatalmas torony volt régen. És aztán eljött a sivatag.
Itt nem voltak suttogó hangok. Még a kisistenek is távol tartották maguk az elhagyatott templomoktól, ugyanazért, amiért az emberek kerülik a temetőket. Az egyetlen nesz a víz szórványos placcsa volt.
Egy sekély medencébe csöpögött az előtt, ami oltárnak látszott. A medencétől csatornát vájt a padlókövekbe, egészen egy kerek aknáig, ami feneketlennek tűnt. Akadt néhány szobor, az összes ledöntve, aránytalanul tagoltak, bárminő részlet híján, mindegyik egy gyermek agyagfigurája gránitba vésve. A távoli falakat valaha valamiféle dombormű díszítette, de szétporladt, egy-két helytől eltekintve, amelyek különös, fáként csápokból álló mintázatokat mutattak.
– Kik voltak azok az emberek, akik itt éltek? – kérdezte Tesveer.
– Nem tudom.
– Miféle istent imádtak?
– Nem tudom.
– A szobrokat gránitból készítették, de a közelben nincs gránit.
– Akkor nyilván roppant ájtatosak voltak. Idehurcolták a távolból.
– És az oltárkövet csatornák borítják.
– Á! Szerfölött ájtatosak. Az azért van, hogy a vér lefolyhasson.
– Tényleg azt hiszed, hogy embereket áldoztak?
– Nem tudom! Ki akarok innen menni!
– Miért? Itt van víz és a hely hűvös...
– Mert... egy isten élt itt. Egy hatalmas isten. Ezrek imádták. Érzem. Érted? A falakból áramlik ki. Egy Nagy Isten. Erős volt az uralma és fennkölt a szava. Hadseregek indultak el nevében és hódítottak és öltek. Ilyesmik. És most senki, sem te, sem én, senki sem tudja, ki volt az isten vagy a nevét vagy hogy miként nézett ki. Oroszlánok isznak a szent helyeken és azok a kis kalamájószerű micsodák nyolc lábbal, van egy a lábadnál, hogy is nevezik őket, az izék azokkal a csápokkal, másznak az oltár alatt. Most már érted?
– Nem – felelte Tesveer.
– Nem félsz a haláltól? Te ember vagy!
Tesveer ezt fontolóra vette. Néhány lábbal arrébb, Vorbis némán bámulta az ég látható darabkáját.
– Ébren van. Csak nem beszél.
– Kit érdekel? Nem róla kérdeztelek.
– Hát... néha... amikor a katakombában vagyok szolgálatban... az az a fajta hely, ahol az ember akaratlanul... úgy értem, az a rengeteg koponya meg minden... és a Könyv azt mondja...
– Tessék! – mondta Om s hangján kissé érzett a keserű diadal. – Te nem tudod. Ez az, ami megakadályozza, hogy mindenki megőrüljön, a bizonytalanság, az érzés, hogy talán végül minden rendben lesz. De az istenek számára ez más. Mi igenis tudjuk. Ismered azt a sztorit a szobán átröpülő fecskéről?
– Nem.
– Mindenki ismeri.
– Én nem.
– Hogy az élet olyan, mint a szobán átröpülő fecske? Semmi, csakis sötétség odakint? És átröpül a szobán és részesül egy pillanatnyi melegben és fényben?
– Nyitva vannak az ablakok? – kérdezte Tesveer.
– Nem tudod elképzelni, milyen annak a fecskének lenni és tudni a sötétségről? Tudni, hogy utána nem lesz mire visszaemlékezni, soha, kivéve azt az egy, pillanatig tartó fényt?
– Nem.
– Nem. Persze, hogy nem tudod. De ez az, amilyen érzés istennek lenni. És ez a hely... ez hullaház.
Tesveer körülnézett az ősöreg, árnyékos templomban.
– Hát... azt tudod, hogy milyen érzés embernek lenni?
Om feje egy pillanatra a teknőjébe húzódott, a rendelkezésére álló mozdulatokból ez állt legközelebb a vállvonogatáshoz.
– Összehasonlítva egy istennel? Könnyű. Megszületsz. Engedelmeskedsz néhány szabálynak. Azt teszed, amit mondanak neked. Meghalsz. Felejtesz.
Tesveer rámeredt.
– Valami baj van?
Tesveer a fejét rázta. Aztán fölállt, és odaballagott Vorbishoz.
Az esperes már ivott vizet Tesveer tenyeréből. De afféle „kikapcsolt állapot” érzett rajta. Ment, ivott, lélegzett. Vagy valami megtette helyette. A teste. A sötét szem kinyílt, de úgy tűnt, nem olyasmire néz, amit Tesveer is láthatna. Nem keltette azt a benyomást, hogy kinéz rajta valaki. Tesveer meg volt győződve, hogy ha elmenne, Vorbis addig ülne a megrepedt padlóköveken, míg össze nem esne. Vorbis teste jelen volt, ám elméjének hollétét valószínűleg nem lehetne normális atlaszon megállapítani.
Csak arról volt szó, hogy itt és most, váratlanul, Tesveer annyira egyedül érezte magát, hogy Vorbis jó társaság lett.
– Miért vesződsz vele? Megöletett sok ezer embert!
– Igen, de talán azt hitte, hogy te ezt akarod.
– Sose mondtam, hogy ezt akarom.
– Nem is érdekelt – mondta Tesveer.
– De én...
– Fogd be a szád!
Om álla leesett a döbbenettől.
– Segíthettél volna az embereken – jelentette ki Tesveer. – De mást se tettél, mint toporzékoltál meg harsogtál meg megpróbáltad megfélemlíteni az embereket. Mint... mint egy férfi, aki bottal üti a szamarat. De az olyanok, mint Vorbis, a botot annyira jóvátették, hogy az minden, amiben a szamár végül hisz.
– Ezen még lehetne egy kicsit csiszolni, példázatként – fanyalgott Om.
– Ez a való élet, amiről beszélek!
– Nem az én hibám, ha az emberek visszaélnek a...
– De igen! Annak kell lennie! Ha te összezavarod az emberek eszét, csak mert azt akarod, hogy higgyenek benned, akkor amit tesznek, az a te hibád!
Tesveer rámeredt a teknősbékára, aztán megindult a tönkrement templom egyik végét uraló törmelékhalom felé. Kotorászott benne.
– Mit keresel?
– Vizet kell vigyünk magunkkal – válaszolta Tesveer.
– Nem lesz ott semmi – állította Om. – Az emberek egyszerűen távoztak. A föld kimerült és az emberek is. Mindent magukkal vittek. Minek fáradsz a kereséssel?
Tesveer rá se hederített. Volt valami a kövek és a homok alatt.
– Minek aggódsz Vorbisért? – siránkozott Om. – Száz év múlva amúgy is halott lesz. Mind halottak leszünk.
Tesveer megrántotta a görbe agyagedénydarabot. Az kiszabadult és kiderült, hogy egy pont keresztbe tört, széles tál nagyjából kétharmada. Csaknem olyan széles volt, mint Tesveer széttárt karja, de túl törött volt ahhoz, hogy egy fosztogató elvigye.
Nem volt jó semmire. De valaha jó volt valamire. Domború figurák voltak körbe a peremén. Tesveer megbámulta őket, híján bárminek, ami elvonná a figyelmét, míg Om hangja tovább zümmögött a fejében.
Az alakok többé-kevésbé emberinek tűntek. És vallással foglalatoskodtak. Az ember megállapíthatta ezt a késekből (nem gyilkosság, ha egy istenért teszed). A tál közepén egy nagyobb alak látszott, nyilvánvalóan fontos, valamiféle isten, akiért mindezt teszik...
– Tessék? – szólalt meg.
– Azt mondtam, száz év múlva mind halottak leszünk.
Tesveer ránézett az alakokra, körbe a tálon. Senki sem tudja, ki volt az istenük, és ők eltávoztak. Oroszlánok alszanak a szent helyeken és...
...Chilopoda aridius, közönséges sivatagi százlábú, adta tudtára a memóriájában lakozó könyvtár...
...rohangászik az oltár alatt.
– Igen – felelte Tesveer. – Halottak leszünk. – A feje fölé emelte a tálat, és megfordult.
Om kapkodva bebukott a teknőjébe.
– De itt... – Tesveer a fogát csikorgatta, miközben tántorgott a súly alatt – És most...
Elhajította a tálat. Az az oltárnak csapódott. Ősrégi agyagművesség töredékei záporoztak föl és csattantak le ismét. A visszhangok körbedörögtek a templomban.
– ...elevenek vagyunk!
Fölkapta Omot, aki teljesen visszahúzódott a teknőjébe.
– És haza fogunk jutni. Mindnyájan – mondta. – Ebben biztos vagyok.
– Írva vagyon, mi? – tudakolta fojtott hangon Om.
– Mondva vagyon. És ha vitatkozol... egy teknőspáncél meglehetősen jó víztartály, véleményem szerint.
– Te nem tennél ilyet.
– Ki tudja? Talán megtenném. Száz év múlva mind halottak leszünk, azt mondtad.
– Igen! Igen! – felelte kétségbeesetten Om. – De itt és most...
– Úgy van.

Didaktülosz mosolygott. Ez pedig nem olyasmi, ami könnyen ment neki. Nem arról volt szó, hogy komor ember lett volna, ám nem láthatta mások mosolyát. A mosolygás több tucat izom mozgatását igényli és befektetésének nem volt hozama.
Számtalanszor beszélt már tömegekhez Ephebében, de azok állandóan más filozófusokból tevődtek össze, akiknek közbekiabálásai, mint „Nyavalyás hülye!”, „Menet közben gondolod ki az egészet!” és egyéb hozzászólások a vitához mindig megnyugtatták. Azért volt így, mert egyáltalán senki sem figyelt igazán. A többiek épp azt eszelték ki, hogy mit fognak ők mondani legközelebb.
De ez a sokadalom Tesveerre emlékeztette. Hallgatásuk olyan volt, akár egy óriási gödör, a mondandójától várva a megtöltését. Az volt a gond, hogy ő filozófiául beszélt, de a sokaság halandzsául hallgatta.
– Nem hihettek Nagy A'Tuinban – jelentette ki. – Nagy A'Tuin létezik. Nincs értelme olyasmiben hinni, ami létezik.
– Valaki föltette a kezét – súgta oda Urna.
– Igen?
– Uram, bizonyára csak azokban a dolgokban érdemes hinni, amik léteznek? – firtatta a kérdező, aki a Szent Gárda őrmesterének egyenruháját viselte.
– Ha léteznek, nem kell hinned bennük – válaszolta Didaktülosz. – Egyszerűen vannak. – Sóhajtott. – Mit mondhatok nektek? Mit akartok hallani? Én csupán leírtam, amit mindenki tud. Hegyek emelkednek föl és buknak le és alattuk a Teknőc úszik tovább. Emberek élnek és meghalnak és a Teknőc Mozog. Birodalmak nőnek és omlanak össze és a Teknőc Mozog. Istenek jönnek és mennek és a Teknőc még mindig Mozog. A Teknőc Mozog.
A sötétségből egy hang érkezett: – És ez tényleg igaz?
Didaktülosz vállat vont. – A Teknőc létezik. A világ egy lapos korong. A nap kétszer megkerüli minden nap, maga után vonszolva fényét. És ez folyamatosan meg fog történni, akár igaznak hiszed, akár nem. Ez valóságos. Nem ismerem az igazságot. Az igazság ennél sokkal bonyolultabb dolog. Azt hiszem, hogy a Teknőc fütyül rá, hogy ez igaz vagy sem, az igazat megvallva.
Szimónia félrehúzta Urnát, míg a filozófus folytatta beszédét.
– Ez nem az, amit idejöttek meghallgatni! Nem tudsz valamit tenni?
– Tessék?! – hökkent meg Urna.
– Nem filozófiát akarnak. Okot akarnak az Egyház elleni megmozdulásra! Most azonnal! Vorbis halott, a Cenobiarcha gyagya, a hierarchia egymás hátba döfésével van elfoglalva. A Citadella olyan, akár egy nagy, rohadó szilva.
– Bár még mindig néhány darázzsal benne – vélekedett Urna. – Azt mondtad, csak a hadsereg egytizede állt melléd.
– De ők szabad emberek – vetette ellen Szimónia. – Szabadok a fejükben. Többért fognak harcolni, mint napi ötven fillér.
Urna lenézett a kezére. Gyakran tette ezt, amikor bizonytalanná vált valamiben, mintha a keze lenne az egyetlen dolog, amiben biztos lehet ezen a világon.
– Majd le fogják vinni a különbséget három az egyhez, mielőtt a többi fölfogná, mi történik – közölte baljósan Szimónia. – Beszéltél a kováccsal?
– Igen.
– Meg tudod csinálni?
– Én... azt hiszem. Nem mintha én...
– Megkínozták az apját. Csak mert a műhelye fölött egy lópatkó lógott, amikor mindenki tudja, hogy a kovácsoknak megvannak a maguk kis formaságai. És elvitték a fiát a seregbe. De tömérdek segítője van. Egész éjjel dolgozni fognak. Csak annyit kell csinálnod, hogy megmondod nekik, mit akarsz.
– Készítettem néhány vázlatot...
– Nagyszerű – mondta Szimónia. – Urna, figyelj! Az Egyházat olyan emberek működtetik, mint Vorbis. Ettől működik az egész. Emberek milliói haltak meg... semmi másért, csak hazugságokért. Mi megállíthatjuk ezt az egész...
Didaktülosz abbahagyta a beszédet.
– Eltolta – állapította meg Szimónia. – Bármit megtehetett volna velük. És csak elmesélt nekik egy rakás tényt. Az embereket nem lehet tényekkel föllelkesíteni. Ügyre van szükségük. Jelkép kell nekik.

Pont naplemente előtt hagyták maguk mögött a templomot. Az oroszlán bekúszott néhány szikla árnyékába, de ingadozva fölállt, hogy nézze, amint elmennek.
– Nyomon fog követni minket – nyögte Om. – Azt szokták. Mérföldekre és mérföldekre.
– Túl fogjuk élni.
– Bárcsak én is meg lennék győződve, mint te.
– Á, de nekem van egy Istenem, akiben bízhatok.
– Nem lesz több romba dőlt templom.
– Lesz valami más.
– És még egy kígyó se, ennivalónak.
– De az Istenem társaságában megyek.
– De nem eledelként. És ráadásul a rossz irányba tartasz.
– Nem. Még mindig távolodom a parttól.
– Pontosan erre gondoltam.
– Milyen messzire juthat el egy oroszlán egy olyan lándzsa ütötte sebbel?
– Mi köze ennek bármihez?
– Minden.
És, félórával később, egy fekete, bizonytalan vonal az ezüstös, holdsütötte sivatagban, ott voltak a nyomok.
– A katonák erre jöttek. Csak követnünk kell a nyomokat vissza. Ha arra tartunk, amerről jöttek, odajutunk, ahová igyekszünk.
– Nem tudjuk megcsinálni!
– Poggyász nélkül utazunk.
– Ja, igen. Őket bezzeg megterhelte az az összes étel meg víz, amit cipelniük kellett – pontosított Om keserűen. – Mekkora mázli, hogy nekünk ez mind nincs.
Tesveer Vorbisra pillantott, aki most segítség nélkül gyalogolt, eltekintve attól, hogy gyöngéden meg kellett fordítani, valahányszor irányt akartak változtatni.
De még Omnak is el kellett ismernie, hogy a nyomok némi vigaszt jelentettek. Bizonyos szempontból elevenek voltak, ugyanúgy, ahogy egy visszhang is eleven. Emberek jártak erre, nem túl régen. Vannak mások is a világon. Valaki, valahol, életben maradt.
Vagy sem. Úgy egy órával később rátaláltak egy halomra a nyomvonal mellett. A tetején volt egy sisak, és a homokba egy kardot döftek.
– Számos katona meghalt, hogy gyorsan eljussanak ide – jegyezte meg Tesveer.
Akárki volt is az, aki ráfordította az időt halottai eltemetésére, rajzolt egy jelképet is a halom homokjába. Tesveer félig-meddig egy teknőcre számított, de a sivatagi szél még nem teljesen koptatta el egy pár szarv elnagyolt formáját.
– Ezt én nem értem – mondta Om. – Valójában nem hiszik, hogy létezem, mégis fogják maguk, és ilyesmit tesznek egy sírra.
– Nehéz elmagyarázni. Azt hiszem, azért van, mert abban hisznek, hogy ők léteznek – felelte Tesveer. – Azért van, mert ők emberek és a halott is az volt.
Kihúzta a kardot a homokból.
– Mit akarsz azzal?
– Hasznos lehet.
– Ki ellen?
– Hasznos lehet.
Egy órával később az oroszlán, amely Tesveer után bicegett, szintén megérkezett a sírhoz. Tizenhat éve élt a sivatagban, és az ok, amiért ilyen sokáig élt az, hogy nem halt meg, és azért nem halt meg, mert sosem hagyott veszendőbe menni könnyen elérhető fehérjét. Ásni kezdett.
Az emberek mindig hagyták veszendőbe menni a könnyen elérhető fehérjét, amióta csak gondolkozni kezdtek azon, hogy ki lakott benne.
Ám, egészében véve, rosszabb helyekre is temethetnek egy oroszlán belsejénél.

A sziklaszigeteken akadtak kígyók meg gyíkok. Föltehetőleg nagyon táplálóak voltak és mindegyik, a maga módján, egyedi ízélményt nyújtott.
Többet nem találtak vízre.
De voltak növények... többé-kevésbé. Kőcsoportozatoknak látszottak, kivéve, hogy néhányuk a magasba emelt egy központi füzérvirágot, ami ragyogó rózsaszín meg sötétlila volt a hajnali fényben.
– Honnan szerzik a vizet?
– Fosszilis tengerekből.
– Vízből, ami kővé változott?
– Nem. Olyan víz, ami sok ezer évvel ezelőtt lesüllyedt. Egészen a fekükőzetig.
– Le tudsz ásni odáig?
– Ne legyél hülye!
Tesveer a virágról a legközelebbi sziklacsoportra pillantott.
– Méz – mondta.
– Mi?

A méhek fészke magasan volt egy sziklaszirt oldalában. A döngicsélést a talajszinten is hallani lehetett. Nem volt szóba jöhető út fölfelé.
– Ügyes próbálkozás – jegyezte meg Om.
A nap fönn járt az égen. A sziklák tapintásra máris forrónak érződtek. – Pihenj egy kicsit! – mondta kedvesen Om. – Én majd őrködöm.
– Mi ellen?
– Majd őrködöm és meglátom.
Tesveer egy nagy görgeteg árnyékába vezette Vorbist, és gyöngéden lelökte a földre. Aztán ő is lefeküdt.
A szomjúság még nem volt túl szörnyű. Addig ivott a templomi medencéből, hogy járás közben szinte tocsogott. Később talán találnak egy kígyót... Amikor megfontoltad, hogy mi jutott más embereknek a világban, az élet nem is volt túl rossz.
Vorbis az oldalán feküdt, feketén-fekete szeme a semmibe meredt.
Tesveer megpróbált aludni.
Sosem szokott álmodni. Didaktülosz ettől egész izgalomba jött. Az mondta, hogy valaki, aki mindenre emlékszik és nem álmodik, lassan kell gondolkozzon. Képzelj el egy szívet[10], mondta, ami szinte csupa emlékkép, és alig tud megspórolni egy-egy dobbanást a gondolkodás mindennapos céljaira. Ez megmagyarázza, miért mozgatja Tesveer az ajkát, amikor gondolkozik.
Szóval ez nem lehetett álom. Minden bizonnyal a nap okozta.
Hallotta Om hangját a fejében. Úgy hallatszott, mintha a teknősbéka beszélgetést folytatna olyanokkal, akiket Tesveer nem képes meghallani.
Enyém!
Menj innen!
Nem.
Enyém!
Mindkettő!
Enyém!
Tesveer odafordította a fejét.
A teknősbéka két szikla közti résben lapult, kinyújtott nyaka jobbról balra ingott. Volt egy másik hang is, afféle szúnyogszerű nyöszörgés, ami hol hallatszott, hol nem... és ígéretek a fejében.
Azok csak megvillantak... arcok, amint beszélnek hozzá, a nagyság látomásai, lehetőségek pillanatai, fölkapva őt, magasra vitték föl a világ fölé, ez mind a tiéd, bármit megtehetsz, csak hinned kell, bennem, bennem, bennem...
Egy kép alakult ki előtte. Ott, mellette a kövön, feküdt egy gyümölcsökkel körbevett sült malac és egy korsó sör, olyan hideg, hogy bepárásodott az oldala.
Enyém!
Tesveer pislogott. A hangok elenyésztek. És az étel is.
Megint pislogott egyet.
Különös utóképek keletkeztek, nem annyira látta, mint inkább érezte őket. Tökéletes volt ugyan a memóriája, mégsem tudott visszaemlékezni, mit mondtak a hangok vagy mit ábrázolt a többi kép. Mindössze a sült malac és hideg sör emlékképe vert gyökeret.
– Ez azért van, mert nem tudják, mit ajánljanak neked – közölte halkan Om hangja. – Ezért aztán megpróbálnak mindenfélét ajánlani. Általában étel és érzéki gyönyörök látomásaival kezdik.
– Csak az ételig jutottak el – észrevételezte Tesveer.
– Akkor szerencse, hogy fölülkerekedtem rajtuk – vélte Om. – Nem lehessen tudni, mire jutottak volna egy fiatalemberrel, mint te magad.
Tesveer föltámaszkodott a könyökére.
Vorbis egész idő alatt meg sem moccant.
– Vele is megpróbálkoztak?
– Föltételezem, igen. De nem jön össze. Semmi se jut be, semmi se jön ki. Sosem láttam még ennyire magába fordult elmét.
– Vissza fognak jönni a hangok?
– Ó, igen. Nem mintha lenne más teendőjük.
– Amikor visszajönnek – mondta Tesveer könnyelmű hangulatban –, tudnál várni addig, amíg már megmutatták nekem az érzéki gyönyörök látomásait?
– Nagyon rosszat tenne neked.
– Nhemrot Testvér nagyon rosszallta őket. De azt hiszem, talán ismernünk kellene az ellenségeink, nem igaz?
Tesveer hangja krákogássá halkult.
– Tudtam volna mit kezdeni az ital látomásával – jegyezte meg fáradtan.
Hosszúra nyúltak az árnyak. A fiú döbbenten nézett körül.
– Mennyi ideig próbálkoztak?
– Egész álló nap. Kitartó ördögfajzatok, bizony. Annyian, mint a sáskák.
Tesveer naplementekor megtudta, miért.
Találkozott ugyanis, Szt. Ungulanttal, a remetével, minden kisisten barátjával. Mindenütt.

– Nahát, nahát, nahát – mondta Szt. Ungulant. – Nem szokott túl sok látogatónk lenni idefönt. Nem így van, Angus?
A levegőhöz beszélt maga mellett.
Tesveer próbálta megőrizni egyensúlyát, mert a kocsikerék veszedelmesen megingott, valahányszor megmoccant. Vorbist ott hagyták húsz lábbal lejjebb a sivatagon ülve, térdét átölelve, a semmibe bámulva.
A kereket, fektetve, egy vékony oszlop tetejére szögelték. Épp csak elég széles volt ahhoz, hogy egy ember kényelmetlenül lefekhessen. De Szt. Ungulant úgy nézett ki, mint akit arra terveztek, hogy kényelmetlenül feküdjön. Olyan ösztövér volt, hogy még a csontvázak is azt kérdeznék: „Hát nem girhes?”. Valamiféle minimalista ágyékkötőt viselt, már amennyire ezt meg lehetett állapítani a szakáll és haj alatt.
Meglehetősen nehéz lett volna figyelmen kívül hagyni Szt. Ungulantot, aki föl-le ugrándozott a póznája tetején, azt kiabálva „Helló” meg „Ide, ide!”. Néhány lábbal arrébb állt egy valamicskével alacsonyabb oszlop, rajta árnyékszék, annak ajtaján régimódi, félhold alakú kivágás. Csak mert remete az ember, mondta Szt. Ungulant, még nem jelenti azt, hogy mindent föl kell adnia.
Tesveer hallott már remetékről, akik afféle egyirányú próféták. Kimennek a sivatagba, de nem jönnek vissza, jobb' szeretve a remetelétet, azaz a piszkot és a nélkülözést és a piszkot és a szent kontemplációt és a piszkot. Sokan közülük szeretik még kényelmetlenebbé tenni az életet a maguk számára azzal, hogy befalaztatják maguk egy cellába vagy egy pózna tetején laknak. Az Omniai Egyház még buzdította is őket azon az alapon, hogy jobb, ha az őrültek olyan messze vannak, amennyire csak lehet, ahol nem tudnak gondokat okozni, és gondjukat viseli a közösség, amennyiben a közösség oroszlánokból és egerészölyvekből és piszokból áll.
– Épp azon töprengtem, hogy még egy kereket szerelek föl – mesélte Szt. Ungulant –, pont oda. Hogy elkapjam a reggeli napsütést, tudod.
Tesveer körülnézett. Más sem, csak lapos szikla és homok terült szét körös-körül.
– Nem jutsz napsütéshez egyfolytában mindenütt? – kérdezte.
– De hát sokkal fontosabb reggelente – válaszolta Szt. Ungulant – Ráadásul, Angus azt mondja, hogy kell legyen egy udvarunk.
– Rendezhetne rajta grillsütést – jegyezte meg Om Tesveer fejében.
– Ümm – motyogta Tesveer. – Miféle... vallás... szentje vagy, pontosan?
Zavarba esett kifejezés suhant át a nagyon kicsiny méretű arcon Szt. Ungulant szemöldöke és bajsza között.
– Khm. Valójában egyiké sem. Ez az egész inkább csak tévedés – magyarázta. – A szüleim Szevrián Tádé Ungulantnak neveztek el, és aztán egy nap, na persze, roppant mulatságos, valaki fölhívta a figyelmet a kezdőbetűkre. Utána pedig az egész eléggé elkerülhetetlennek tűnt.
A kerék enyhén megingott. Szt. Ungulant bőrét csaknem feketére égette a sivatagi nap.
– Na persze, kénytelen voltam menet közben elsajátítani a remetélést – mondta. – Magam tanítottam magam. Teljesen autodidakta vagyok. Az ember nem talál egy remetét, hogy megtanítsa neki a remetélést, mert az persze eléggé tönkretenné az egészet.
– Ööö... de itt van... Angus? – nyögte Tesveer, arra a pontra bámulva, ahol hite szerint Angus tartózkodott, vagy legalábbis ahol hite szerint Szt. Ungulant hitte Angust.
– Ő most ott van – vágta rá élesen a szent, a kerék egy másik részére mutatva. – De ő nem csinál semmit a remetélésből. Ő, tudod, nincs kiképezve. Ő egyszerűen csak társaság. Szavamra, tisztára bediliztem volna, ha nincs Angus, hogy mindig fölvidítson!
– Igen... gondolom, bediliztél volna – bólogatott Tesveer. Rámosolygott az üres légre, hogy jóakaratot mutasson.
– Tulajdonképpen nagyszerű élet ez. A munkaidő eléggé hosszú, de végtelenül megéri az étel meg az ital miatt.
Tesveemek az a határozott érzése támadt, hogy tudja, most mi következik.
– Elég hideg a sör? – kérdezte.
– Rendkívül jeges – ragyogott Szt. Ungulant.
– És a sült malac?
Szt. Ungulant mániákusan mosolygott.
– Tiszta barna és a szélén ropogós, igen – válaszolta.
– De gondolom, ööö... azért hébe-hóba megeszel egy gyíkot vagy kígyót is?
– Érdekes, hogy ezt mondod. Igen. Néhanapján. Csak egy kis változatosság végett.
– És gombákat is? – tudakolta Om.
– Vannak errefelé gombák? – érdeklődött ártatlanul Tesveer.
Szt. Ungulant boldogan rábólintott.
– Az éves eső után, igen. Vörösek, sárga pöttyökkel. A sivatag igazán érdekessé válik a gombaszezon után.
– Tele óriási, sötétlila, éneklő meztelen csigákkal? Beszélő lángoszlopokkal? Szétrobbanó zsiráfokkal? Ilyesmivel? – firtatta óvatosan Tesveer.
– Te jó ég, úgy bizony – felelte a szent. – Nem tudom, miért. Azt hiszem, a gombák vonzzák őket.
Tesveer bólintott.
– Látom, kapcsoltál, kölyök – mondta Om.
– És fölteszem, néha iszol... vizet? – kérdezte Tesveer.
– Tudod, furcsa, nemde – jelentette ki Szt. Ungulant. – Itt van ez a rengeteg csodálatos innivaló, de nemritkán rám tőr ez a, hát, csak sóvárgásnak mondhatom, néhány korty vízre. Meg tudod ezt magyarázni?
– Minden bizonnyal... kissé nehéz lehet hozzájutni – folytatta Tesveer, még mindig nagyon óvatosan fogalmazva, mint amikor valaki egy ötvenfontos halat fáraszt egy ötvenfontos szakítószilárdságú horgászzsinórral.
– Tényleg különös – vélte Szt. Ungulant – Amikor ráadásul a jéghideg sör oly könnyen hozzáférhető.
– Hol, huh, szerzed be? A vizet? – kérdezte Tesveer.
– Ismered a kövi növényeket?
– Azokat azzal a hatalmas virággal?
– Ha fölhasítod a levelek húsos részét, találsz ott egy fél pint vizet – világosította föl a szent – Jelzem, olyan az íze, mint a pisi.
– Azt hiszem, azt el fogjuk tudni viselni – jegyezte meg Tesveer száraz ajakkal. Elhátrált a kötéllétra felé, amely a szent kapcsolatát képezte a talajjal.
– Biztosan nem maradsz itt? – kérdezte Szt. Ungulant. – Ma szerda van. Szerdánként szopósmalacot kapunk plusz a konyhafőnök válogatta, napérlelte, harmatfriss zöldségeket.
– Nekünk, huh, rengeteg tennivalónk van – mentegetőzött Tesveer, félúton le az ingatag létrán.
– Egy kis édességet a zsúrkocsiról?
– Azt hiszem, talán...
Szt. Ungulant szomorúan nézett le Tesveerre, aki Vorbist támogatta, át a pusztaságon.
– És utána valószínűleg lesz mentacukor! – kiáltotta tölcsért csinálva a kezéből. – Na?
Hamarosan az alakok puszta pöttyök lettek a homokon.
– Esetleg lesznek víziók érzéki gyö... nem, tévedtem, az pénteken van... – mormolta Szt. Ungulant.
Most, hogy a látogatók távoztak, a levegőt újra betöltötte a kisistenek nyüszítése és vinnyogása. Billiószámra voltak.
Szt. Ungulant mosolygott.
Persze, ő őrült. Néha gyanakodott erre. De arra az álláspontra helyezkedett, hogy az őrültséget nem szabad elvesztegetni. Naponta lakmározza az istenek eledelét, issza a legritkább fajborokat, eszi a gyümölcsöket, amelyeknek nem csak idénye nincs, de valósága sem. Hogy hébe-hóba meg kell igyon egy korty félig friss, félig sós vizet és el kell rágcsáljon egy párját vesztett gyíklábat a gyógyhatása végett, nem túl nagy ár érte.
Visszafordult a megterített asztalhoz, amely a levegőben vibrált. Ez mind... és a piciny istenek mást sem kívánnak, mint valakit, aki ismeri őket, valakit, aki még azt is elhiszi, hogy ők léteznek.
És ma még gyümölcskocsonya meg fagylalt is van.
– Annál több jut nekünk, heh, Angus?
Igen, értett egyet Angus.

A harc véget ért Ephebében. Nem tartott sokáig, különösen attól fogva, hogy a rabszolgák is beszálltak. Túl sok volt a keskeny sikátor, túl sok a rajtaütés és mindenek fölött, túl sok a félelmetes eltökéltség. Általában úgy tartják, hogy a szabad emberek mindig diadalmaskodnak a rabszolgák fölött, de talán ez a nézőpontodon múlik.
Ráadásul az ephebei helyőrség parancsnoka némileg idegesen kinyilvánította, hogy a rabszolgaságot mostantól fogva eltörlik, ami fölbőszítette a rabszolgákat. Mi értelme van a takarékoskodásnak, hogy megvedd a szabadságod, ha utána nem tarthatsz rabszolgákat? Továbbá, akkor most honnan lesz ennivalójuk?
Az omniaiak nem értették és a bizonytalan emberek rosszul harcolnak. És Vorbis eltűnt. A bizonyosságok kevésbé bizonyosak, amikor az a szempár máshol tartózkodik.
A Tirannust kiszabadították a börtönből. Első szabad napját azzal töltötte, hogy gondosan megfogalmazott üzeneteket küldött a part menti kis országokba.
Ideje volt tenni valamit Omniával.

Tesveer énekelt.
Hangja visszaverődött a sziklákról. Rühkehadak rázták le lusta, gyalogos szokásaik és röppentek föl viharosan, tollaikat is hátrahagyva rohantukban, hogy levegőbe emelkedjenek. Kígyók vonaglottak be a sziklarepedésekbe.
Lehet élni a sivatagban. Vagy legalábbis túlélni...
A visszajutás Omniába csupán csak idő kérdése. Még egy nap...
Egy kicsivel Tesveer háta mögött vonult Vorbis. Nem szólt semmit, ha beszéltek hozzá, nem adta jelét, hogy megértette, amit mondtak neki.
Om, Tesveer batyujában zötyögve, abba a kínzó depresszióba kezdett esni, amely elfog minden realistát egy optimista jelenlétében.
A Vaskarmok fogják Szétszaggatni az Istenteleneket eltorzított zengzetei elhalkultak. Valamivel arrébb volt egy kis sziklaomlás.
– Elevenek vagyunk – jelentette ki Tesveer.
– Pillanatnyilag.
– És közel vagyunk az otthonunkhoz.
– Igen?
– Láttam egy vadkecskét a sziklákon az előbb.
– Még mindig rengeteg van belőlük erre.
– Kecskékből?
– Istenekből. És megjegyzem, azok, akikkel már összefutottunk, voltak a satnyája.
– Hogy érted?
Om sóhajtott. – Ésszerű, nem? Gondold csak végig! Az erősebbek a perem körül lebzselnek, ahol akad préda... úgy értem, emberek. A gyöngéket lökdösik ki a homokos helyekre, ahová alig mennek emberek...
– Az erős istenek – mormolta Tesveer elgondolkozva. – Istenek, akik tudják, milyen erősnek lenni.
– Úgy van.
– Nem olyan istenek, akik tudják, milyen érzés gyöngének lenni...
– Mi? Öt percig se maradnának életben. Ez olyan világ, ahol isten istennek farkasa.
– Talán ez megmagyaráz valamit az istenek természetéből. Az erő örökletes. Mint a bűn.
A fiú arca elfelhősödött.
– Kivéve, hogy... nem az. Mármint a bűn. Azt hiszem, talán, amikor visszaértünk, beszélni fogok néhány emberrel.
– Ó, és majd oda fognak hallgatni, mi?
– A bölcsesség a pusztából érkezik, azt mondják.
– Csak az a bölcsesség, amit az emberek szeretnek. Meg a gombáké.
Amikor a nap elkezdett emelkedni, Tesveer megfejt egy kecskét. Az állat türelmesen állt, míg Om elcsitította az elméjét. És Tesveer észrevette, Om nem javasolta, hogy öljék meg.
Aztán megint leltek árnyékot. Errefelé akadtak bokrok, alacsony növésűek, szúrósak, minden egyes apró levél elbarikádozva tüskekoszorúja mögött.
Om őrködött egy ideig, de a kisistenek a pusztaság szélén ravaszabbak voltak és kevésbé siettek. Majd eljönnek, valószínűleg délben, amikor a nap pokolian vakítóvá változtatja a tájat. Meg fogja hallani őket. Időközben pedig jóllakhat.
Keresztülmászott a bokrokon, azok tüskéi ártalmatlanul karcolták végig a teknőjét. Elment egy másik teknősbéka mellett, amelyben nem lakozott isten és azzal a tétova pillantással tekintett rá, amit a teknősbékák olyankor alkalmaznak, mikor épp eldöntik, vajon valami azért van ott, hogy megegyék vagy hogy közösüljenek vele, mert kizárólag ezek a lehetőségek merülnek föl egy normális teknősbéka tudatában. Om elkerülte, és talált két levelet, amit a másik nem vett észre.
Időközönként visszadübögött a kavicsos talajon, és figyelte az alvókat.
És aztán látta, hogy Vorbis fölül, körülnéz maga körül, megfontoltan, módszeresen, fölvesz egy követ, gondosan tanulmányozza, és aztán élesen lecsap vele Tesveer fejére.
Tesveer még csak föl sem nyögött.
Vorbis fölkelt, és egyenesen az Omot rejtő bokrok felé lépdelt. Félrerántotta az ágakat, fütyülve a tüskékre, és előhúzta a teknősbékát, amellyel Om az imént találkozott.
Az esperes egy pillanatig föltartotta, a jószág lábai lassan mozogtak, mielőtt teljes erőből a sziklákhoz vágta.
Aztán némi erőfeszítéssel fölkapta Tesveert, átvetette a vállán és nekivágott Omnia irányába.
Az egész másodpercek alatt zajlott le.
Om küzdött, hogy megállítsa feje és lábai automatikus visszahúzódását a teknőjébe, ami egy teknősbéka ösztönös reakciója pánikban.
Vorbis máris eltűnőben volt néhány szikla mögött.
Eltűnt.
Om elindult előre, aztán behúzta fejét a páncéljába, amikor egy árnyék suhant el a földön. Ismerős árnyék volt, olyan, ami teknősbéka-rettegéssel teli.
A sas lecsapott, egyenesen oda, ahol az elhajított teknősbéka küszködött és, szinte meg sem törve az ívet, fölragadta a csúszómászót és újra fölszárnyalt az égre szárnya hosszú, lusta csapásaival.
Om addig nézte, míg kis ponttá nem vált, és aztán elfordította tekintetét, amikor egy kisebb pont levált és újra meg újra megpördülve zuhant a lenti sziklák felé.
A sas komótosan ereszkedett alá, készülve az étkezéshez.
Szellő rezgette meg a tüskebokrokat és kavarta föl a homokot. Om úgy vélte, képes kivenni az összes kisisten kaján, csúfondáros hangját.

Szt. Ungulant, csontos térdére ereszkedve, szétzúzta egy kövi növény kemény, puffadt levelét.
Helyes fiú, gondolta. Kissé sokat beszél magában, de erre számítani lehetett. A sivatagnak ilyen hatása van egyesekre, nem igaz, Angus?
De, értett egyet Angus.
Angus nem kért a félig friss, félig sós vízből. Azt mondta, fölfúvódik tőle.
– Ahogy tetszik – mondta Szt. Ungulant. – Nahát, nahát! Itt egy kis csemege.
Az ember nem jut gyakran Chilopoda aridius-hoz idekint a nyílt sivatagban, és rögtön itt van három, mind egyetlen kő alatt!
Fura, hogy úgy érzed, csipegetnél egy kicsit, még a Petit porc rôti avec pommes de terre nouvelles et légumes du jour et bière glacée avec figment de l'imagination bőséges lakomája után is.
Épp a második lábait szedegette ki a fogai közül, amikor az oroszlán fölballagott a legközelebbi dűne tetejére a háta mögött.
Az oroszlán a hála furcsa érzését tapasztalta. Úgy érezte, utol kellene érje a finom falatot, amely ápolta és, hát, valami jelképes módon meg kell tartóztassa magát a megevésétől. És most itt van még több ennivaló s alig is fordít rá figyelmet. Hát, ennek nem tartozik semmivel...
Előrelépkedett, aztán nehézkesen nekiiramodott.
Tudatlanul végzete felől, Szt. Ungulant nekilátott a harmadik százlábúnak.
Az oroszlán ugrott...
És a dolgok nagyon rosszul néztek volna ki Szt. Ungulant szempontjából, ha Angus nem csapta volna fejbe az oroszlánt, pont a füle mögött, egy kővel.

Tesveer a sivatagban állt, kivéve, hogy a homok olyan fekete volt, mint az ég és nem volt nap, bár minden ragyogó fényben fürdött.
Á, gondolta. Szóval ilyen az álmodás.
Emberek ezrei keltek át a sivatagon. Egyáltalán nem figyeltek rá. Úgy mentek, mintha fogalmuk se lenne arról, hogy egy tömeg közepén haladnak.
Megpróbált integetni nekik, de oda volt szögezve a helyhez. Megpróbált szólni, de a szavak elillantak a szájából.
És aztán fölébredt.

Az első dolog, ami meglátott, a fény volt, egy ablakon rézsútosan beesve. A fény háttere előtt pedig két kéz, a szent szarvak jelében emelkedve.
Némi nehézséggel, hisz a feje fájdalmat sikoltozott felé, Tesveer követte a kezeket a két kar mentén, ahol csatlakoztak, nem messze a lehajtott fej alatt...
– Nhemrot Testvér?
A novíciusok mestere fölnézett.
– Tesveer?
– Igen?
– Dicsértessék Om!
Tesveer a nyakát nyújtogatta, hogy körülnézhessen.
– Ő itt van?
– ...itt? Hogy érzed magad?
– Én...
A feje fájt, a háta mintha tűzben égne és tompa sajgást érzett a térdében.
– Nagyon csúnyán leégtél a napon – magyarázta Nhemrot. – És nagyon randán beütötted a fejed esés közben.
– Milyen esés?
– ...esés. A sziklákról. A sivatagban. A Prófétával voltál – világosította föl Nhemrot. – A Prófétával bolyongtál. Az én egyik novíciusom.
– Emlékszem... a sivatagra... – közölte Tesveer, óvatosan megtapogatva a fejét. – De... a... Próféta...?
– ...Próféta. Azt beszélik, hogy püspök lehet belőled vagy akár Enmagam – büszkélkedett Nhemrot – Tudod, van rá precedens. A Legjámborabb Szt. Andrisból püspököt csináltak, mert együtt volt a sivatagban Tsonthaz Prófétával, pedig ő csak egy szamár volt.
– De én nem... emlékszem... semmilyen Prófétára. Csak én voltam ott meg... – Tesveer elhallgatott. Nhemrot ragyogott.
– Vorbis?
– A legkegyesebben elmondott nekem mindent – tudatta Nhemrot. – Nagy megtiszteltetés rám nézve, hogy épp a Jajveszékelés Helyén voltam, amikor megérkezett. Pont a sextusi imák után. A Cenobiarcha épp távozóban volt... hát, ismered a szertartást. És akkor ott termett Vorbis. Por lepte és egy szamarat vezetett. Attól tartok, hogy te a szamár hátán lógtál keresztbe.
– Nem emlékszem szamárra – jegyezte meg Tesveer.
– ...szamárra. Az egyik farmon szedte össze. Egész tömeg érkezett vele!
Nhemrot kipirult izgalmában.
– És Jhaddrát hirdetett egy hónapra meg dupla bűnbánatot és vezeklést, a Tanács pedig átadta neki a Botot és a Kötőféket, és a Cenobiarcha elment egy remetelakba Skantba!
– Vorbis a nyolcadik Próféta – ismételte el Tesveer.
– ...Próféta. Természetesen.
– És... volt ott egy teknősbéka? Mondott bármit is egy teknősbékáról?
– ...teknősbékáról? Mi köze a teknősbékáknak bármihez? – Nhemrot arca ellágyult. – De, persze, a Próféta mondta, hogy a nap hatással volt rád. Azt mondta, meg ne haragudj érte, hogy félrebeszéltél mindenféle fura dologról.
– Azt mondta?
– Három napig ült a betegágyad mellett. Igen... lelkesítő volt.
– Mennyi ideje... érkeztünk vissza?
– ...vissza? Csaknem egy hete.
– Egy hete!
– Azt mondta, nagyon kifárasztott téged az utazás.
Tesveer a falra meredt.
– És megparancsolta, hogy vigyenek téged hozzá, amint teljesen visszanyered az öntudatod – értesítette Nhemrot. – Nagyon határozott volt ebben. – A hangszíne azt sugallta, hogy még most sem volt egészen bizonyos Tesveer tudatállapotát illetően. – Gondolod, hogy képes vagy járni? Szerezhetek néhány novíciust, hogy cipeljenek, ha inkább azt szeretnéd.
– Most azonnal mennem kell meglátogatni?
– ...meglátogatni. Most rögtön. Gondolom, köszönetet akarsz neki mondani.

Tesveer a Citadella ezen részeit csak hallomásból ismerte. Még Nhemrot Testvér sem látta eddig őket. Bár őt kimondottan nem rendelték oda, mindazonáltal ment, sürgölődve-fontoskodva Tesveer körül, akit két izmos novícius vitt afféle hordszékben, amit rendes körülmények között a rangidős klerikusok roskatagabbja használt.
A Citadella közepén, a Templom mögött, volt egy fallal körülvett kert. Tesveer szakértő szemmel vizsgálta. Nem volt egy hüvelyknyi természetes termőföld sem a puszta sziklán – minden ásónyit, amelyekben ezek az árnyas fák nőttek, kézzel kellett ide fölcipelni.
Vorbis ott volt, körbevéve püspökkel meg Enmagamokkal. Fölnézett, amikor Tesveer közelgett hozzá.
– Á, az én sivatagi útitársam – jegyezte meg nyájasan. – És Nhemrot Testvér, azt hiszem. Testvéreim, szeretném tudomásotokra hozni, hogy szándékomban áll a mi Tesveerünket érseki méltóságra emelni.
A klerikusok felől az ámulat nagyon halk mormolása hallatszott, aztán egyvalaki torokköszörülése. Vorbis Treem Püspökre, a Citadella levéltárosára nézett.
– Nos, formailag még csak föl sincs szentelve – mondta Treem Püspök, láthatólag kétségek közt. – De persze mindnyájan tudjuk, hogy van erre precedens.
– Tsonthaz csacsija – vágta rá Nhemrot Testvér. Szájához kapta a kezét, és elvörösödött szégyenében és zavarában.
Vorbis mosolygott.
– A derék Nhemrot Testvérnek igaza van – közölte. – Aki úgyszintén nem volt fölszentelve, hacsak az alkalmassági feltételek nem voltak némiképp lazábbak akkoriban.
Ideges kaccantások kórusa hallatszott, ami mindig is fölhangzik olyan emberektől, akik állásuk és esetleg életük azon személy szeszélyének köszönhetik, aki épp most sütött el egy nem túl mulatságos viccet.
– Habár a szamárból csak püspököt fabrikáltak – folytatta „Halálvágyó” Treem Püspök.
– Olyan szerepkör, amelyre igencsak rátermett volt – szögezte le metsző hangon Vorbis. – És most, ti mindnyájan távoztok. Beleértve Nhemrot Alesperest is – tette hozzá. Nhemrot céklavörösből falfehér lett a váratlan előléptetéstől. – De Tesveer Érsek itt marad. Beszélgetni óhajtunk.
A klérus visszavonult.
Vorbis leült egy kőszékre egy bodzafa alatt. A bodza óriási volt, ősöreg, szinte nem is hasonlított kurta életű rokonaihoz a kerten kívül, bogyói érlelődtek.
A Próféta csak ült, a szék kőkarfájára támasztott könyökkel, összefont kézzel maga előtt és hosszú, habozó pillantást vetett Tesveerre.
– Te... fölépültél? – kérdezte végül.
– Igen, uram – válaszolta Tesveer. – De, uram, én nem lehetek püspök, én még csak nem is...
– Biztosíthatlak, hogy az állás nem kíván túl sok intelligenciát – állította Vorbis. – Ha kívánna, a püspökök nem lennének képesek ellátni.
Újabb hosszú csönd következett.
Amikor Vorbis legközelebb megszólalt, olyan volt, mintha minden szót óriási mélységből csörlőzne föl.
– Egyszer beszéltünk, nem igaz, a valóság természetéről?
– Igen.
– És arról, hogy milyen gyakran az, amit fölfogunk, nem azonos az alapvető igazsággal?
– Igen.
Újabb szünet. Magasan a fejük fölött egy sas körözött, teknősbékákat keresve.
– Biztos vagyok benne, hogy zavaros emlékeid vannak vándorlásunkról a pusztaságban.
– Nem.
– Ez természetesen várható is. A nap, a szomjazás, az éhség...
– Nem, uram. A memóriám nem zavarodik össze könnyen.
– Ó, igen. Már emlékszem.
– Ahogy én is, uram.
Vorbis kissé elfordította a fejét, oldalvást tekintve Tesveerre, mintha a saját arca mögé próbálna elbújni.
– A sivatagban a Nagy Isten Om szólt hozzám.
– Igen, uram. Szólt bizony. Minden nap.
– Erős, jóllehet egyszerű a hited, Tesveer. Amikor emberekről van szó, kitűnő az ítélőképességem.
– Igen, uram. Uram?
– Igen, Tesveerem?
– Nhemrot azt mondta, hogy te vezettél át engem a sivatagon, uram.
– Emlékszel, mit mondtam az alapvető igazságról, Tesveer? Persze, hogy emlékszel. Valóban, volt egy materiális sivatag, ám ott volt a lélek sivatagja is. Az én Istenem vezetett engem és vezettelek téged.
– Á. Igen. Értem.
A fejük fölött, a csigavonalban emelkedő pont, ami a sas volt, egy pillanatra mozdulatlannak látszott a levegőben. Aztán összehajtotta a szárnyát és zuhant...
– Sok minden adatott nekem a sivatagban, Tesveer. Sok mindent tanultam. Most pedig el kell mondjam a világnak. Ez a próféta kötelessége. Elmenni oda, ahol mások még nem jártak és elhozni annak igazságát.
...sebesebben, mint a szél, egész agya és teste csupán ködként létezett célja csupasz intenzitása körül...
– Nem számítottam arra, hogy ilyen hamar bekövetkezik. Ám Om irányította a lépteim. És most, hogy miénk a Cenobiarchia, mi majd... hasznát vesszük.
Valahol kint a domboldalakon a sas lecsapott, fölragadott valamit és a magasba tört...
– Én csak novícius vagyok, Vorbis nagyúr. Nem vagyok püspök, még ha mindenki annak is nevez.
– Meg fogod szokni.
Néha hosszú időbe telt, míg egy gondolat formát öltött Tesveer agyában, de most kezdett alakulni egy. Valami azzal kapcsolatban, ahogy Vorbis ült, valami a hangja élére vonatkozóan.
Vorbis fél tőle.
Miért tőlem? A sivatag miatt? Kit érdekel? Amennyire én tudom, mindig így esett – valószínűleg Tsonthaz szamara volt, ami cipelte őt a pusztaságban, ami vizet talált, ami halálra rúgott egy oroszlánt.
Ephebe miatt? Ki hallgatna meg? Kit érdekelne? Ő a Próféta és a Cenobiarcha. Simán meg is ölethetett volna. Bármit csinál, az helyes. Bármit mond, az igaz.
Alapvetően igaz.
– Van valami, amit meg szeretnék mutatni neked, ami esetleg mulattat – jelentette ki Vorbis fölállva. – Tudsz járni?
– Ó, igen. Nhemrot csak kedves akart lenni. Főleg leégés az egész.
Ahogy távolodtak, Tesveer megpillantott valamit, amit korábban nem vett észre. A Szent Gárda íjjal fölszerelt tagjai húzódtak meg a kertben. A fák árnyékaiban vagy a bokrok között – nem túl nyilvánvalóan, de nem is igazán rejtőzködve.
Lépcső vezetett a kertből a földalatti alagutak és termek labirintusába, amely a Templom, mi több, a teljes Citadella alatt húzódott végig. Nesztelenül, két gárdista sorakozott mögéjük tisztelettudó távolságban.
Tesveer követte Vorbist keresztül az alagutakon a kézművesek negyedéig, ahol hámorok és műhelyek csoportosultak egy széles, mély világítóakna köré. Füst és pára gomolygott föl a durva sziklafalak körül.
Vorbis egyenesen egy nagy alkóvhoz lépett, amely vörösen izzott a kovácsműhely tüzének fényében. Több munkás sereglett valami széles és görbe köré.
– Itt van – mondta Vorbis. – Mi a véleményed?
Egy teknőc volt az.
A vasöntők igen jó munkát végeztek, egész le a héj mintázatáig és a lábak pikkelyeiig. Az alkotás úgy nagyjából nyolc láb hosszú volt.
Tesveer kapkodó neszt hallott a fülében, amikor Vorbis megszólalt.
– Egyesek megmételyező zagyvaságokat beszélnek a teknőcökről, nem igaz? Azt hiszik, hogy egy Nagy Teknőc hátán élnek. Nos, akkor hadd haljanak meg rajta!
Tesveer most ki tudta venni a minden egyes vaslábhoz erősített bilincseket. Egy férfi, vagy egy nő, fekhet, roppant kényelmetlenül, a teknőc hátán, miközben kezét-lábát láncok feszítik ki szilárdan a csuklójánál és a bokájánál.
A fiú lehajolt. Igen, van alatta tűztér. A Kvizíció gondolkozásának némely vonása sosem változik.
Egy örökkévalóságba telik, amíg ilyen rengeteg vas a fájdalmat okozó pontig melegszik. Rengeteg idő van tehát eltűnődni a dolgokon...
– Mi a véleményed? – tudakolta Vorbis.
A jövő látomása villant át Tesveer agyán.
– Ötletes – felelte.
– És hasznos lecke lesz az összes többinek, akik kísértést éreztek, hogy letérjenek az igaz tudás ösvényéről – tette hozzá Vorbis.
– Mikor szándékozod, huh, szemléltetni?
– Biztos vagyok benne, hogy majd adódik alkalom – válaszolta Vorbis.
Amikor Tesveer fölegyenesedett, Vorbis olyan fürkészően meredt rá, hogy úgy nézett ki, mintha Tesveer gondolatait olvasná le a tarkójáról.
– És most, légy szíves, távozz – kérte Vorbis. – Pihenj, amennyit csak tudsz... fiam.

Tesveer lassan átvágott a Helyen, mélyen a számára szokatlan gondolkozásba merülve.
– 'Napot, Főtisztelendőséged!
– Máris hallottad?
Levágom-A-Saját-Kezem Himballah rávigyorgott langyos „jéghideg sörbet” standjának teteje fölött.
– A fáma beszéli – közölte. – Tessék, vegyen egy szelet klaccsi gyümölcskenyeret. Ingyen. Pálcikástul.
A Hely a szokásosnál zsúfoltabb volt. Még Himballah cukorkáit is vitték, mint a cukrot.
– Nagy ma a forgalom – jegyezte meg Tesveer szinte gondolkodás nélkül.
– A Próféta ideje, tudod – felelte Himballah –, amikor a Nagy Isten érzékelhetően jelen van a világban. És ha azt hiszed, most nagy a forgalom, néhány nap múlva már egy kecskét se lehet majd elejteni itt.
– Mi történik akkor?
– Jól vagy? Kissé nyúzottnak látszol.
– Mi történik akkor?
– A Törvények. Neked tudnod kell. Vorbis Könyve? Gondolom... – Himballah Tesveerhez hajolt – nem tudnál egy tippet adni, ugye? Gondolom, a Nagy Isten történetesen nem mondott semmi hasznosat a készétel-forgalmazó élelmiszeriparnak?
– Nem tudom. Azt hiszem, szeretné, ha az emberek több salátát termesztenének.
– Tényleg?
– Csak találgatok.
Himballah gonoszul vigyorgott. – Á, igen, de a te találgatásod. Egy biccentés ér annyit, mint egy döfés egy szúrós bottal a süket tevébe, ahogy mondani szokás. Furcsa módon, tudom is, hol tehetem a kezem néhány hektár jól öntözött földre. Talán meg kellene vennem most, még a tömeg előtt?
– Nem látok benne semmi károsat, Mr. Himballah.
Himballah közelebb oldalgott. Ez nem volt nehéz. Himballah mindenhová oldalgott. Még a rákok is úgy vélték, hogy Himballah oldalazva jár.
– Fura dolog – mondta. – Úgy értem... Vorbis?
– Fura? – kérdezett vissza Tesveer.
– Elgondolkoztatja az embert. Még Tsonthaz is minden bizonnyal ember volt, aki mászkált erre-arra, pont mint te meg én. Volt fülzsír a fülében, mint a közönséges népeknek. Fura dolog.
– Mi?
– Az egész.
Himballah újabb összeesküvői vigyort vetett Tesveerre, aztán eladott egy tál hummuszt egy feltört lábú zarándoknak, aminek megvásárlását az illető majd meg fogja bánni.
Tesveer elbandukolt a hálótermébe, ami üres volt a nap ezen szakában, lévén, hogy a hálótermekben lebzselést helytelenítették, abból kiindulva, hogy a kőkemény matracok jelenléte esetleg bűnös gondolatokat idéz elő. Kevéske tulajdona eltűnt a priccse melletti polcról. Alighanem van egy saját szobája valahol, bár ezt nem mondta neki senki.
Tesveer teljesen elveszettnek érezte magát.
Lefeküdt a priccsre, és, biztos, ami biztos, fohászt küldött Omhoz. Nem érkezett válasz. Korábban szinte egész életében nem jött válasz és az nem volt túl rossz, mert nem is számított rá. És előzőleg mindig megvolt az a vigasza, hogy Om talán hallotta, és egyszerűen nem méltóztatik bármit is mondani.
Most viszont nem volt mit meghallani.
Akár magához is beszélhet és hallgathatja magát.
Mint Vorbis.
Nem tudott szabadulni ettől a gondolattól. Olyan tudat, mint a vasgolyó, azt mondta Om. Semmi se ki, se be. Szóval Vorbis mást sem tud hallani, csak saját lelke távoli visszhangját. És a távoli visszhangokból fogja kikovácsolni Vorbis Könyvét, és Tesveer azt gyanította, tudja, hogy mik lesznek a parancsolatok. Lesz benne szó szent háborúkról meg vérről meg keresztes hadjáratokról meg vérről meg jámborságról meg vérről.
Tesveer, ostobának érezve magát, fölkelt. De ezek a gondolatok csak nem távoztak.
Ő most püspök, de nem tudja, mit csinálnak a püspökök. Csak messziről látta őket, ellibegve, mintha földhözragadt fellegek lennének. Csupán egyetlen dolog volt, amiről úgy érezte, tudja, hogyan kell csinálni.
Valami pattanásos fiú kapálta a veteményeskertet. Elképedve nézett Tesveerre, amikor az elvette a kapát és elég balga volt ahhoz, hogy megpróbálja egy pillanatig nem elereszteni.
– Én püspök vagyok, tudod – intette Tesveer. – Különben is, nem jól csinálod. Eredj és csinálj valami mást!
Tesveer ádázul döfködte a gyomokat a palánták körül. Mindössze néhány hétig volt távol, és máris zöld fátyol lepte el a talajt.
Te püspök vagy. Mert jól viselkedsz. És itt a vasteknőc. Ha netalán rossz lennél. Mert...
...ketten voltak a sivatagban, és Om csak egyikükkel beszélt.
Ez így még nem merült föl eddig Tesveerben.
Om szólt hozzá. Bár kétségkívül nem azokat a dolgokat mondta, amiket a Nagy Próféták szerint mondott. Talán soha nem is mondott olyasmiket...
Folytatta a munkát egész a sor végéig. Aztán elrendezte a babindákat.
Lu-Tze gondosan figyelte Tesveert a trágyadombok melletti kicsiny fészeréből.

Egy újabb pajta következett. Urna mostanában rengeteg pajtában fordult meg.
Egy szekérrel kezdtek, és egy csomó időt fektettek abba, hogy amennyire lehet, csökkentsék a súlyát. A fogaskerék-áttétel gondot jelentett. Nagyon sokat gondolkozott a fogaskerekekről. A gömb sokkal gyorsabban akart forogni, mint amilyen gyorsan a kerekek pörögtek. Ez valószínűleg jó metaforája lehetne valaminek.
– És nem tudom rávenni, hogy visszafelé forogjon – kesergett.
– Ne aggódj! – biztatta Szimónia. – Nem is kell visszafelé forognia. Mit szólnál páncélburkolathoz?
Urna szórakozottan körbelegyintett műhelyében.
– Ez egy falusi kovácsműhely! – szögezte le. – Ez az izé húsz láb hosszú! Zakharosz nem tud néhány láb szélességűnél nagyobb lemezeket készíteni. Megpróbáltam fölszögelni őket egy keretre, de az egyszerűen összeroskadt a súly alatt.
Szimónia ránézett a gőzkocsi vázára és a mellette fölhalmozott lemezek rakására.
– Voltál már csatában, Urna? – kérdezte.
– Nem. Lúdtalpam van. És nem vagyok nagyon erős.
– Tudod, hogy mi a teknősbéka?
Urna megvakarta a fejét. – Oké. A válasz nem egy kis csúszómászó teknőben, igaz? Mert te tudod, hogy azt ismerem.
– A pajzsteknősbékára gondoltam. Amikor megtámadsz egy erődöt vagy falat és az ellenség mindent, amije van, rád dobál, minden ember a feje fölött tartja a pajzsát hogy az... valahogy... beleilleszkedjen a körülötte lévő összes pajzsba. Rengeteg súlyt elbír.
– Egymást részben fedve – mormolta Urna.
– Mint a pikkelyek – tette hozzá Szimónia.
Urna tűnődve pillantott a szekérre.
– Egy teknősbéka – dünnyögte.
– És a faltörő kos? – tudakolta Szimónia.
– Ó, az nem gond – válaszolta Urna oda se figyelve. – Fatörzs csapszeggel a kerethez erősítve. Nagy, vas verőkos. Az csak bronzkapu, azt mondod?
– Igen. De nagyon nagy.
– Akkor alighanem üreges. Vagy öntött bronzlemezek fán. Én azt tenném.
– Nem tömör bronz? Mindenki azt mondja, hogy tömör bronz.
– Én is ezt mondanám.
– Bocsánat, uraim.
Egy jól megtermett férfi lépett elő. A palotaőrség egyenruháját viselte.
– Ez Fergmen őrmester – mutatta be Szimónia. – Igen, őrmester?
– Az ajtószárnyakat klaccsi acéllal vasalták meg. Amiatt a sok harc miatt a Hamis Próféta, Zog idején. És csak kifelé nyílnak. Mint a zsilipkapuk egy csatornán, értik? Ha löksz rajtuk, csak annál jobban összezárulnak.
– Akkor hogyan nyitják ki? – tudakolta Urna.
– A Cenobiarcha fölemeli a kezét, és Isten lehelete szétfújja a kapuszárnyakat – felelte az őrmester.
– Logikus értelemben gondoltam.
– Ó! Hát, az egyik esperes bemegy egy függöny mögé, és meghúz egy fogantyút. De... amikor lent a kriptáknál voltam őrségben, néha, volt ott egy terem... voltak ott csikorgások meg izék... hát, az ember hallotta, hogy víz zubog...
– Hidraulika – bólogatott Urna. – Gondoltam, hogy hidraulika lesz.
– Be tudsz oda jutni? – firtatta Szimónia.
– A terembe? Miért ne? Senki se törődik vele.
– Ki tudná nyitni a kaput nekünk? – kérdezte Szimónia.
– Hmm? – motyogta Urna.
Urna tűnődve dörzsölte az állát egy kalapáccsal. Úgy tűnt, teljesen el van merülve a saját gondolatvilágában.
– Azt kérdeztem, képes lenne Fergmen működtetni ezt a Hidra Ulrikát?
– Hmm? Ó. Nem hinném – jelentette ki bizonytalanul Urna.
– És te?
– Mi?
– Te képes lennél működtetni?
– Ó. Valószínűleg. Elvégre csak csövek meg nyomások. Ümm.
Urna még mindig töprengve bámulta a gőzszekeret. Szimónia jelentőségteljesen biccentett az őrmesternek, jelezve, hogy menjen innét, aztán megkísérelte azt a szellemi bolygóközi utazást, ami elengedhetetlen, ha el akar jutni abba a világba – bármi legyen is –, ahol Urna épp tartózkodik.
Ő is megpróbálkozott a szekér megtekintésével.
– Milyen hamar tudod elkészíteni az egészet?
– Hmm?
– Azt kérdeztem...
– Holnap késő estére. Ha végigdolgozzuk a ma éjszakát.
– De nekünk holnap hajnalra kell! Nincs időnk arra, hogy megbizonyosodjunk, működik!
– Működni fog első alkalommal – szögezte le Urna.
– Tényleg?
– Én építettem meg. Szóval tudom. Te tudsz mindent a kardokról meg lándzsákról meg izékről. Én pedig mindent tudok a dolgokról, amik körbe-körbe forognak. Elsőre működni fog.
– Jó. Nos, vannak más dolgok is, amiket meg kell tennem...
– Persze.
Urna egyedül maradt a pajtában. Merengve pillantott a kalapácsára, aztán a vasszekérre.
Ezek itt nem tudják, hogy kell tisztességesen bronzot önteni. A vasuk meg siralmas, egyszerűen siralmas. A rezük? Rémes. Úgy tűnt, képesek olyan acélt előállítani, amely egyetlen csapástól darabokra törik. Az évek során a Kvizíció kigyomlálta az összes jó kovácsot.
Megtett minden tőle telhetőt, ám...
– Csak azt ne kérdezzétek, mi lesz másodszorra vagy harmadszorra – jegyezte meg csöndesen magában.

Vorbis a kőszéken ült a kertjében, szétszórt papírokkal körülvéve.
– És?
A térdelő nem nézett föl. Két őr állt fölötte, kivont karddal.
– A Teknőc népség... a nép forral valamit – mondta rettegéstől sipító hangon.
– Persze, hogy azt teszik. Persze, hogy azt teszik – bólogatott Vorbis. – És mit forralnak?
– Van valamiféle... amikor szentesítenek, nagyuram, Cenobiarchaként... valamilyen eszköz, valami masina, ami magától megy... majd be fogja törni a Templom kapuját...
A hang elhalt.
– És hol van most ezt a szerkezet? – kérdezte Vorbis.
– Nem tudom. Vasat vásároltak tőlem. Ez minden, amit tudok.
– Egy vasszerkezet.
– Igen. – A férfi nagy levegőt vett, pontosabban félig lélegzett, félig nyelt egyet. – Azt beszélik... az őrök mondták... börtönben tartod az édesapám és esetleg... esedezem...
Vorbis lenézett a férfira.
– De attól félsz – mondta –, hogy esetleg téged is börtönbe vettetlek. Azt hiszed, én afféle ember vagyok. Félsz, hogy talán azt hiszem, ez az ember eretnekekkel és istenkáromlókkal érintkezett meghitt körülmények közt.
A férfi nem hagyta abba a föld merev bámulását. Vorbis ujjai gyöngéden a feljelentő álla köré tekeredtek, és fölemelték a fejét, míg szemtől szembe néztek egymással.
– Amit tettél, jó dolog – jelentette ki. Ránézett az egyik őrre. – Még életben van az apja ennek a férfinak?
– Igen, uram.
– Még képes járni?
Az inkvizítor vállat vont. – I-igen, uram.
– Akkor bocsássátok szabadon most azonnal, helyezzétek ennek a kötelességtudó fiának felügyelete alá és küldjétek mindkettejüket haza!
A remény és a félelem seregei küzdöttek a spicli szemében.
– Köszönöm, uram – hálálkodott.
– Járj békével!
Vorbis figyelte, ahogy az egyik őr kivezeti a férfit a kertből. Aztán szórakozottan odaintett kezével az egyik főinkvizítornak.
– Tudjuk, hol lakik a fickó?
– Igen, uram.
– Akkor jó.
Az inkvizítor habozott.
– És ez a... szerkezet, uram?
– Om szólt hozzám. Egy masina, ami magától jár? Egy ilyen dolog ellentmond a józan észnek. Hol vannak az izmai? Hol van az agya?
– Igen, uram.
Az inkvizítor, akit Szuros Esperesnek hívtak, azért jutott el ma elfoglalt pozíciójába, ami mellesleg az a hely, ahol épp most nem biztos, hogy szeretett volna lenni, mert szeretett fájdalmat okozni az embereknek. Ez egyszerű vágy, és olyan, amit a Kvizíción belül bőségesen kielégíthetett. És egyben egyike volt azoknak, akik egy nagyon különös módon rettegtek Vorbistól. Fájdalmat okozni az embereknek, csak mert élvezed... ez érthető. Vorbis csak azért kínzott meg embereket, mert úgy határozott, hogy meg kellene kínozni őket, szenvedélymentesen, sőt, egyfajta kemény szeretettel.
Szuros tapasztalata szerint az emberek nem agyalnak ki dolgokat, végső soron, egy exkvizítor előtt nem. Persze, nincsenek olyasmik, mint a maguktól járó szerkezetek, de azért emlékezetébe véste, hogy növelni kell az őrök...
– Azonban – szólalt meg Vorbis – holnap zavargás lesz a szertartás alatt.
– Uram?
– Nekem... különös tudomásom van erről – állította Vorbis.
– Természetesen, uram.
– Te tudod, mekkora igénybevételnél szakadnak el az inak és izmok Szuros Esperes.
Szuros már korábban azt a véleményt alakította ki, hogy Vorbis valahol az őrület túloldalán van. A közönséges tébollyal meg tudott birkózni. Tapasztalata szerint meglehetősen sok elmebajos van a világon és sokan közülük még eszelősebbé váltak a Kvizíció alagútjaiban. Ám Vorbis egyenesen áthaladt azon a vörös határvonalon, és fölépített valamiféle logikus struktúrát a túloldalon. Hibbant elemekből összeállított értelmes gondolatok.
– Igen, uram – ismerte be.
– Én viszont tudom, mekkora terhelés töri meg az embereket.

Éjszaka volt és az évszakhoz képest hűvös.
Lu-Tze átosont a pajta sötétjén, szorgalmasan söpörgetve. Néha elővett egy rongyot köntöse mélyének rejtekéből, és megtisztogatott dolgokat.
Kifényesítette a Mozgó Teknőc külsejét, ami alacsonyan és fenyegetően derengett át az árnyékokon.
És söpört tovább a műhely felé, ahol aztán leselkedett egy darabig.
Rendkívüli összpontosításra van szükség jó minőségű acél öntéséhez. Nem csoda, hogy az istenek mindig az elszigetelt kovácsműhelyek köré csoportosulnak. Annyi minden van, ami rosszul sikerülhet. Az összetevők vegyítésének csekély elhibázása, egy pillanatnyi kihagyás...
Urna, aki csaknem elaludt állva, morgott, amikor oldalba bökéssel fölébresztették és valamit a kezébe nyomtak.
Méghozzá egy csésze teát. Fölnézett, bele Lu-Tze kis, kerek képébe.
– Ó – mondta. – Köszönöm. Nagyon szépen köszönöm.
Biccentés, mosoly.
– Csaknem kész – motyogta Urna, többé-kevésbé önmagának. – Most már csak hagyni kell kihűlni. Muszáj hagyni, hogy tényleg nagyon lassan hűljön ki. Különben kristályosodik, tudod.
Biccentés, mosoly, biccentés.
A tea jó volt.
– Nnemm minthamúgy fontos öntés lenne – mormolta Urna, megmeginogva. – Csak a vezrlőrudak...
Lu-Tze elővigyázatosan elkapta, egy szénrakáshoz kormányozta, és leültette. Aztán ment, és egy ideig nézte a kohót. Az acélrúd izzott az öntőformában.
Egy vödör hideg vizet öntött rá, figyelte a nagy gőzfelhő szétterjedését és eloszlását, aztán vállára vetette a söprűjét, és sietve elrohant.
Az emberek, akik számára Lu-Tze egy ködösen megpillantott alak volt egy roppant lassú söprű mögött, meglepődtek volna gyorsaságán, különösen egy hatszáz éves férfiútól, aki nem eszik hántolatlan rizsen kívül mást és csak zöld teát iszik, avas vajdarabot téve bele.
A Citadella főkapujától nem messze abbahagyta a futást, és nekiállt söpörgetni. Elsöpört a kapuig, körbesöpörte magukat a kapuszárnyakat, biccentett és mosolygott egy katonának, aki szúrósan rámeredt, de aztán ráébredt, hogy ez csak a vén, bolond söprögető, kifényesítette az egyik kapuszárny kilincsét és végigsöpört folyosókon és kerengőkön egész Tesveer veteményeskertjéig.
Ott meglátott egy lekuporodott alakot a dinnyék között.
Lu-Tze keresett egy pokrócot, és visszaballagott a kertbe, ahol Tesveer összegörnyedve ült, térdére fektetett kapával.
Lu-Tze számos kétségbeesett arcot látott életében, ami hosszabbra nyúlt, mint amit a legtöbb civilizációnak sikerül elérnie. Tesveeré volt a legrosszabb. Az öreg a püspök vállára terítette a pokrócot.
– Nem tudom meghallani őt – mondta rekedt hangon Tesveer. – Ez jelentheti, hogy túl messze van. Folyton erre gondolok. Talán valahol odakint van. Mérföldekre innen!
Lu-Tze mosolygott és biccentett.
– Megint meg fog történni az egész. Ő sose mondta senkinek, hogy csináljon valamit. Vagy ne csináljon valamit. Nem törődött!
Lu-Tze újfent mosolygott és biccentett. A foga sárga volt. Ami azt illeti, már a kétszázadik fogsort viselte.
– Törődnie kellett volna.
Lu-Tze ismét eltűnt a maga sarkában, és visszatért egy, valamiféle teával teli, lapos tállal. Biccentett és mosolygott és odakínálta Tesveernek, míg az el nem vette és nem kortyolt belőle. A teának olyan íze volt, mint a forró vízbe áztatott levendulának.
– Nem értesz semmit abból, amit mondok, igaz? – kérdezte Tesveer.
– Nem sokat – válaszolta Lu-Tze.
– Tudsz beszélni?
Lu-Tze az ajkához emelt egy aszott ujjat.
– Nagy titok – jelentette ki.
Tesveer ránézett a kis öregemberre. Mennyit tud róla? Mennyit tud róla bárki?
– Te beszélgetsz Istennel – mondta Lu-Tze.
– Honnan tudod?
– Jelek. Embernek, aki Istennel beszél, nehéz az élete.
– Igazad van! – Tesveer a csésze pereme fölött Lu-Tzéra meredt. – Miért vagy itt? – kérdezte. – Te nem vagy omniai. Vagy ephebei.
– A Tengely közelében nőtt föl. Régen. Mostanra Lu-Tze idegen, bárhová megy. Így a legjobb. Vallásosságot tanult a templomban otthon. Most megy, ahol munka akad.
– Trágyát hordani és növényeket metszeni?
– Persze. Sose volt püspök vagy magas rangú fejes. Veszedelmes élet. Mindig lenni olyan ember, aki tisztogatja a templomi padokat vagy fölsöpör az oltár mögött. Senki sem háborgat hasznos ember. Senki sem háborgat kisember. Senki sem emlékszik a neve.
– Ez volt az, amit tenni akartam! De az én esetemben nem működik.
– Akkor keress másik utat! Templomban tanultam. Agg mester tanított. Amikor baj van, mindig fölidéz agg és tiszteletreméltó mester bölcs szavait.
– Mik voltak azok?
– Agg mester mond: „Az a fiú ott! Mit eszik? Remélem, eleget hoztál mindenkinek!” Agg mester mond: „Te rossz fiú! Miért nem csinál meg házifeladat?” Agg mester mond: „Melyik fiú nevetgél? Nem megmond melyik fiú nevetgél, egész dodzsó marad itt iskola után!” Amikor fölidéz ezek a bölcs szavak, semmi sem tűnik annyira rossznak.
– Mit tegyek? Nem hallom őt!
– Azt teszed, amit tenned kell. Ha tanultam bármi, az, teljesen egyedül kell megtenned az utat.
Tesveer átölelte a térdét.
– De ő nem mondott nekem semmit! Honnan van az a rengeteg bölcsesség? Az összes többi próféta parancsolatokkal tért vissza!
– Honnét szedték őket?
– Én... azt hiszem, hogy ők eszelték ki mind.
– Te is vedd őket ugyanonnan.

– Te ezt filozófiának nevezed? – üvöltötte Didaktülosz, botját lóbálva.
Urna megtisztította a kart a homoköntőforma darabkáitól.
– Hát... természetfilozófia – mondta.
A bot puffanva csapott le a Mozgó Teknőc véknyára.
– Sose tanítottam neked ilyesmit! – kiabálta a filozófus. – A filozófia feladata jobbá tenni az életet!
– Ez egy csomó ember számára jobbá fogja tenni – jelentette ki nyugodtan Urna. – Segíteni fog egy zsarnok megdöntésében.
– És aztán? – firtatta Didaktülosz.
– És aztán mi lesz?
– És aztán darabokra fogod szedni, mi? – tudakolta az öregember. – Széttöröd? Leszeded a kerekeket? Megszabadulsz az összes vascövektől? Elégeted a terveket? Igen? Amikor ellátta a dolgát, igen?
– Nos... – kezdte Urna.
– Aha!
– Aha mi? És akkor mi van, ha megtartjuk? Majd az... elrettentés eszköze lesz más zsarnokoknak!
– Azt hiszed, a zsarnokok nem fogják megépíteni ezeket úgyszintén?
– Hát... tudok nagyobbakat építeni! – ordította Urna.
Didaktülosz megrogyott. – Igen – ismerte el. – Semmi kétség, tudsz. Szóval akkor minden rendben. Nahát! Még elgondolni is, hogy én itt aggódtam. És most... azt hiszem, megyek és lepihenek valahol...
Összegörnyedtnek és – hirtelen – öregnek tűnt.
– Mester? – szólalt meg Urna.
– Ne „mesterezz” engem! – felelte Didaktülosz, kitapogatva útját a pajtafalak mentén az ajtóhoz. – Látom, hogy te már tudsz minden nyavalyás dolgot, ami tudható az emberi természetről. Hah!

A Nagy Isten Om lecsúszott egy öntözőcsatorna oldalán és a hátán landolt az árok alján lévő gyomok közt. Szájával megragadva egy gyökeret, egy erőteljes rántással talpra állította magát.
Tesveer gondolatainak formája előre-hátravillózott az elméjében. Nem tudta kivenni a tényleges szavakat, de nem is volt rá szüksége annál jobban, mint amennyire látnod kell a hullámokat ahhoz, hogy tudd, merre folyik a folyó.
Néha, amikor az alkonyatban csillogó pontként megpillantotta a Citadellát, megpróbálkozott visszakiabálni saját gondolait olyan hangosan, amennyire csak telt tőle:
– Várj! Várj! Nem akarhatod azt tenni! Elmehetnénk Ankh-Morporkba! A lehetőségek hazájába! Az én eszemmel és a te... veled, a világ a lábainknál hever! Miért elvesztegetni mindent...
És aztán egy újabb barázdába siklott le. Egyszer-kétszer a sast is látta, mindörökkön körözve.
– Miért tennéd a kezed darálóba? Ez a hely megérdemli Vorbist! A birkák megérdemlik, hogy vezessék őket!
Ilyen volt akkoriban is, amikor a legis-legelső hívét halálra kövezték. Na persze, akkorra már tucatjával akadtak további hívői. De azért szívet tépő volt. Kiborító. Sose felejted el az első hívőd. Ő ad neked alakot.
A teknősbékák nincsenek jól felszerelkezve terepnavigáláshoz. Ahhoz hosszabb lábak vagy sekélyebb árkok kellenek.
Om úgy becsülte, hogy egyenes vonalban kevesebb mint egyötöd mérföldet tesz meg egy óra alatt, és a Citadella legalább húsz mérföldnyire van tőle. Hébe-hóba jó időt ért el egy olajfaliget fái közt, de ezt aztán több mint kiegyenlítették a sziklás talaj meg a földeket elválasztó sövények.
Egész idő alatt, miközben szélsebesen jártak a lábai, Tesveer gondolatai úgy zümmögtek a fejében, mint egy távoli méhecske.
Újra megpróbálta elkiabálni a véleményét.
– Mid van neked? Neki van egy egész hadserege! Van neked hadsereged? Hány hadosztály áll rendelkezésedre?
De az ehhez hasonló gondolatok energiát igényeltek és bizony, véges a hozzáférhető energiamennyiség egy teknősbékában. Talált egy fürt lehullott szőlőt, és addig falta mohón, míg a szőlőlé ellepte a fejét, de ez nem hozott különösebb változást.
És aztán beesteledett. Az éjszakák itt nem voltak annyira hidegek, mint a sivatagban, de olyan melegek se, mint a nappal. Éjjel, ahogy lehűl a vére, le fog lassulni. Nem lesz képes olyan gyorsan gondolkozni. Vagy olyan gyorsan közlekedni.
Máris hőt veszít. A hő sebességet jelent.
Fölvonszolta magát egy hangyabolyra...
– Meg fogsz halni! Meg fogsz halni!
...és lesiklott a túloldalán.

A Cenobiarcha-Próféta beiktatásának előkészületei már sok-sok órával virradat előtt megkezdődtek. Először is, és az ősi hagyományoknak nem megfelelően, Szuros Esperes és néhány kollégája nagyon gondosan átkutatta a templomot. Drótakadályokat keresnek és bedöfködtek minden sarokba elrejtőzött íjászok után. Habár fordítva volt becsavarodva, Szuros Esperesnek srófra járt az esze. Elküldött néhány osztagot a városba is, hogy a szokásos gyanús személyeket összeszedjék. A Kvizíció mindig célszerűnek tartotta, hogy néhány gyanúsítottat szabadlábon hagyjon. Akkor tudod, hol találod őket, amikor szükséged van rájuk.
Ezután egy tucat alacsonyabb rangú pap érkezett, hogy meggyóntassa a helyszínt és kiűzzön minden afritot, dzsinnt és ördögöt. Szuros Esperes kommentár nélkül figyelte őket. Sosem volt személyes kapcsolata természetfölötti lényekkel, de tudta, mit tesz egy jól irányzott nyílvessző egy gyanútlan hassal.
Valaki megütögette a bordáit. Elakadt a lélegzete a valós élet hirtelen bekapcsolódásától gondolatmenetébe, és ösztönösen a tőre után kapott.
– Ó – mondta.
Lu-Tze biccentett és mosolygott és söprűjével mutatta, hogy Szuros Esperes egy olyan padlódarabon áll, amit ő, Lu-Tze szeretne fölsöpörni.
– Helló, te kis, rémes, sárga bolond – üdvözölte Szuros Esperes.
Biccentés, mosoly.
– Sose szólsz egy nyavalyás szót se, mi? – firtatta Szoros Esperes.
Mosoly, mosoly.
– Idióta.
Mosoly. Mosoly. Szemmel tartás.

Urna hátralépett.
– Már most – kérdezte –, biztos vagy benne, hogy mindent megjegyeztél?
– Nyugi – válaszolta Szimónia, aki a Teknőc nyergében ült.
– Mondd el nekem még egyszer! – kérte Urna.
– Fölfűtjük-a-tűzszekrényt – felelte Szimónia. – Aztán-amikor-a-vörös-tű-XXVI-re-mutat, fordítsd-el-a-rézcsapot; amikor-megszólal-a-bronzsíp, húzd-meg-a-nagy-fogantyút. És a kötelek húzkodásával kormányozzuk.
– Rendben – mondta Urna. De még mindig habozni látszott. – Ez egy precíziós eszköz – közölte.
– És én hivatásos katona vagyok – vágta rá Szimónia. – Nem pedig babonás paraszt.
– Hogyne, hogyne. Nos... ha biztos vagy benne.....
Maradt idejük arra, hogy néhány befejező vonással kiegészítsék a Mozgó Teknőcöt. Fűrészes széle lett a teknőnek és vastüskék kerültek a kerekekre. És persze a fáradt gőzt kivezető cső... egy kissé bizonytalan volt a fáradt gőzt kivezető csővel kapcsolatban.
– Ez csupán egy eszköz – vélekedett Szimónia. – Nem jelent gondot.
– Hát akkor, adj nekünk egy órát! Akkorra kellene a Templomhoz érj, amikorra sikerül kinyitnunk a kaput.
– Rendben. Értettem. Akkor menjetek! Fergmen őrmester tudja az utat.
Urna rápillantott a gőzcsőre, és ajkába harapott. Fogalmam sincs, miféle hatása lesz az ellenségre, gondolta, de engem halálra rémít.

Tesveer fölébredt, vagy legalábbis abbahagyta a próbálkozást az elalvással. Lu-Tze már elment. Valószínűleg söpör valahol.
Keresztülbaktatott az elhagyatott folyosókon a novíciusok részlegébe. Órákba telik, míg az új Cenobiarchát megkoronázzák. Először tucatnyi szertartást kell lebonyolítani. Mindenki, aki számít, ott lesz a Helyen és azt körbevevő árkádok alatt, ahogy az a sokkal számosabb embertömeg is, akik nem igazán valakik. A sextusok üresek voltak, a végtelen imák elzengetlen maradtak. A Citadella akár halottnak is tűnhetett volna, ha nincs a sok tízezer, csöndben lévő ember végtelen, meghatározhatatlan háttérmoraja. Napfény szűrődött le a világítóaknákon.
Tesveer még sohasem érezte magányosabbnak magát. A pusztaság ehhez képest ünnepi mulatság. Múlt éjjel... múlt éjjel, Lu-Tzéval, minden olyan világosnak tűnt. Múlt éjjel kedve volt szembeszállni Vorbisszal, akkor és ott. Múlt éjjel úgy látszott, van esély. Minden lehetséges volt múlt éjjel. Ez a gond a múlt éjjelekkel. Mindig követi őket a ma reggel.
Kibaktatott a konyhaszintre, és aztán a kinti világba. Akadt ott egy-két szakács, a húsból, kenyérből és sóból álló szertartásos étkezést készítve épp elő, de egyáltalán nem figyeltek rá.
Leült odakint az egyik mészárszék mellett. Tudta, van valahol egy hátsó ajtó errefelé. Valószínűleg senki sem állítaná meg, ma nem, ha kisétálna. A mai napon a bejövő, nem kívánatos személyeket fogják lesni.
Elmehetne. A pusztaság egész kellemesnek tűnt, eltekintve a szomjúságtól és éhségtől. Úgy rémlett, Szt. Ungulant a maga őrültségével és gombáival pont megfelelően él. Nem számít, ha áltatod magad, föltéve, hogy nem engeded meg magadnak, hogy ezt tudd és jól csinálod. Az élet annyival egyszerűbb a sivatagban.
Ám egy tucat őr állt a kapunál. Szenvtelen kinézettel. Tesveer visszament a székéhez, amit eldugtak egy sarokba, és komoran meredt a földre.
Ha Om élne, egész biztosan küldene egy jelet?
Tesveer szandálja mellett egy rács megemelte magát néhány hüvelykre, és félrecsúszott. A fiú rámeredt a lyukra.
Megjelent egy csuklyás fej, visszabámult, és újra eltűnt. Földalatti suttogás hallatszott. A fej ismét fölbukkant, és egy test követte. Fölhúzta magát a macskakövekre. Hátralökte a csuklyát. A férfi cinkosan Tesveerre vigyorgott, ajkához érintette az ujját, és aztán, figyelmeztetés nélkül, rávetette magát az erőszak szándékával.
Tesveer elgurult a macskaköveken, és vadul fölkapta a kezét, amikor meglátta a fém csillanását. Egy koszos kéz tapadt a szájára. Egy késpenge drámai és nagyon végső sziluettje rajzolódott ki a fényben...
– Ne!
– Miért ne? Azt mondtuk, az lesz az első teendőnk, hogy megölünk minden papot!
– Ezt nem!
Tesveer megkockáztatta tekintete oldalra forgatását. Bár a lyukból kiemelkedő második alak is mocskos köntöst viselt, nem lehetett eltéveszteni a festőecset-frizurát.
Megpróbált megszólalni: – Urna?
– Te csak fogd be a szád! – intette a másik férfi, a kést Tesveer torkához szorítva.
– Tesveer? – csodálkozott Urna. – Te élsz?
Tesveer tekintetét foglyul ejtőjéről Urnára emelte olyan módon, amiről remélte, jelzi, hogy túl korai lenne állást foglalnia e kérdésben.
– Ő oké – jelentette ki Urna.
– Oké? De hiszen pap!
– De a mi oldalunkon áll. Ugye, Tesveer?
Tesveer megpróbált bólintani és azt gondolta: én ott állok mindenki oldalán. De jó lenne, csak egyszer, ha valaki az enyémen állna.
A kéz lekerült a szájáról, ám a kés maradt a torkán. Tesveer rendes körülmények közt elővigyázatos gondolkodási folyamatai kénesőként megiramlottak.
– A Teknőc Mozog? – reszkírozta meg.
A kés visszahúzódott, noha nyilvánvaló kelletlenséggel.
– Nem bízom benne – nyilatkozta a férfi. – Legalább a lyukon le kellene lökjük.
– Tesveer közénk tartozik – állította Urna.
– Úgy van. Úgy van – erősítette meg Tesveer. – Ti melyik oldal vagytok?
Urna közelebb hajolt.
– Hogy van a memóriád?
– Sajnos, remekül.
– Nagyszerű. Nagyszerű. Huh. Jó ötlet lenne, ha nem kerülnél bajba, hallod-e... ha valami történik. Emlékezz a Teknőcre! Na persze, hogyisne tennéd.
– Miféle valami?
Urna megveregette a vállát, amitől egy pillanatra Vorbis jutott Tesveer eszébe. Vorbis, aki a fejében sohasem érintkezett más személlyel, nagyon szerette rátenni a kezét másokra.
– Az a legjobb, ha nem tudod, mi történik – vélekedett Urna.
– De hiszen nem tudom, mi történik – protestált Tesveer.
– Helyes! Ez az!
A tagbaszakadt férfi késével intett a sziklába vezető alagutak irányába.
– Most megyünk vagy mi? – tudakolta.
Urna utána szaladt, aztán megtorpant, és megfordult.
– Légy résen! – intette. – Szükségünk van arra, ami a fejedben van!
Tesveer nézte, ahogy távoznak.
– Nekem is – motyogta.
És aztán megint magára maradt.
De azt gondolta: Várjunk csak! Nem muszáj egyedül legyek. Püspök vagyok. Legalább megnézhetem. Om nincs többé, és a világnak hamarosan vége, szóval ennyi erővel akár meg is nézhetem, hogyan következik be.
Csattogó szandállal, Tesveer futni kezdett a Hely felé.
A futók átlósan mozognak. Ez az oka, amiért gyakorta fölbukkannak ott, ahol nem számítanak rájuk a királyok.

– Te istenverte idióta! Ne menj oda!
A nap már jócskán fönn járt az égen. Ami azt illeti, alighanem lenyugvóban volt, amennyiben Didaktülosz teóriái a fénysebességről helyesek, ám a relativitás esetében a megfigyelő szemszöge nagyon fontos, és Om szempontjából a nap aranylabda volt egy lángolóan narancssárga égen.
Fölvonszolta magát egy újabb meredeken, és fátyolos tekintettel bámult a távoli Citadellára. Lelki szemei előtt ki tudta venni az összes kisisten gúnyolódó hangját.
Azok ugyanis nem szeretik az olyan istent, aki elbukott. Egyáltalán nem szeretik az ilyesmit. Ez mindnyájukra szégyent hoz. A halandóságra emlékezteti őket. Ki fogják taszítani a mélysivatagba, ahová soha senki nem megy. Örökre. Míg világ a világ.
Om megborzongott a teknőjében.

Urna és Fergmen fesztelenül bandukoltak át a Citadella alagútjain, azt a fajta fesztelen járásmódot alkalmazva, amely, ha lett volna ott valaki, hogy érdeklődhessen, másodperceken belül részletes és nyílhegyes figyelmet keltett volna irántuk. Ám arrafelé csupán olyanok akadtak, akik létfontosságú feladatokat láttak el. Ráadásul, nem jó ötlet túl erősen megbámulni az őröket, mert esetleg visszabámulnak.
Szimónia közölte Urnával, hogy ő, mármint Urna, ebbe beleegyezett. Egyáltalán nem tudott a beleegyezésére visszaemlékezni. Az őrmester ismer egy utat a Citadellába, ez ésszerű. És Urna mindent tud a hidraulikáról. Remek. És most itt sétál keresztül ezeken a száraz alagutakon, csörömpölő szerszámos övével. Létezett logikus kapcsolat a kettő közt, de valaki más hozta létre.
Fergmen befordult egy sarkon, és megállította egy hatalmas rács, ami a padlótól a mennyezetig nyúlt. Roppant rozsdás volt. Lehetséges, hogy valaha ajtó volt – mintha lett volna nyoma sarokvasaknak, belerozsdállva a kőbe. Urna átlesett a rácsok közt. Odaát, a homályban, csöveket látott.
– Heuréka – mondta.
– Akkor most fürdeni fogsz? – érdeklődött Fergmen.
– Csak állj őrt!
Urna kiválasztott egy rövid feszítővasat az övéről, és beillesztette a rács meg a kőművesmunka közé. Adjatok egy láb jó acélt meg a falat kitámasztani... a... lábam... vele – a rács előrecsikordult, és aztán kipattant nyomasztó zajjal – és akkor meg tudom változtatni a világot...
Belépett a hosszúkás, sötét, nedves szobába, és elismerően füttyentett.
Senki sem végzett semmiféle karbantartást – nos, olyan régóta, amennyi idő kell ahhoz, hogy a sarokvasak málladozó rozsdatömeggé váljanak –, de ez még mindig működik?
Fölnézett a nála nagyobb ólom- és vasvödrökre, meg az ember nagyságú csövek gubancára.
Ez volt Isten lehelete.
Valószínűleg az utolsó embert, aki tudta, hogyan működik, már évekkel korábban halálra kínozták. Vagy amint fölszerelték a szerkezetet. Az alkotó meggyilkolása a szabadalomvédelem hagyományos módszere.
Akadtak emeltyűk és ott, a sziklapadlóba vájt gödrök fölé lógva, volt két, teljes sorozat nehezék. Alighanem mindössze néhány száz gallon víz kell ahhoz, hogy az egyensúlyt elbillentse bármelyik oldalra. Na persze, a vizet föl kell szivattyúzni...
– Őrmester?
Fergmen bekukucskált az ajtón. Idegesnek tűnt, mint egy ateista égiháború idején.
– Mi van?
Urna rámutatott.
– Van ott egy nagy akna a falon keresztül, látod? A fogaskeréklánc aljánál?
– A minél?
– A nagy, bütykös kerekeknél?
– Ó! Aha.
– Hová vezet az az akna?
– Nem tudom. A másik végén van a Büntetés nagy Taposókereke.
Á.
Isten lehelete végső soron az emberek verejtéke. Didaktülosz értékelné a poént, gondolta Urna.
Tudatára ébredt egy nesznek, amit egyfolytában hallott, de csak most hatolt át összpontosításán. Bádogszerű, alig hallható, tele visszhanggal, de azért hangok voltak. A csövekből.
Az őrmester, arckifejezéséből ítélve, szintén hallotta őket.
Urna a fémre fektette fülét. Nem lehetett kivenni a szavakat, de az általános, vallásos ritmus eléggé ismerős volt.
– Csak a Templomban zajló szertartás – állapította meg. – Valószínűleg visszaverődik az ajtókról, és a hang elvezetődik a csöveken.
Fergmen nem tűnt megnyugtatottnak.
– Egyetlen isten sincs semmiféleképpen belekeverve – fordította le Urna. Figyelmét ismét a csövekre fordította.
– Egyszerű alapelv – mondta Urna, inkább magának, mint Fergmennek – Víz ömlik a tárolókba a nehezékeken, fölborítva az egyensúlyt. Az egyik sorozat nehezék leereszkedik, és a másik fölemelkedik a falban lévő aknában. A kapu súlya mellékes. Ahogy az alsó nehezékek ereszkednek, ezek a vödrök itt fölborulnak, és kiöntik a vizet. Alighanem eléggé zökkenőmentes művelet. És tökéletes egyensúly is a mozgás mindkét végpontján. Ügyesen kigondolták.
Észrevette Fergmen arckifejezését.
– A víz bemegy meg ki és a kapuszárnyak kitárulnak – fordította le. – Szóval nem kell tennünk mást, mint várni a... mit mondott, mi lesz a jel?
– Megfújnak egy harsonát, amikor átjutottak a főkapun – válaszolta Fergmen, örülve, hogy hasznos lehet.
– Jó. – Urna a fejmagasság fölött elhelyezett nehezékeket és víztárolókat szemlélte. A bronzcsövek csöpögtek a korróziótól.
– De talán jobb lesz, ha ellenőrizzük, hogy tudjuk-e, mit csinálunk – jegyezte meg. – Valószínűleg beletelik egy-két percbe, mire a kapuszárnyak mozogni kezdenek – Matatott a köntöse alatt, és előhúzott valamit, ami – Fergmen szemében – nagyon is kínzóeszköznek látszott. Ez minden bizonnyal közvetítette magát Urnának, aki nagyon tagoltan és kedvesen szólalt meg: – Ez egy vil-lás-kulcs.
– Igen?
– Az anyák srófolására való.
Fergmen nyomorultan bólintott.
– Igen? – szólt.
– És ez egy palack mélyre hatoló olaj.
– Ó, príma.
– Csak tarts nekem bakot, légy szíves! Időbe telik kiakasztani a kapcsolószerkezetet a szelephez, szóval akár bele is vághatunk. – Urna ezzel az ősöreg gépezetbe vetette magát, miközben odafönt a szertartás halk, unalmas monotóniája nem szűnt.

Levágom-a-Saját-Kezem Himballah teljes mértékben helyeselte az új prófétákat. Sőt, a világ végét is pártolta volna, ha megszerezheti a koncessziót vallásos szobrok, leszállított árú ikonok, avas édességek, erjedő datolyák és pálcikára szúrt, rohadó olajbogyók árusítására bármely bámész tömegnek.
Következésképpen, ez volt a testamentuma. Sosem keletkezett egy Tesveer Próféta Könyve, ám egy vállalkozó szellemű írnok, annak során, amit később Renoválásnak neveztek, igenis összeállított néhány jegyzetet, és Himballahnak ez volt a mondandója:
„I. Éppen Tsonthaz szobránál álltam, igen, amikor észrevettem, pont magam mellett, Tesveert. Mindenki távol tartotta magát tőle, merthogy ő püspök és mindenfélét csinálnak veled, ha püspököket lökdösöl.”
„II. Azt mondtam neki, helló, Tekegyességed, és ajánlottam neki egy joghurtot, gyakorlatilag ingyen.”
„III. Azt felelte, nem.”
„IV. Mondtam, nagyon egészséges, ez ugyanis élő joghurt.”
„V. Azt felelte, igen, ő is látja.”
„VI. A kapunál állt. Ez nagyjából a harmadik gongütés idején történt, szóval mind tudtuk, hogy még órákig kell várnunk. Egy kissé letörtnek látszott és nem azért, mintha megette volna a joghurtot, ami, elismerem, némileg bűzölgött, a hőség miatt. Úgy értem, élőbb volt, mint szokott. Úgy értem, kénytelen voltam kanállal ütni, hogy megakadályozzam kijövetelét a... jól van, na. Csak tisztáztam a joghurtkérdést. Jól van, na. Úgy értem, szeretnéd egy kissé színesebbé tenni a sztorit, nem? Az emberek szeretnek egy kis színt. Ami egyébként zöld volt.”
„VII. Ő csak ott állt és bámult. Szóval azt kérdeztem, valami gondja van, Tisztelendőséged? Amire ő azt méltóztatta, Nem vagyok képes meghallani őt. Azt tudakoltam, mi ez az ő, a micsodára utalsz? Azt mondta, ha ő itt lenne, küldene nekem egy jelet.”
„VIII. Egyáltalán semmi igazság sincs abban a pletykában, hogy ebben a kritikus pillanatban elfutottam. Az csak a tömeg nyomása volt. Én sose voltam a Kvizíció barátja. Lehet, hogy adtam el nekik ennivalót, de nekik mindig felárral.”
„IX. Mindegy, rendben, aztán ő áttolakodott az őrök sorfalán, ami a tömeget tartotta vissza és megállt pont a kapuszárnyak előtt, és az őrök nem tudták biztosan, mit tegyenek püspökökkel, és hallottam, hogy valami ilyesmit mond, Cipeltelek a sivatagban, egész életemben hittem, csak ezt az egyet add meg nekem.”
„X. Mindenesetre valami ilyesmit. Mit szólnál némi joghurthoz? Alkalmi ajánlat. Pálcikán.”

Om átemelte magát egy kúszónövények borította falon, csőrével megragadva az indákat és nyakizmaival fölhúzva magát. Aztán leesett a túloldalon. A Citadella messzebb már nem is lehetett volna.
Tesveer elméje úgy lángolt Om érzékleteiben, akár egy világítótorony. Mindenkiben, aki minőségi időt tölt el istenekkel, keletkezik egy jó adag őrület, és most az űzte a fiút.
– Túl korai! – visította Om. – Követőkre van szükséged! Nem lehetsz csak te! Nem tudod egyedül megcsinálni! Először tanítványokat kell szerezned!

Szimónia megfordult, hogy végigtekintsen a Teknőc teljes hosszán. Harminc, nagyon aggodalmas kinézetű férfi kuporgott a teknő alatt.
Egy káplár szalutált.
– A tű odaért, őrmester.
A rézsíp sípolt.
Szimónia fölkapta a kormányzó köteleket. Ilyen kell legyen a háború, gondolta. Semmi bizonytalanság. Még néhány Teknőc, mint ez, és soha senki nem fog többé harcolni.
– Fölkészülni – mondta.
Keményen megrántotta a nagy emelőrudat.
A törékeny fém reccsenve kettéroppant a kezében.
Adjatok bárkinek egy elég hosszú emelőt, és megváltoztathatja a világot. A gondot a megbízhatatlan emelők jelentik.

A Templom rejtett vízvezeték-hálózatának mélyén Urna szilárdan befogott egy bronzcsövet a villáskulcsával, és óvatosan megfordította a csavaranyát. Az ellenállt. A filozófustanonc helyzetet változtatott, és nyögött, amikor nagyobb nyomást alkalmazott.
Egy kis, szomorú fémes nesszel, a cső elfordult... és eltört...
Víz lövellt ki, Urnát arcon csapva. A férfi elejtette az eszközt, és megpróbálta eldugaszolni az áradatot kezével, de az kispriccelt az ujjai közt, és lecsörgedezett a csatornán az egyik súly felé.
– Állítsd meg! Állítsd meg! – kiabálta Urna.
– Mi? – kérdezte Fergmen több lábbal alatta.
– Állítsd meg a vizet!
– Hogy?
– A cső eltört!
– Azt hittem, ezt akartuk csinálni?
– De nem most!
– Hagyd abba a kiabálást, miszter! Errefelé őrök vannak!
Urna hagyta egy pillanatig kiömleni a vizet, amíg kikecmergett a köntöséből, és aztán begyömöszölte az elázott anyagot a csőbe. Az némi erővel újra előlövellt, és nedvesen csapódott az ólomnyíláshoz, amin lecsúszva eltömte a csövet, mely a súlyokhoz vezetett. A víz fölhalmozódott mögötte, aztán kiömlött a padlóra.
Urna a súlyra pillantott. Az még csak meg sem moccant.
A filozófustanonc kissé megnyugodott. Na most, föltéve, hogy még mindig van elegendő víz a súly lesüllyesztéséhez...
– Ti ketten... ne mozduljatok!
Urna, megálló ésszel, körülnézett.
Egy nehézkes alkatú, fekete csuhát viselő férfi állt a megvénült ajtóban. Mögötte egy őr sokatmondó modorban szorongatta a kardját.
– Ki vagy? És mit keresel itt?
Urna csak egy pillanatig habozott.
Mutogatott a villáskulccsal.
– Hát, az ágyazat az, nem igaz – felelte. – Nálatok döbbenetes a szivárgás az ágyazat körül. Elképesztő, hogy még egyben van.
A férfi belépett a terembe. Egy pillanatig bizonytalanul nézett Urnára, aztán figyelmét az ömlő csőre fordította. És aztán vissza Urnára.
– De te nem... – kezdte.
Megpördült, amikor Fergmen keményen megütötte az őrt egy törött csődarabbal. Amikor visszafordult, Urna villáskulcsa tiszta erővel a gyomrába csapódott. Urna nem volt erős, de a villáskulcs hosszú volt, és az emelőhatás jól ismert elvei elvégezték a többit. A férfi kétrét görnyedt, aztán hátratántorgott, neki az egyik súlynak.
Ami eztán történt, befagyott időben zajlott le. Szuros Esperes támasztékot keresve megmarkolta a nehezéket. Az nehézkesen lesüllyedt, a férfi többletfontjai hozzáadódtak a víz súlyához. Az esperes karmaival magasabbra kapott. A nehezék továbbsüllyedt, a gödör pereme alá ereszkedve. Szuros ismét egyensúlyi helyzetet keresett, ám ezúttal a friss levegő ellenében és hanyatt-homlok rázuhant a hulló súly tetejére.
Urna látta az esperes arcát, amint fölnéz rá, miközben a nehezék alászállt a homályba.
Egy emelővel meg tudná változtatni a világot. Hát, az emelő egész biztos megváltoztatta a világot Szuros Esperes számára. Az szüntette meg a világ létezését.
Fergmen az őr fölött állt, fölemelt csővel.
– Ezt ismerem – mondta. – Majd adok én neki egy jó kis...
– Azzal te most ne törődj!
– De...
Fölöttük a kapcsolószerkezet működésbe zörrent. A távolból hallatszott, amint bronz csikordul bronzon.
– Tűnjünk el innen! – javasolta Urna. – Csak az istenek tudják, hogy mi történik odafönn.

És ütések zuhogtak a mozdulatlan Mozgó Teknőc teknőjére.
– A francba! A francba! A francba! – üvöltötte Szimónia ismét odasózva rá. – Mozdulj! Megparancsolom, hogy mozdulj! Hát nem érted a világos ephebei beszédet! Mozogj!
A moccanatlan gép gőzt eregetett, és csak gubbasztott.

És Om fölhúzta magát egy kis domb meredekén. Akkor hát erre kerül a sor. Mostanra csupán egyetlen útja maradt a Citadellába jutásnak.
Az esély egy-a-millióhoz, ha mázlija van.

És Tesveer ott állt az óriási kapu előtt, teljesen megfeledkezve a tömegről és a pusmogó őrökről. A Kvizíció bárkit őrizetbe vehetett, ám az őrök nem voltak biztosak abban, mi történik veled, ha letartóztatsz egy érseket, pláne olyat, akit a Próféta az egészen közeli múltban még kegyelt.
Csak egy jelet, gondolta Tesveer koponyája magányában.
A kapuszárnyak megremegtek és lassan kitárultak.
Tesveer előrelépett. Immár nem volt teljesen tudatánál, semmiféle logika szerint, ahogy azt normális emberek értelmezik. Csupán egy parányi része volt még mindig képes rátekinteni elmeállapotára és azt gondolni: talán a Nagy Próféták egyfolytában így érezték maguk.
A templomban lévő ezrek tanácstalanul tekintgettek körbe. Az alacsonyabb rangú Enmagamok kórusa félbehagyta a kántálást. Tesveer végigment a padsorok közti folyosón, az egyetlen eltökélt ember a hirtelen megzavarodott sokadalomban.
Vorbis a templom közepén állt, a kupola boltozata alatt. Őrök iramodtak Tesveer felé, de Vorbis egy gyöngéd, ám igen határozott mozdulattal fölemelte kezét.
Most már el tudott jutni Tesveer agyáig a jelenet. Ott volt Tsonthaz pásztorbotja, Abbys köpönyege és Cena saruja. És, a kupolát tartva, az első négy próféta masszív szobra. Még sosem látta őket. Csak hallott róluk, gyermekkora minden egyes napján.
És most mit jelentenek ők? Nem jelentenek semmit. Semmi sem jelent semmit, ha Vorbis a Próféta. Semmi sem jelent semmit, ha a Cenobiarcha olyan ember, aki nem hall semmi mást saját feje belső terében, csak a saját gondolatait.
Tudatában volt annak, hogy Vorbis kézmozdulata nem pusztán megállította az őröket, jóllehet azért csak körbevették őt, mint valami élő sövény. A gesztus a templomot is megtöltötte csönddel. Amit Vorbis tört meg:
– Á! Az én Tesveerem. Korábban hiába kerestünk téged. És most még te is itt vagy...
Tesveer megállt néhány lábnyira Vorbistól. Annak lendülete... akármi volt is... ami áthajtotta őt a kapun, mostanra elapadt.
Most már nincs más, csak Vorbis.
Mosolyogva.
Tesveer azon része, amely még mindig képes volt gondolkodni, ezt gondolta: nincs semmi, amit mondhatnál. Senki sem fog meghallgatni. Senki sem fog törődni vele. Nem számít, mit mondasz az embereknek Ephebéről meg Dorgal Testvérről meg a sivatagról. Az nem lesz alapvetően igaz.
Alapvetően igaz. Ez az, amivé a világ lesz, benne Vorbisszal.
Vorbis megkérdezte: – Valami baj van? Valamit szeretnél mondani?
A feketén fekete szempár megtöltötte a világot, mint két sírgödör.
Tesveer tudata föladta, és Tesveer teste vette át az irányítást. Visszahúzta a kezét, és fölemelte, észre sem véve az őrök hirtelen rohamát előre.
Látta, hogy Vorbis elfordítja az orcáját és mosolyog.
Tesveer megtorpant, és leengedte a kezét.
Azt felelte: – Nem. Nem fogok.
Aztán, először és utoljára, tényleg földühödni látta Vorbist. Akadtak korábban alkalmak, amikor az esperes mérges lett, de az olyasmi volt, amit az agy irányított, be- illetve kikapcsolható, ahogy hozza a szükség. Ez valami más volt, valami fékevesztett. És csupán egy szempillantásig villant át Vorbis arcán.
Amikor az őrök marka rázárult Tesveerre, Vorbis előrelépett, és megveregette a fiú vállát. Egy pillanatig Tesveer szemébe nézett, és aztán halkan ezt mondta:
– Verjétek félig agyon és égessétek el egészen.
Egy Enmagam szóra nyitotta a száját, de aztán észrevette Vorbis arckifejezését.
– Most azonnal tegyétek!

A csönd világa. Idefönn nincs hang, csak a szél süvítése át a tollakon.
Idefönn a világ kerek, szalagnyi tenger övezi. A nézőpont láthatártól láthatárig terjed, a nap közelebb van.
És mégis, lenézve, alakokat keresve...
...lenn a megművelt földeken a pusztaság szélén... egy kis dombon...
...egy parányi, mozgó kupola, nevetségesen védtelen...
Nincs hang, csak a szél süvítése át a tollakon, ahogy a sas behúzza a szárnyát és alászáll, mint egy nyíl, a világ a kis, mozgó alak körül forog, amely a sas mindösszes figyelmének középpontja.
Közelebb és...
...kiengedni a karmokat...
...markolás...
...és emelkedés...

Tesveer kinyitotta a szemét.
A háta csupán gyötörte. Már réges-régen hozzászokott a fájdalom kikapcsolásához.
De kifeszítve feküdt egy felületen, kezét-lábát hozzáláncolták valamihez, amit nem láthatott. Odafönt az ég. A templom égnek meredő homlokzata az egyik oldalon.
Fejét kissé elfordítva meg tudta pillantani a néma sokaságot. És a vasteknőc barna fémét. Füstszagot érzett.
Valaki épp szorosabbra húzta a béklyót a kezén. Tesveer odanézett az inkvizítorra. Na most, mi is volt az, amit mondania kell? Ó, igen.
– A Teknőc Mozog? – motyogta.
A férfi sóhajtott.
– De nem ez, cimbora – mondta.

A világ forgott Om alatt, miközben a sas kereste a páncéltörő magasságot, és tudatát ostromolta a teknősbéka egzisztenciális rettegése az elszakadástól a talajról. Valamint Tesveer gondolatai, világosak, tiszták ennyire közel a halálhoz...
A hátamon fekszem és egyre nagyobb a forróság és meg fogok halni...
Óvatosan, óvatosan. Koncentrálni, koncentrálni. Bármelyik pillanatban elengedhet...
Om kinyújtotta hosszú, cingár nyakát, rámeredt a testre pont maga fölött, kiválasztotta, amiről azt remélte, nagyjából a megfelelő hely, átdugta a csőrét a karmok közti barna tollakon, és megragadta.
A sas pislogott. Soha egyetlen teknősbéka sem tette még ezt egy sassal, sehol másutt a történelemben.
Om gondolatai érkeztek a sas tudatának kicsiny, ezüstös világába:
– Na már most, nem akarjuk bántani egymást, ugye?
A sas megint pislogott.
A sasok sosem fejlesztettek ki sok képzelőerőt vagy előrelátást azon túl, ami szükséges a tudáshoz, hogy egy teknőc összezúzódik, amikor leejted a sziklákra. De ez a példány kezdett kialakítani egy mentális képet arról, hogy mi történik akkor, amikor elengedsz egy nehéz teknősbékát, amely még mindig meghitten szorongatja egy lényeges részed.
A szeme könnybe lábadt.
Újabb gondolat osont a tudatába.
– Na most. Ha te úgy bánsz velem, huh, mint a hímes tojással, én is úgy bánok... a, huh, hímes tojásoddal. Megértetted? Ez fontos. Azt akarom, hogy tedd ezt...
A sas lebegett a forró sziklákról fölszálló termiken, és nekiiramodott a Citadella távoli csillogása felé.
Egyetlen teknősbéka sem tett ilyet korábban. Egyetlen teknősbéka sem az egész univerzumban. Ám egyetlen teknősbéka sem volt isten s egy sem ismerte a Kvizíció íratlan mottóját: Cuius testiculos habes, habeas cardia et cerebellum.
Amikor elkapod őket a teljes figyelmüknél fogva, a szívük és az elméjük hamar követni fogja.

Urna áttolakodott a tömegen, nyomában Fergmennel. Ez a legjobb és a legrosszabb a polgárháborúban, legalábbis kezdetben – mindenki ugyanazt az uniformist viseli. Sokkal könnyebb, amikor olyan ellenséget választasz, aki más színű vagy legalább röhejes akcentussal beszél. Akkor nevezheted „ferdeszeműnek” vagy valami ilyesminek. Ettől könnyebbé válik a dolog.
Hé, gondolta Urna. Ez már majdnem filozófia. Kár, hogy alighanem nem érem meg, hogy elmondhassam bárkinek is.
A hatalmas kapu tárva-nyitva állt. A sokaság néma volt és roppant éber. Urna a nyakát nyújtogatta, hogy lásson, aztán fölnézett a mellette lévő katonára.
Az pedig Szimónia volt.
– Azt hittem...
– Nem működött – válaszolta Szimónia keserűen.
– Megtetted...?
– Mindent megcsináltunk! Valami eltörött!
– Az acél kellett legyen, amit itt készítenek – mondta Urna. – A forgócsapok a...
– Most már nem számít! – jelentette ki Szimónia.
Hangjának élettelen tónusa arra késztette Urnát, hogy kövesse a sokadalom tekintetét.
Volt ott egy másik vasteknőc – egy teknőc valóságos makettja, melyet fölhelyeztek fémrudak afféle nyitott rácsozatára, amin egy pár inkvizítor éppen most gyújtott tüzet. És hozzáláncolva a teknőc hátához...
– Ki az?
– Tesveer.
– Mi?
– Nem tudom, mi történt. Megütötte Vorbist, vagy nem ütötte meg. Vagy valami. Mindenesetre fölbőszítette. Vorbis rögvest, ott és akkor, félbeszakította a szertartást.
Urna az esperesre pillantott. Még nem Cenobiarcha, szóval koronázatlan. Az Enmagamok és püspökök közepette, bizonytalanul állva a nyitott kapuban, kopasz feje csillog a reggeli fényben.
– Akkor gyerünk! – javasolta Urna.
– Gyerünk mi?
– Megrohanhatjuk a lépcsőt és megmenthetjük!
– Belőlük több van, mint belőlünk – felelte Szimónia.
– Hát, nem így volt ez mindig? Nem lett varázslatosan több belőlük, mint belőlünk, csak mert elkapták Tesveert, nemde?
Szimónia megmarkolta Urna karját.
– Gondolkozz logikusan, légy szíves! – kérte. – Filozófus vagy, nem igaz? Nézz a tömegre!
Urna a sokaságra pillantott.
– És?
– Az embereknek nem tetszik – Szimónia megfordult – Nézd, Tesveer mindenképp meg fog halni. De így jelenteni fog valamit. A nép nem érti meg, nem igazán érti, az univerzum alakját meg az összes ilyet, de arra emlékezni fog, mit tett Vorbis egy emberrel. Igaz? Tesveer halálát szimbólummá tehetjük a nép számára, hát nem érted?
Urna Tesveer távoli alakjára meredt. Az meztelen volt, eltekintve egy ágyékkötőtől.
– Szimbólum? – krákogta. A torka kiszáradt.
– Az kell legyen.
Urna visszaemlékezett, hogy Didaktülosz azt mondta, a világ muris egy hely. És, gondolta messze révedve, tényleg az. Itt egyesek azon vannak, hogy valakit halálra sütögessenek, de rajta hagyták az ágyékkötőjét, a társadalmi formákhoz való ragaszkodásból. Az embernek muszáj röhögni. Különben megbolondul.
– Tudod – szólalt meg Szimóniához fordulva –, most már tudom, hogy Vorbis gonosz. Fölégettette a városom. Hát, a tsortiak is megteszik néha és mi meg fölgyújtjuk az ő városaik. Az csak a háború velejárója. Az egész része a történelemnek. És Vorbis hazudik és csal és hatalmat ragad a karmaiba magának, de sok más ember is ezt teszi. Ám tudod, hogy mi különleges? Tudod, hogy mi az?
– Persze – közölte Szimónia. – Az, amit most fog tenni...
– Az, amit veled tett.
– Mi?
– Az embereket önmaga hasonmásaivá változtatja.
Szimónia markolása olyan volt, mint a satu. – Azt mondod, olyan vagyok, mint ő?
– Valaha azt állítottad, meg fogod ölni – jegyezte meg Urna. – Most meg úgy gondolkozol, mint ő...
– Szóval akkor megrohanjuk őket? – firtatta Szimónia. – Biztos vagyok úgy... talán négyszázan vannak az oldalunkon. Szóval megadom a jelet, és mi néhány százan megtámadjuk az ő sok ezrüket? És Tesveer mindenképp meghal és mi is vele? Mit változtat ez a dolgokon?
Urna arca erre elszürkült az iszonyodástól.
– Úgy érted, nem tudod? – tudakolta.
A tömegből néhányan kíváncsian pillantottak rá.
– Nem tudod? – kérdezte.

Az ég kék volt. A nap még nem járt elég magasan ahhoz, hogy Omnia megszokott réztálává változtassa.
Tesveer újra elfordította a fejét, a nap felé. Nagyjából egy átmérőnyivel volt a láthatár fölött, habár ha Didaktülosz elméletei a fénysebességről helytállók, akkor valójában lenyugvóban van, sok ezer évnyire a jövőben.
Vorbis feje napfogyatkozást okozott.
– Forró már, Tesveer? – érdeklődött az esperes.
– Meleg.
– Lesz melegebb is.
Zavargás támadt a tömegben. Valaki kiabált. Vorbis oda se fütyült rá.
– Semmit sem akarsz mondani? – puhatolózott. – Nem vagy képes szerét ejteni még egy átoknak se? Még egy vacak átok se lesz?
– Sose hallottad Omot – mondta Tesveer. – Sosem hittél. Soha, de soha nem hallottad a hangját. Mindaz, amit hallottál, csupán visszhang a saját elméden belül.
– Tényleg? De én vagyok a Cenobiarcha és te meg el fogsz égni árulásért és eretnekségért – felelte Vorbis. – Ennyit Omról, talán?
– Lesz igazságszolgáltatás – jelentette ki Tesveer. – Ha nincs igazság, akkor nincs semmi.
Tudatában volt egy vékonyka hangnak a fejében, még túl halk ahhoz, hogy ki lehessen venni a szavakat.
– Igazságszolgáltatás? – szajkózta Vorbis. Úgy tűnt, az elképzelés földühíti. Odapördült a püspökök tömkelegéhez. – Hallottátok? Lesz igazságszolgáltatás? Om már ítélt! Rajtam keresztül! Ez az igazság!
Mostanra lett egy pötty a napon, a Citadella irányába száguldva. És a kis hang azt mondta balra balra balra föl föl balra jobbra egy kicsit föl balra... A fémtömeg a fiú alatt kezdett kényelmetlenül forrósodni.
– Ő most érkezik – tudatta Tesveer.
Vorbis kezével a templom hatalmas homlokzata felé intett. – Ezt emberek építették. Ezt mi építettük – közölte. – És mit tett Om? Om érkezik? Hadd jöjjön! Hadd ítéljen kettőnk közt!
– Ő most érkezik – ismételte meg Tesveer. – Az Isten.
Az emberek rossz előérzettel fölnéztek. Eljött a pillanat, csak egyetlen pillanat, amikor a világ visszafojtja lélegzetét, és minden tapasztalat ellenére várja a csodát.
...most föl balra, amikor hármat mondok, egy, kettő, HÁROM...
– Vorbis? – krákogta Tesveer.
– Mi az? – acsarogta az esperes.
– Meg fogsz halni.
Suttogás is alig volt, de visszaverődött a bronz kapuszárnyakról és hallható lett mindenütt a Helyen...
Feszengtek tőle az emberek, bár meg nem tudták volna mondani, miért.
A sas átröppent a tér fölött, olyan alacsonyan, hogy az emberek lebuktak. Aztán a templom teteje fölé szárnyalt, és elkanyarodott a hegyek irányába. A nézők megkönnyebbültek. Csak egy sas volt. Egy pillanatig akkor, csak egy pillanatra...
Senki sem vette észre az apró pettyet lezuhanóban az égről.
Ne helyezd reményed az istenekbe! De a teknőcökben hihetsz.
A fütyülő szél érzete Tesveer tudatában meg egy hang...
-órossebrossebrossebsegítségaarghneNeNeAarghRossebNENEAARGH-
Még Vorbis is visszanyerte önuralmát. Előtte volt egy pillanat, amikor meglátta a sast... de nem...
Széttárta a karját, és üdvözülten fölmosolygott az égre.
– Sajnálom – mondta Tesveer.
Egy-két ember, akik közelről figyelték Vorbist, később azt állította, hogy pont elég idő maradt az arckifejezése megváltozására, mielőtt kétfontnyi teknősbéka három méter per szekundum sebességgel becsapódott a szeme közé.
Valódi reveláció volt.
És az ilyesmi tesz valamit a szemlélőkkel. Legelőször is, elkezdenek hinni tiszta szívükből.

Tesveer tudatában volt a lépcsőn fölrohanó lábaknak és a láncait tépő kezeknek.
És aztán egy hangnak:
I. Ő az Enyém.
A Nagy Isten a Templom fölé emelkedett, gomolyogva és változva, amint beléáramlott sok ezernyi ember hite. Alakok jelentek meg ott, sasfejű férfiaké, meg bikáké, meg aranyszarvaké, de ezek összegabalyodtak és lángoltak és egymásba olvadtak.
Négy tűznyaláb csapott ki a fellegből, és szétrobbantotta a Tesveert nyűgöző láncokat.
II. Ő A Cenobiarcha És A Próféták Prófétája.
A theophania hangja visszamorajlott a távoli hegyekről.
III. Van Valakinek Ellenvetése? Nincs? Akkor Jó.
A felleg mostanra csillámló aranyalakká sűrűsödött, olyan magassá, mint a Templom. Lehajolt, míg arca csak néhány lábnyira volt Tesveertől, és suttogva, ami végigdörgött a Helyen, ezt mondta:
IV. Ne Aggódj! Ez Csak A Kezdet. Te meg Én, Kölyök! Az Emberek Rá Fognak Jönni Mi Valójában A Jajveszékelés meg A Fogak Csikorgatása.
Újabb fénysugár süvített elő, és becsapódott a Templom kapujába. A kapuszárnyak csattanva csukódtak be, és aztán a fehéren izzó bronz megolvadt, eltörölve évszázadok parancsolatait.
V. Mi Legyen Az, Próféta?
Tesveer bizonytalanul fölállt. Urna támogatta egyik karjánál, Szimónia a másiknál.
– Mm? – firtatta bambán.
VI. A Parancsolataid?
– Azt hittem, azoknak tőled kell származnia – felelte Tesveer. – Nem tudom, hogy ki tudok-e gondolni egyet is...
A világ várakozott.
– Mit szólnál a „Ne Hagyd Másra Saját Gondolkozásod”-hoz? – érdeklődött Urna, rémült megigézettséggel meredve az isteni megnyilvánulásra.
– Nem – tiltakozott Szimónia. – Próbálj valami olyat, hogy „A Társadalmi Összefogás Képessége a Haladás Kulcsa.”
– Ezt nem nevezném gördülékenynek – jelentette ki Urna.
– Ha segíthetek – szólalt meg Levágom-A-Saját-Kezem Himballah a tömegből –, nagyon szívesen látnánk valami hasznosat a készétel-forgalmazó élelmiszeripar számára.
– Nem ölni embereket. Egy ilyennel tudnánk mit kezdeni – jegyezte meg valaki más.
– Nem lenne rossz kezdet – vélte Urna.
A Választottra néztek. Aki kiszabadította magát markukból, és egyedül állt, kissé imbolyogva.
– Ne-eem – motyogta Tesveer. – Nem. Valaha én is így gondolkoztam, de ez nem lenne. Nem igazán.
Most, mondta magában. Csakis most. Csak egyetlen pont a történelemben. Nem holnap, nem jövő hónapban, mindig túl késő lesz, hacsak nem most.
Az emberek őt bámulták.
– Gyerünk! – szólt rá Szimónia. – Mi a baj ezzel? Nem vitathatod.
– Nehéz elmagyarázni – válaszolta Tesveer. – De azt hiszem, ahhoz kell valami köze legyen, hogy miként kellene az embereknek viselkedni. Azt hiszem... azért kellene megtennetek bizonyos dolgokat, mert azok helyesek. Nem azért, mert az istenek azt parancsolják. Egy másik alkalommal mondhatnak valami egész mást.
VII. Nekem Tetszik Az A Nem Meggyilkolós, mondta Om magasan föntről.
VIII. Jó A Csengése. Ne Húzd Az Időt, Van Némi Lesújtanivalóm.
– Látjátok? – firtatta Tesveer. – Nem. Semmi lesújtás. Nem lesznek parancsolatok, csak ha te is engedelmeskedsz nekik.
Om megöklözte a Templom tetejét.
IX. Te Utasítasz Engem? Itt? MOST? ENGEM?
– Nem. Én csak kérek.
X. Az Rosszabb, Mint Az Utasítás!
– Minden oda-vissza működik.
Om újra ököllel püfölte a Templomát. Egy fal leomlott. A sokadalom azon része, amelynek még nem sikerült fejvesztetten elmenekülnie a Helyről, megkettőzte erőfeszítéseit.
XI. Büntetésnek Muszáj Lennie! Különben Nem Lesz Rend!
– Nem.
XII. Nincs Rád Szükségem! Bőven Van Hívőm Most!
– De csak általam. És, talán, nem túl sokáig. Az egész megeshet újra. Korábban már megtörtént. Ez folyton lejátszódik. Ezért halnak meg az istenek. Ők sosem hisznek az emberekben. De te kaptál egy esélyt. Nem kell mást tenned, csak... hinned.
XIII. Micsoda? Meghallgassak Ostoba Imákat? Vigyázzak a Kisgyerekekre? Okozzak Esőt?
– Néha. Nem mindig. Lehet alku kérdése.
XIV. ALKU! Én nem Alkudozom! Emberekkel Nem!
– Alkudj most – javasolta Tesveer. – Amíg még van esélyed. Vagy egy nap majd Szimóniával, vagy valaki hozzá hasonlóval kell megalkudnod. Vagy Urnával, esetleg valaki hozzá hasonlóval.
XV. Testestül-Lelkestül Elpusztíthatlak Téged.
– Igen. Teljesen a hatalmadban vagyok.
XVI. Úgy Összetörhetlek, Mint Egy Tojást!
– Igen.
Om elnémult.
Aztán így szólt: XVII. Nem Használhatod A Gyöngeséget Fegyverként.
– Az az egyetlen, amivel rendelkezem.
XVIII. Akkor Miért Kellene Engedjek?
– Nem engedni. Alkudni. Köss velem üzletet gyöngeségben! Vagy egy nap majd olyasvalakivel kell alkudoznod, aki erőpozícióban van. A világ változik.
XIX. Hah! Alkotmányos Vallást Akarsz?
– Miért ne? A másik nem működött.
Om a Templomra hajolt, indulata csillapulóban.
II. Fejezet. I. vers. Nos Hát, Rendben. De Csak Egy Időre. Vigyor terjedt szét a hatalmas, gomolygó arcon. Száz Évre, Jó?
– És száz év múlva?
II. Majd Meglátjuk.
– Áll az alku.
Egy fatörzs hosszúságú ujj kinyúlt, leereszkedett, megérintette Tesveert.
III. Van Benned Meggyőző Erő. Szükséged Is Lesz Rá. Egy Hajóhad Közeledik.
– Ephebeiek? – kérdezte Szimónia.
IV. És Tsortiak. És Dzselébéjbek. És Klaccsiak. Minden Szabad Ország a Part Mentéről. Hogy Elpusztítsák Omniát Minden Időkre. Vagy Ideig-Óráig.
– Nektek nincs sok barátotok, igaz? – tudakolta Urna.
– Még én sem kedvelem magunkat túlzottan, pedig én mi vagyok – válaszolta Szimónia. Fölnézett az istenre.
– Fogsz segíteni?
V. Te Még Csak Nem Is Hiszel Bennem!
– Igen, de gyakorlatias ember vagyok.
VI. És Bátor Is, Hogy Ateizmust Hirdetsz Az Istened Előtt.
– Ez nem változtat meg semmit, tudod! – ágált Szimónia. – Ne hidd, hogy leveszel a lábamról, csak mert létezel!
– Nem kell segítség – szögezte le Tesveer.
– Mi? – fakadt ki Szimónia. – Óriási hadseregre lesz szükségünk az ellen a banda ellen!
– Igen. És az nekünk nincs. Szóval másképp fogjuk csinálni.
– Neked elment az eszed!
Tesveer nyugalma olyan volt, mint a sivatag.
– Ez lehetséges.
– Harcolnunk kell!
– Még nem.
Szimónia dühében ökölbe szorította a kezét.
– Nézd... figyelj... Hazugságokért haltunk meg, évszázadokig hazugságokért haltunk meg. – Az isten irányába intett fél kezével. – Most pedig van egy igazságunk, amiért meghalhatunk!
– Nem. A hazugságokért meg kell halnia az embereknek. De az igazság túl becses ahhoz, hogy meghaljunk érte.
Szimónia szája némán tátogott, miközben a megfelelő szavakat keresgélte. Végül rálelt néhányra tanulmányai kezdetéről.
– Azt mondták nekem, hogy a legnemesebb dolog meghalni egy istenért – mormolta.
– Azt Vorbis mondta. És ő... ostoba volt. Az ember meghalhat az országáért vagy a népéért vagy a családjáért, de egy istenért teljes és szorgos életet kell élnie, egy hosszú élet minden napján.
– És az mennyire lesz hosszú?
– Majd meglátjuk.
Tesveer fölnézett Omra.
– Nem fogod megmutatni magad így újra?
III. Fejezet. I. vers. Nem. Egyszer Elég Volt.
– Emlékezz a sivatagra!
II. Emlékezni Fogok.
– Gyere velem!
Tesveer odament Vorbis teteméhez, és fölemelte.
– Azt hiszem – jegyezte meg –, hogy az erődítmények ephebei oldalán fognak partra szállni. Nem fogják a köves partot használni, a szirteket meg nem tudják. Ott fogok találkozni velük. – Lepillantott Vorbisra. – Valakinek muszáj.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy egyedül mész?
– Tízezer nem lenne elegendő. Egy talán igen.
Lesétált a lépcsőn.
Urna és Szimónia nézték, ahogy elmegy.
– Meg fog halni – szögezte le Szimónia. – Még csak egy zsírpacni sem marad belőle a homokon. – Odafordult Omhoz. – Meg tudod állítani?
III. Lehet, Hogy Nem.
Tesveer már félig átvágott a Helyen.
– Nos, mi nem hagyjuk őt magára – közölte Szimónia.
IV. Helyes.
Om figyelte, ahogy ők is elmennek. És aztán egyedül maradt, eltekintve az őt bámuló ezrektől, akik a nagy tér szélei körül zsúfolódtak össze. Azt kívánta, bárcsak tudná, mit mondjon nekik. Ez az, amiért szüksége van a Tesveerhez hasonlókra. Ez az, amiért minden istennek szüksége van a Tesveerhez hasonlókra.
– Elnézést?
Az isten lenézett.
V. Igen?
– Hmm. Neked nem adhatok el valamit, ugye?
VI. Hogy Hívnak?
– Himballah, isten.
VII. Á, Igen. És Mit Kívánsz?
A kereskedő idegesen ugrándozott egyik lábáról a másikra.
– Nem tudnál kisikeríteni csak egy egész kicsi parancsolatot? Mondjuk, valamit arról, hogy szerdánként joghurtot kell enni? Mindig nagyon nehéz ellavírozni a hét közepén.
VIII. Az Istened Előtt Állsz És Alkalmat Keresel Az Üzletelésre?
– Há-át – felelte Himballah –, köthetnénk megállapodást. Addig üsd a vasat, amíg meleg, ahogy az inkvizítorok mondják. Haha. Húsz százalék? Mit szólsz hozzá? És persze, költségek...
A Nagy Isten Om mosolygott.
IX. Azt Hiszem, Belőled Kis Próféta Lesz, Himballah, mondta.
– Remek. Remek. Ez minden, amit szeretnék. Csak megpróbálok addig nyújtózkodni, ameddig a tevepokróc ér.
X. A Teknősbékákat Nem Szabad Bántani.
Himballah félrehajtotta a fejét.
– Nincs hangzása, nem igaz? – kérdezte. – De... teknősbéka-nyakláncok... hmm... brossok is, persze. Teknőshé...
XI. NEM!
– Bocsánat, bocsánat. Látom már, hogy érted. Na jó. Teknősbékaszobrok. I-igen. Már gondoltam rájuk. Tetszetős forma. Mellesleg, nem tudnál egyszer-másszor egy szobrot ide-oda hintáztatni, esetleg? Nagyon jók az üzletnek az ingó szobrok. Tsonthaz szobra ingadozik minden Tsonthaz-böjtkor, rendszeresen. Az alapzatban működtetett, kis dugattyús eszköz révén, azt beszélik. De azért mégis nagyon hasznos a prófétáknak.
XII. Megnevettetsz, Kis Próféta. Áruld Csak A Teknősbékáid Feltétlenül.
– Az igazat megvallva – mondta Himballah –, épp az elébb rajzoltam meg néhány vázlatot...
Om eltűnt. Kurta mennydörgés hallatszott. Himballah tűnődve bámulta a skicceit.
– ...de, gondolom, le kell majd vegyem róluk a kis alakot – motyogta, többé-kevésbé magának.

Vorbis árnya körbenézett.
– Á! A sivatag – mondta. A fekete homok teljesen mozdulatlan volt a csillagok világította égbolt alatt. Hidegnek látszott.
Vorbis még nem tervezte be a meghalást. Ami azt... illeti nem tudott pontosan visszaemlékezni, hogyan halt meg...
– A sivatag – ismételte meg és ezúttal árnyalatnyi bizonytalansággal. Sohasem volt bizonytalan semmiben egész... életében. Az érzés ismeretlen volt és ijesztő. Így éreznek a közönséges emberek?
Erőt vett magán.
A Halálnak ez imponált. Ez nagyon kevés embernek sikerül, mármint ragaszkodniuk régi gondolkozásmódjukhoz a haláluk után.
A Halál nem lelt örömet a munkájában. Az öröm olyan érzelem, aminek átérzését nehéznek találta. Ám van olyan, hogy elégedettség.
– Lám-lám – szólalt meg Vorbis. – A sivatag. És a sivatag végén...?
ITÉLET.
– Igen, igen, persze.
Vorbis megpróbált koncentrálni. Nem tudott. Érezte, ahogy a bizonyosság elszivárog. És ő mindig is biztos volt.
Tétovázott, mint az ember, aki kinyitva egy ismerős szobába vezető ajtót, nem talál ott mást, csak egy feneketlen gödröt. Az emlékek még mind megvoltak. Érzékelte őket. Megvolt a szokott alakjuk. Csak arra nem tudott visszaemlékezni, hogy mik is voltak. Valaha volt egy hang... Kétségtelen, ugye, hogy valaha volt egy hang? De nem tudott mást fölidézni, csak a saját gondolatai hangzását, amint visszaverődnek a saját fején belül.
Most pedig át kell kelnie a sivatagon. Mi félelmetes lehet ott...
A sivatag az, amit hiszel.
Vorbis önmagába nézett.
És nem hagyta abba a szemlélődést.
Térdre rogyott.
LÁTOM ÉN, HOGY DOLGOD VAN – állapította meg a Halál.
– Ne hagyj itt! Olyan üres!
A Halál körbepillantott a végtelen sivatagon. Csettintett az ujjával, és egy nagy, fehér ló ügetett hozzá.
ÉN VAGY SZÁZEZER EMBERT LÁTOK – mondta, miközben föllendült a nyeregbe.
– Hol? Hol?
ITT. VELED.
– Én nem látom őket!
A Halál megragadta a kantárt.
ENNEK ELLENÉRE – mondta. A lova néhány lépésnyit előre ügetett.
– Nem értem! – sikoltotta Vorbis.
A Halál megtorpant. TALÁN HALLOTTAD A SZÓLÁST – jegyezte meg –, HOGY A POKOL A TÖBBI EMBER.
– Hogyne. Igen, persze.
A Halál bólintott. IDŐVEL – magyarázta – MEG FOGOD TANULNI, HOGY EZ NEM IGAZ.

Az első hajók partra futottak a sekélyesben, és a csapatok kiszökkentek a vállmagas hullámtörésbe.
Senki sem volt teljesen biztos abban, ki a hajóhad vezére. A part menti országok többsége gyűlölte egymást, nem bármiféle személyes értelemben, hanem egyszerűen történelmi alapokon. Másrészt viszont, ugyan mennyi parancsnoklás szükséges? Mindenki tudja, hol van Omnia. A flottában egyetlen ország sem utálta jobban a többieket Omniánál. Eljött az idő, amikor kikerülhetetlenné vált, hogy Omnia... ne létezzék.
Argavisti tábornok Ephebéből úgy vélte, ő a parancsnok, mert bár nem neki volt a legtöbb hajója, ő jött megbosszulni a támadást Ephebe ellen. De Borvorius imperiátor Tsortból tudta, hogy ő a parancsnok, mert a tsortiaknak több hajója volt mindenki másnál. És Rham-ap-Efan admirális Dzselébéjbiből meg volt győződve, hogy ő a parancsnok, mert olyanfajta ember volt, aki mindig azt hiszi, hogy övé az irányítás. Az egyetlen kapitány, aki nem gondolta azt, hogy voltaképpen ő vezényli a hajóhadat, Fasta Benj volt – egy halász, mocsárlakó nomádok egy igen apró nemzetéből, melynek létezéséről egyáltalán nem volt tudomása az összes többi népnek –, akinek pöttöm nádcsónakja előzőleg a flotta útjába esett, és az magával sodorta. Mivel az ő törzse abban hitt, hogy csupán ötvenegy ember él a világon, egy óriásgőtét imádott, egy nagyon privát nyelvet beszélt, melyet senki más nem értett, és sosem látott fémet vagy tüzet korábban, a férfi rengeteg időt töltött azzal, hogy zavartan vigyorgott.
Világos, hogy partot értek, de nem iszapból és nádból lévő rendeset, hanem parányi kavicsokból valót. Fölráncigálta kis nádcsónakját a homokra, és érdeklődve leült, hogy lássa, most mit fognak csinálni a férfiak a tollas kalapokban és fényes halpikkelymellényekben.
Argavisti tábornok a partot fürkészte.
– Biztos, hogy láttak minket jönni – szögezte le. – Hát akkor miért hagyták, hogy hídfőállást létesítsünk?
Hőfátyol reszketett a dűnék fölött. Egy pötty bukkant föl, hol növekedve, hol összezsugorodva a vibráló levegőben.
További csapatok zúdultak a szárazföldre.
Argavisti tábornok beárnyékolta a szemét a nap ellen.
– A pasi csak ott álldogál – állapította meg.
– Lehet, hogy kém – jegyezte meg Borvorius.
– Nem látom be, hogy lehetne kém a saját országában – vélekedett Argavisti. – Különben is, ha kém lenne, akkor egyik helyről a másikra lopakodna. Erről lehet fölismerni őket.
Az alak már korábban megállt a dűnék lábánál. Volt benne valami, ami magára vonta a tekintetet. Argavisti számtalan ellenséges sereggel nézett már szembe, és ez normális. Egy türelmesen várakozó alak nem az. Azon kapta magát, hogy folyton odafordul, hogy ránézhessen.
– Cipel valamit – jelentette ki végül. – Őrmester? Menjen és hozza ide azt az embert!
Néhány perccel később az őrmester visszatért.
– Azt mondja, a part közepén fog Önnel találkozni, uram – jelentette.
– Nem utasítottam, hogy hozza őt ide?
– Nem akart jönni, uram.
– Magának van kardja, ugyebár?
– Igenuram. Kicsit megböködtem, de nem akart moccanni, uram. És egy holttestet cipel, uram.
– Egy csatamezőre? Nézze, az nem afféle mindeki-hozza-a-sajátját!
– És... uram?
– Tessék?
– Aszongya, alighanem ő a Cenobiarcha, uram. Egy békeszerződésről szeretne tárgyalni.
– Ó, azt szeretne? Békeszerződést? Ismerjük a békeszerződéseket Omniával. Menjen és mondja meg neki... nem. Fogjon két embert és hozza ide!
Tesveer visszaballagott a katonákkal a tábor szervezett zűrzavarán át. Félelmet kellene érezzek, gondolta. A Citadellában mindig féltem. De most nem. Ez az átjutás a félelmen, ki a túloldalra.
Néha az egyik katona meglökte. Tilos egy ellenségnek szabadon besétálni egy táborba, még ha akarja is.
Tesveert egy kecskelábú asztal elé vitték, amely mögött fél tucat termetes férfi ült változatos katonai divatban, meg egy apró, olajbarna bőrű ember, aki halat belezett és mindenkire reménykedve mosolygott.
– Hát akkor – szólalt meg Argavisti – Omnia Cenobiarchája, eh?
Tesveer a homokra ejtette Vorbis tetemét. A pillantások követték a hullát.
– Őt ismerem... – mondta Borvorius. – Vorbis! Valaki végül megölte, eh? És abbahagynád a próbálkozást, hogy halat adj el nekem? Tudja valaki, hogy ki ez az ember? – tette hozzá Fasta Benjre mutatva.
– Egy teknősbéka volt – felelte Tesveer.
– Tényleg? Nem lep meg. Sosem bíztam bennük, mindig egyik helyről a másikra lopakodnak. Nézd, mondtam már, nem kell hal! Nem tartozik az enyémek közé, ezt biztosan tudom. Egyike a tieidnek?
Argavisti ingerülten legyintett. – Ki küldött téged, fiú?
– Senki. Magamtól jöttem. De mondhatod, hogy a jövőből jöttem.
– Filozófus vagy? Hol a szivacsod?
– Azért jöttetek, hogy hadba szálljatok Omnia ellen. Ez nem lenne jó ötlet.
– Omnia szempontjából ez igaz.
– Mindenkiéből. Valószínűleg legyőznétek minket. De nem mindnyájunkat. És akkor mit fogtok csinálni? Itt hagytok egy helyőrséget? Örökre? És előbb vagy utóbb egy új nemzedék majd megtorolja. Hogy miért tettétek ezt, nekik semmit sem fog jelenteni. Ti lesztek az elnyomók. Harcolni fognak. Talán még győznek is. És lesz egy újabb háború. És egy nap az emberek majd azt mondják: miért nem intézték el az egészet, akkor régen? A tengerparton. Mielőtt az egész elkezdődött. Mielőtt az a rengeteg ember meghalt. Nekünk most megvan erre az esélyünk. Hát nem vagyunk szerencsések?
Argavisti rámeredt. Aztán oldalba bökte Borvoriust.
– Mit mondott?
Borvorius, akinek jobban ment a gondolkodás, mint a többieknek, megkérdezte: – Megadásról beszélsz?
– Igen. Ha az a jó szó.
Argavisti kirobbant.
– Azt nem teheted!
– Valakinek muszáj. Kérem, hallgassanak meg! Vorbis halott. Megfizetett.
– Nem eléggé. Mi lesz a katonáitokkal? Megpróbálták kifosztani a városunk!
– A katonái engedelmeskednek a parancsainak?
– Hogyne!
– És lekaszabolnának engem itt és most, ha megparancsolná nekik?
– Bizton mondhatom!
– És én fegyvertelen vagyok – mutatott rá Tesveer.
A nap letűzött egy kínos csöndre.
– Amikor azt mondom, engedelmeskednének... – kezdte Argavisti.
– Nem azért küldtek minket ide, hogy tárgyaljunk – vágott közbe Borvorius. – Vorbis halála nem változtat semmi alapvetőn. Azért vagyunk itt, hogy gondoskodjunk arról, hogy Omnia többé ne jelentsen fenyegetést.
– Nem is jelent. Eszközöket és embereket fogunk küldeni, hogy segítsünk újraépíteni Ephebét. És aranyat is, ha úgy tetszik. Csökkenteni fogjuk a hadseregünk létszámát. És így tovább. Tekintsetek minket legyőzöttnek! Mi több, meg fogjuk nyitni Omniát bármely más vallás előtt, amely itt óhajt szentélyeket építeni.
Egy hang visszhangzott a fejében, mint a kibic mögötted, aki sugalmazza „Tedd a vörös Királynőt a fekete Királyra”, amikor azt hiszed, hogy egész idő alatt egyedül játszottál.
I. Mi?
– Ez majd serkenti... a helyi erőfeszítést – jelentette ki Tesveer.
II. Más Istenek? Itt?
– Szabad lesz a kereskedelem a part mentén. Szeretném látni, hogy Omnia elfoglalja helyét nemzettársai között.
III. Hallottam, Hogy Más Isteneket Említettél.
– A helye legalul van – vélte Borvorius.
– Nem. Az nem működne.
IV. Kérem Szépen, Visszatérhetnénk A Más Istenek Témaköréhez?
– Legyetek szívesek, bocsássatok meg egy pillanatra! – kérte Tesveer derűsen. – Imádkoznom kell.
Még Argavisti sem emelt kifogást, amikor Tesveer egy kissé arrébb sétált a parton. Ahogy Szt. Ungulant prédikálja bárkinek, aki meghallgatja, vannak előnyei annak, ha őrült vagy. Az emberek nem mernek megállítani téged attól félve, hogy ettől rosszabbodhat a helyzet.
– Igen? – suttogta Tesveer.
V. Nem Rémlik Nekem Semmiféle Vita Más Istenek Imádásáról Omniában?
– Á, de ez a te szekered fogja tolni – magyarázta Tesveer. – Az emberek hamar rájönnek, hogy azok a többiek egyáltalán nem is jók, nem igaz? – Összekulcsolta középső és mutatóujját a háta mögött.
VI. Ez Vallás, Fiú! Nem Nyavalyás Próbabevásárlás! Ne Vesd Alá Istened A Piaci Erőknek!
– Sajnálom. Belátom, hogy aggaszthat téged...
VII. Aggaszt? Engem? Kicicomázott Nők meg Izomlázas, Kibodorított Szakállú Pozőrök Bandája?
– Remek. Akkor ez el van intézve?
VIII. Öt Percig Se Bírnák A Versenyt!... mi?
– És most jobb lesz, ha megyek és beszélek ezekkel az emberekkel még egyszer.
A szeme sarkából mozgást vett észre a dűnék közt.
– Ó, ne! – jajdult föl. – Az idióták...
Megfordult, és kétségbeesetten futott a partra húzott flotta felé.
– Nem! Nem arról van szó! Figyeljetek! Figyeljetek!
De ők is meglátták a hadsereget.
Imponálónak tűnt, talán imponálóbbnak is, mint amilyen ténylegesen volt. Amikor híre jár, hogy egy hatalmas ellenséges hajóhad ért partot azzal a szándékkal, hogy komolyan fosztogassanak, raboljanak, továbbá – mivel civilizált országokból jöttek – füttyentsenek és beszóljanak a nőknek és imponáljanak nekik a nyavalyás csiricsáré egyenruhájukkal és elbódítsák őket a nyavalyás csiricsáré fogyasztási cikkeikkel, nem is értem, mutass nekik egy csiszolt bronztükröt, és azonnal a fejükbe száll, azt hihetnéd, hogy valami nem stimmel a helybéli legényekkel... akkor az emberek vagy elindulnak a hegyekbe vagy fölkapnak valami kézre eső, lendíthető tárgyat, ráveszik a nagyit, hogy rejtse a családi kincseket a bugyogójába, és fölkészülnek, hogy fölvegyék a harcot.
És az élen a vasszekér. Gőz gomolygott elő a kürtjéből. Urna minden bizonnyal újra működőképessé tette.
– Ostobák! Ostobák! – kiabálta Tesveer úgy általában a nagyvilágnak, és folytatta a futást.
A flotta máris csatasorokat alakított ki, és parancsnoka, akármelyikük volt is, megrökönyödve nézte a kétségtelen támadást egyetlen ember által.
Borvorius elkapta Tesveert, amikor az egy lándzsasor irányába rontott.
– Értem – jegyezte meg. – Szóval tartasz minket, míg a katonáid elfoglalják állásaik, eh?
– Nem! Nem ezt akartam!
Borvorius szeme összeszűkült. Nem azért élte túl élete számos háborúját, mert ostoba volt.
– Nem – értett egyet –, te talán nem ezt akartad. De az nem számít. Hallgass ide, ártatlan papocskám! Néha muszáj, hogy háború legyen. A dolgok túl messzire mentek már a szavakhoz. Vannak... más erők. Már most... menj vissza a népedhez! Esetleg mindketten életben leszünk, amikor ennek az egésznek vége és akkor beszélgethetünk. Először harcolunk, utána tárgyalunk. Így megy ez, fiú. Ilyen a történelem. Most pedig menj vissza!
Tesveer elfordult.
I. Sújtsak Le Rájuk?
– Ne!
II. Ízzé-porrá Zúzhatom Őket. Csak Egy Szavadba Kerül.
– Nem. Az rosszabb, mint a háború.
III. De Azt Mondtad, Egy Isten Meg Kell Védelmezze A Népét...
– Mivé lennénk, ha azt mondanám neked, hogy semmisíts meg becsületes embereket?
IV. Nem Lennétek Teletűzdelve Nyilakkal?
– Nem.
Az omniaiak a dűnék közt gyülekeztek. Sokan közülük a vasborítású szekér körül csoportosultak. Tesveer a kétségbeesés könnyfátylán át pillantott rá.
– Nem megmondtam, hogy egyedül jövök le ide? – kérdezte.
Szimónia, aki a Teknőchöz támaszkodott, komor mosolyt vetett rá.
– És sikerrel járt? – tudakolta.
– Azt hiszem... nem.
– Tudtam. Sajnálom, hogy te is kénytelen voltál erre rájönni. A dolgok meglelik a módját, hogy megtörténhessenek, tudod? Néha az emberek már ott állnak egymással szemben a kezdőkörben és... ennyi.
– De ha az emberek legalább...
– Aha. Ezt akár alkalmazhatnád parancsolatnak.
Csörömpölő lárma hallatszott, és kinyílt egy csapóajtó a Teknőc oldalán. Urna bukkant elő egy villáskulcsot markolva.
– Mi ez az izé? – kérdezte Tesveer.
– Gép a harcoláshoz – felelte Szimónia. – A Teknőc Mozog, nem?
– A harcoláshoz az ephebeiekkel? – tudakolta Tesveer.
Urna megpördült.
– Mi? – nyögte.
– Te azért építetted ezt a... ezt az izét... hogy harcoljon az ephebeiek ellen?
– Hát... nem... nem – válaszolta a megzavarodottnak látszó Urna. – Ephebeiekkel harcolunk?
– Mindenkivel – tájékoztatta Szimónia.
– De én soha... én egy... én soha...
Tesveer lenézett a vastüskés kerekekre és a fűrészélű lemezekre a Teknőc széle körül.
– Ez egy eszköz, amely magától közlekedik – magyarázta Urna. – Arra akartuk használni... úgy értem... nézd, én sose akartam, hogy...
– Most viszont szükségünk van rá – vélekedett Szimónia.
– Melyik nekünkről beszélsz?
– Mi jön ki az elején lévő nagy és hosszú csőrszerűségből? – érdeklődött Tesveer.
– Gőz – felelte Urna gyászosan. – A biztonsági szelephez kapcsolódik.
– Ó!
– Nagyon forró, amikor kijön – folytatta Urna még jobban megrogyva.
– Ó?
– Leforrázó, ami azt illeti.
Tesveer tekintete a gőztölcsérről a forgó késekre vándorolt.
– Nagyon filozofikus – jegyezte meg.
– Vorbis ellen akartuk használni – mentegetőzött Urna.
– És most mégsem. Ephebeiek ellen fogják használni. Tudod, valaha azt hittem magamról, hogy buta vagyok, de aztán találkoztam a filozófusokkal.
Szimónia törte meg a csöndet megveregetve Tesveer vállát.
– Majd minden szépen megoldódik – állította. – Nem fogunk veszteni. Elvégre – mosolygott bátorítóan – Isten a mi oldalunkon áll.
Tesveer megpördült. Az ökle előrevágódott. Nem volt technikás ökölcsapás, de ahhoz elég kemény, hogy Szimóniát körbeperdítse. A katona az állát tapogatta.
– Ezt meg miért kaptam? Hát nem ezt akartad?
– Olyanok lesznek az isteneink, amilyeneket megérdemlünk – világosította föl Tesveer –, és azt hiszem, nem érdemlünk semmilyet. Ostobák. Ostobák. A legértelmesebb ember, akivel idén találkoztam, egy oszlopon lakik a sivatagban. Ostobák. Azt hiszem, csatlakoznom kellene hozzá.
I. Miért?
– Istenek és emberek, emberek és istenek – felelte Tesveer. – Minden azért történik, mert megestek bizonyos dolgok korábban. Ostobaság!
II. De Te Vagy A Választott.
– Válassz valaki mást!
Tesveer nagy léptekkel távozott a szedett-vedett seregen át. Senki sem próbálta megállítani. Odaért a szirtekre fölvezető ösvényhez, és még csak meg sem fordult, hogy a csatasorokra pillantson.
– Nem fogod megnézni a csatát? Szükségem van valakire, aki nézi a csatát.
Didaktülosz egy sziklán ücsörgött, kezét rákulcsolva a botjára.
– Ó, helló! – köszönt keserűen Tesveer. – Isten hozott Omniában!
– Az segít, ha filozofikusan állsz hozzá – tanácsolta Didaktülosz.
– De semmi ok sincs a harcra!
– Dehogynem. Becsület meg bosszú meg kötelesség meg ilyesmik.
– Tényleg így gondolod? Azt hittem, a filozófusoknak logikusnak kell lennie?
Didaktülosz vállat vont.
– Nos, az én fölfogásom szerint a logika csupán a sokaság tudatlanságának egy módja.
– Azt hittem, az egész véget ér azzal, hogy Vorbis meghalt.
Didaktülosz a saját belső világába meredt.
– Hosszú időbe telik, míg a Vorbishoz hasonló emberek meghalnak. Visszhangokat hagynak maguk után a történelemben.
– Tudom, mire gondolsz.
– Hogy van Urna gőzgépe? – érdeklődött Didaktülosz.
– Azt hiszem, kissé ki van borulva miatta – válaszolta Tesveer.
Didaktülosz vihogott, és botjával a földre csapott.
– Hah! Akkor már okul! Minden oda-vissza működik!
– Úgy kéne – értett egyet Tesveer.

Valami aranyszínű üstököshöz hasonló süvített át a Korongvilág egén. Om sasként szárnyalt, földobta őt a friss volta, az ereje a felé áramló hitnek. Legalábbis addig, ameddig tart. Ilyen forró, ilyen kétségbeesett hit sosem tart soká. Az emberi elme nem képes fenntartani ezt. De amíg tart, addig ő erős.
A Mennyek Ormának középső csúcsa a hegyekből emelkedik föl a Tengelynél, zöld jég és hó tíz függőleges kilométere, melyet a Megnemnyilvánul-lak fiatornyai és kupolái koszorúznak.
Itt élnek a Korongvilág istenei.
Legalábbis, minden olyan isten, aki valaki. És furcsa, hogy bár évek erőfeszítésébe és munkájába és fondorkodásába telik egy istennek, amíg odakerül, amikor már ott vannak, nem úgy tűnik, hogy sokat tennének, eltekintve a túlzásba vitt ivászattól és a tobzódástól egy kis, enyhe züllésben. Számos kormányzati rendszer követi nagy vonalakban ezt a példát.
Játékokat játszanak. Azok általában nagyon egyszerű játszmák, mert az istenek könnyen ráunnak a bonyolult dolgokra. Furcsa, hogy míg a kisistenek képesek egyetlen célt a fejükben tartani évmilliókig, valójában nem is többek egy célkitűzésnél, úgy tűnik, a nagy istenek figyelemterjedelme nem haladja meg a közönséges szúnyogét.
És a stílusuk? Ha a Korongvilág istenei emberek lennének, azt gondolnák, hogy három gipszkacsa némileg avantgárd.
A nagycsarnok végében egy kétszárnyú ajtó állt.
Rázkódott a viharos kopogtatástól.
Az istenek tétován fölpillantottak különféle elfoglaltságaikból, vállat vontak és elfordultak.
Az ajtószárnyak berobbantak.
Om lépdelt át a hulladékon, annak arckifejezésével nézegetve körbe, akinek sürgős keresnivalója van és nincs rá sok ideje.
– Nohát – mondta.
Ió, a Mennydörgés Istene fölnézett a trónjáról, és fenyegetően meglendítette a pörölyét.
– Hát te ki vagy?
Om a trónushoz lépett, a tógájánál fogva fölkapta Iót, és a homlokával sebtében lefejelte.
Szinte senki sem hisz a mennydörgésistenekben manapság...
– Aú!
– Ide figyelj, cimbora! Nincs időm csevegni valami lepedőbe burkolt anyámasszony katonájával. Hol vannak Tsort és Ephebe istenei?
Ió, az orrát szorítva, tétován a csarnok közepe felé intett.
– Ndeb kelled folna eszt denned! – hányta a szemére. Om átmasírozott a csarnokon.
A terem közepén állt az, ami első pillantásra egy kerek asztalnak tűnt, s másodikra aztán a Korongvilág makettjának. Teknőc, elefántok meg minden, és aztán, valami meghatározhatatlan módon a valóságos Korongvilágnak látszott, ahogy messziről kinéz, ám közelre hozva. Volt valami rafinált átverés a távolságok körül: óriási tér érzetét keltették, ami kicsire gömbölyödött össze. De föltehetőleg a valódi Korongvilágot nem borította fénylő vonalak hálózata, épp csak a felszín fölött lebegve. Vagy talán mérföldekkel a felszín fölött?
Om korábban ugyan nem látta még, de tudta, mi ez. Egyszerre hullám és részecske; egyszerre térkép és a föltérképezett hely. Ha összpontosítana a pöttöm, csillogó kupolára a parányi Mennyek Ormának csúcsán, kétségtelenül megpillantaná saját magát, amint lenéz egy még kisebb makettra... és így tovább, egész le addig a pontig, ahol az univerzum összetekeredik, mint egy ammonit farka, az ammonit pedig az a fajta lény, mely évmilliókkal korábban élt és egyáltalán nem hitt semmiféle istenben...
Az istenek, feszülten figyelve, a makett köré csoportosultak.
Om könyökével félretaszított egy jelentéktelen Bőségistennőt.
Kockák lebegtek épp csak a világ fölött, meg apró agyagfigurák és zsetonok összevisszasága. Még csak kicsit se kellett omnipotens légy ahhoz, hogy tudd, mi folyik itt.
– Orba vágod enkem!
Om megfordult.
– Sosem felejtek el egy arcot, cimbora. Csak vidd innét a tiéd, jó? Amíg még maradt belőle valami.
Visszafordult a játékhoz.
– Elnézést – szólalt meg egy hang a derekánál. Lenézett egy óriási nagy gőtére.
– Igen?
– Itt nem szabad ilyet tenni. Semmi Lesújtás. Nem itt fönt. Ez szabály. Ha te harcolni akarni, az embereid harcoltatni az ő embereivel.
– Te ki vagy?
– Én lenni P'tang-P'tang.
– Te isten vagy?
– Határozott.
– Igen? Hány híved van összesen?
– Ötvenegy!
A gőte reménykedve ránézett és hozzátette: – Az lenni sok? Nem tudni számolni.
Rámutatott egy eléggé kezdetlegesen megmintázott alakra a tengerparton Omniában, és azt mondta: – De lenni tét!
Om szemügyre vette a kis halász alakját.
– Amikor meghal, ötven hívőd lesz – intette.
– Az több vagy kevesebb mint ötvenegy?
– Sokkal kevesebb.
– Határozott?
– Igen.
– Ezt nekem senki sem mondani.
Több tucat isten kémlelte a tengerpartot. Om kissé homályosan fölidézte az ephebei szobrokat. Volt egy istennő a rosszul kifaragott bagollyal. Igen.
Om megdörzsölte a fejét. Ez nem istenszerű gondolkozás. Egyszerűbbnek tűnik, amikor idefönt vagy. Az egész egy játék. Elfelejted, hogy odalent nem játék. Emberek halnak meg. Testrészek metélődnek le. Olyanok vagyunk itt fönt, mint a sasok, gondolta. Néha megmutatjuk egy teknősbékának, hogyan kell repülni.
Aztán elengedjük.
Így szólt általánosságban az okkult világhoz: – Odalent emberek fognak meghalni.
Egy tsorti Napisten még arra sem vette a fáradságot, hogy körbenézzen.
– Erre valók – válaszolta. A kezében kockavető dobozt tartott, ami rendkívül hasonlított egy emberi koponyára, rubinokkal a szemgödörben.
– Á, igen – mondta Om. – Ezt elfelejtettem, egy pillanatig. – A koponyára pillantott, aztán odafordult a kis Bőségistennőhőz.
– Mi ez, kedves? Egy bőségszaru? Megnézhetem? Köszi.
Om kiöntötte belőle a gyümölcsök egy részét. Aztán megbökte a Gőteistent.
– A helyedben, cimbora, keresnék valami hosszút és súlyosat – tanácsolta.
– Egy kevesebb mint ötvenegy? – firtatta P 'Tang-P 'Tang.
– Ugyanannyi – szögezte le határozottan Om. A tsorti Isten tarkóját mustrálgatta.
– De neked ezrével vannak – jegyezte meg a Gőteisten. – Te ezrekért harcolsz.
Om megdörzsölte a homlokát. Túl sok időt töltöttem odalent, gondolta. Nem tudom abbahagyni a földhözragadt gondolkodást.
– Azt hiszem – szólalt meg –, azt hiszem, ha ezreket szeretnél, akkor az egyért is harcolnod kell. – Megkopogtatta a Napisten vállát. – Hé, napsugár?
Amikor az Isten odafordult, Om széttörte a bőségszarut a fején.

Ez nem szokványos mennydörgés volt. Dadogott, akár a szupernóvák félénksége, a hang hatalmas, hasogató hullámai, melyek az eget szaggatták. Homok-szökőkút csapott föl és száguldott el a tengerparton hason fekvő testek fölött. Villám döfött le, és szimpatizáló szikrák szökkentek elő lándzsavégekről és kardhegyekről.
Szimónia fölbámult a harsogó sötétségre.
– Mi a fene történik? – Megbökte a testet maga mellett.
Az Argavisti volt. Egymásra meredtek.
Újabb mennydörgés zúzott végig az égbolton. A hullámok egymásra másztak, hogy a hajóhadba téphessenek Hajóderék vetődött félelmetes keccsel hajóderéknak, a mennydörgés basszus szólamát fanyöszörgés ellenpontozta.
Egy törött árboc vágódott a homokba Szimónia feje mellett.
– Meghalunk, ha itt maradunk – mondta. – Gyerünk!
Átbotorkáltak a vízpermeten és a homokon, rettegő és imádkozó katonák csoportjai közt, eljutva valami félig letakart keményhez.
Bekúsztak a nyugalomba, a Teknőc alá.
Másoknak már korábban ugyanez az ötlete támadt. Árnyékba burkolt alakok ültek vagy feküdtek elterülve a sötétben. Urna csüggedten ült a szerszámosládáján. Mintha lett volna valami halvány utalás a levegőben kibelezett halra.
– Az istenek haragszanak – állapította meg Borvorius.
– Átkozottul dühösek – pontosított Argavisti.
– Én magam se vagyok valami boldog – tette hozzá Szimónia. – Istenek? Huh!
– Nem ez a legjobb időpont az istentelenségre – korholta Rham-ap-Efan.
Odakint szőlőszemek záporoztak.
– Gondolni se tudnék jobbat – közölte Szimónia.
Egy darabka bőségszaru-srapnel pattant vissza a Teknőc tetejéről, ami rázkódott vasszögekkel kivert kerekein.
– De miért ránk dühösek? – kérdezte Argavisti. – Azt tesszük, amit ők akarnak.
Borvorius megpróbált mosolyogni. – Istenek, eh? – szólalt meg. – Nem lehet élni se velük, se nélkülük.
Valaki megbökte Szimóniát, és átnyújtott neki egy ázott cigarettát. A valaki egy tsorti katona volt Szimónia, önmaga ellenére, belepöfékelt.
– Jó dohány – dicsérte. – Az, amit mi termelünk, olyan ízű, mint a tevetrágya.
Továbbadta a következő gubbasztó alaknak.
KÖSZÖNÖM.
Borvorius valahonnan előteremtett egy butykost.
– Pokolra kerülsz, ha van benned egy csöpp spiritusz? – tudakolta.
– Úgy mondják – felelte szórakozottan Szimónia. Aztán észrevette a butykost. – Ó, alkoholra gondoltál? Valószínűleg. De kit érdekel? Nem fogok tudni a tűz közelébe kerülni a papoktól. Köszi.
– Add körbe!
KÖSZÖNÖM.
A Teknőc megrázkódott egy villámcsapástól.
– G'n y'himbe bo?
Mindnyájan ránéztek a nyers haldarabokra és Fasta Benj reménykedő arcára.
– Kikaparhatok néhány szenet innen a tűztérből – jegyezte meg Urna egy kicsivel később.
Valaki megkoppintotta Szimónia vállát, fura, bizsergő érzést keltve ezzel.
KÖSZÖNÖM. MENNEM KELL.
Ahogy elvette, tudatára ébredt egy légrohamnak, egy hirtelen levegővételnek az univerzumban. Időben nézett körül ahhoz, hogy lássa, amint egy hullám kiemeli az egyik hajót a vízből, és szétzúzza a dűnéken.
Egy távoli sikoly tette színesebbé a szelet.
A katonák bámultak.
– Emberek voltak alatta – jegyezte meg Argavisti.
Szimónia elejtette a butykost.
– Na, gyerünk! – szólt.
És senki, miközben húzkodták a gerendákat szembeszállva az orkánnal, miközben Urna alkalmazott mindent, amit csak tudott az emelőkről, miközben sisakjaik használták lapátként, hogy a roncs alá ássanak, sem kérdezte meg, hogy kik azok, akikért ásnak, vagy miféle uniformist viselnek az illetők.
A szél ködöt görgetett, forrót és elektromosságtól szikrázót, de a tenger még mindig tört-zúzott.
Szimónia megrántott egy árbocot, s aztán érezte, hogy csökken a súly, ahogy valaki megragadta a másik végét. Fölnézett, egyenesen Tesveer szemébe.
– Nem mondj semmit! – kérte Tesveer.
– Az istenek teszik ezt velünk?
– Ne mondj semmit!
– Tudnom kell!
– Jobb, mintha mi tennénk ezt velünk, nem igaz?
– Még mindig vannak emberek, akik sosem jutottak le a hajókról!
– Soha senki nem állította, hogy az élet habostorta lesz!
Szimónia arrébb húzott valami deszkákat. Alatta volt egy ember, páncélja és tollai annyira elmocskolódtak, hogy fölismerhetetlenné váltak, de a férfi élt.
– Ide hallgass! – mondta Szimónia, miközben a szél ostorozta. – Én nem adom be a derekam! Nem nyertél! Én ezt nem valamiféle istenért csinálom, akár léteznek, akár nem! A többi emberért teszem! És azonnal hagyd abba ezt a vigyorgást!
Két kocka pottyant a homokra. Egy ideig csillogtak és sercegtek, aztán elenyésztek.
A tenger lecsillapodott. A köd foszlányossá vált, aztán semmivé gomolygott. Még mindig reszketett egy fátyol a levegőben, de a nap legalább újra látható lett, ha csak egy fényesebb részként is az ég boltozatján.
Újból az érzett, hogy a világegyetem nagy levegőt vesz.
Megjelentek az istenek, átlátszóan és váltakozva hol élesen, hol elmosódottan. A nap megcsillant épp csak jelzett aranyfürtökön és szárnyakon és lantokon.
Amikor megszólaltak, egy szólamban beszéltek, a hangjuk előrébb libegett vagy a többiek mögött kullogott, ahogy mindig megesik, amikor egy csapatnyi ember megpróbál híven elismételni valamit, aminek elmondását a szájukba rágták.
Om ott volt a tömegben, pont a tsorti Mennydörgés Isten mögött, arcán révedező kifejezéssel. Észrevehető volt, bár csakis Tesveer számára, hogy a Mennydörgés Isten jobb karja oly módon tűnik el a háta mögött, ami, hogy ha el lehet ilyesmit képzelni, azt sugalmazza, hogy valaki a fájdalomküszöbig csavargatja.
Amit az istenek mondtak, minden hadviselő fél saját anyanyelvén hallotta, saját fölfogókészségének megfelelően. Ez volt a veleje:
I. Ez Nem Játék.
II. Itt és Most, Elevenek Vagytok.

És aztán az egész véget ért.

– Jó püspök lenne belőled – vélte Tesveer.
– Belőlem? – ámult Didaktülosz. – Én filozófus vagyok!
– Remek. Ideje, hogy nekünk is legyen egy.
– És ephebei!
– Remek. Kigondolhatnál egy jobb módszert az ország kormányzására. Nem a papoknak kellene megtennie. Nem tudnak erről rendesen gondolkozni. És a katonák sem.
– Köszönöm – morrant Szimónia.
A Cenobiarcha kertjében üldögéltek. Magasan a fejük fölött egy sas körözött, keresve bármit, ami nem teknősbéka.
– Nekem tetszik a demokrácia gondolata. Jó az embereknek, ha van valaki, akiben senki sem bízik – jelentette ki Tesveer. – Akkor mindenki boldog. Gondold csak végig! Szimónia?
– Igen?
– Megteszlek téged a Kvizíció főnökévé.
– Mi?
– Azt akarom, hogy véget érjen. És azt akarom, hogy a nehezebbik úton érjen véget.
– Azt akarod, hogy megöljem az összes inkvizítort? Szívesen!
– Nem. Az a könnyebbik megoldás. A lehető legkevesebb halált akarom. Azokét, akik élvezték, esetleg. De csak azokét. Na már most... hol van Urna?
A Mozgó Teknőc még mindig a tengerparton rostokolt, kerekeit betemette a vihar odafútta homok. Urna túlságosan zavarban volt ahhoz, hogy megpróbálja kiásni.
– Amikor utoljára láttam, a kapu mechanizmusával babrált – válaszolta Didaktülosz. – Olyankor a legboldogabb, amikor elbabrálhat valamivel.
– Igen. Majd találnunk kell dolgokat, hogy egyfolytában foglalkoztassuk. Öntözés. Építészet. Ilyesmik.
– És te mit fogsz csinálni? – tudakolta Szimónia.
– Le kell másoljam a Könyvtárt – felelte Tesveer.
– De nem tudsz olvasni és írni – vetette ellen Didaktülosz.
– Valóban. De látok és tudok rajzolni. Két példányban. Egyet itt tartunk.
– Bőven lesz hely, amikor elégettük a Septateuchot – jegyezte meg Szimónia.
– Nem égetünk el semmit. Egyszerre csak egyet lépjen az ember – közölte Tesveer. Kinézett a sivatag vibráló vonalára. Fura. Soha nem volt olyan boldog, mint akkor a sivatagban.
– És aztán... – kezdte.
– Igen?
Tesveer levitte tekintetét a Citadella körüli szántóföldekre és falvakra. Sóhajtott.
– És aztán jobban tesszük, ha elboldogulunk a dolgokkal – jelentette ki. – Minden nap.

Fasta Benj hazaevezett, mégpedig elmélkedő hangulatban.
Remek néhány nap volt, az biztos. Találkozott egy csomó új emberrel és eladott egész sok halat P'Tang-P'Tang, alacsonyabb rangú szolgáival együtt, személyesen beszélt vele, megígértetve, hogy nem bocsátkoznak háborúba valami hellyel, amiről addig sosem hallott. Beleegyezett.[11]
Némelyik az új emberek közül megmutatta neki ezt az elképesztő módszert villámcsiholásra. Megütöd ezt a követ ezzel a kemény izédarabbal, és kicsiny villámlásokat kapsz, amik rápottyannak erre a száraz valamire, ami vörös lesz és forró, mint a nap. Ha több fát teszel rá, nagyobb lesz, és ha halat teszel rá, az megfeketedik, ha elég gyors vagy, akkor nem feketedik meg, hanem megbarnul és jobb lesz az íze, mint bármié, amit addig kóstolt, noha ez nem nehéz. És adtak neki néhány kést, ami nem kőből készült és szövetet, ami nem nádból készült, és egészében véve, az élet kezdett fölvirágozni Fasta Benj és a népe számára.
Nem értette, hogy miért akarná egy csomó ember Pacha Moj bácsikáját megütni egy nagy kővel, de az biztos, hogy ez határozottan növelte a technológiai fejlődés tempóját.

Senki, még Tesveer sem, vette észre, hogy az öreg Lu-Tze többé nincs ott. Az észrevétlenség, akár jelen van, akár nincs, része a történelemszerzetes eszköztárának.
Ami azt illeti, összepakolta a söprűjét és a bonszájhegyeit, és titkos alagutakon meg görbe utakon visszatért a titkos völgybe a központi csúcsok közt, ahol az apát már várt rá. Az apát sakkozott a hosszú galérián, amely lenézett a völgyre. Szökőkutak csobogtak a kertekben és fecskék röpködtek ki-be az ablakokon.
– Minden jól ment? – kérdezte az apát föl se nézve.
– Igen jól, uram – válaszolta Lu-Tze. – Bár kissé meg kellett noszogatnom a dolgokat.
– Bárcsak ne csinálnál ilyesmit – sóhajtotta az apát egy parasztot forgatva ujjai közt. – Egy nap túl fogsz lőni a célon.
– A történelem miatt van, ami mostanság jut nekünk – felelte Lu-Tze. – Tisztára selejtes, uram. Állandóan kénytelen vagyok toldozni-foltozni...
– Igen, igen...
– Sokkal jobb történelemhez jutottunk valaha, a régi szép időkben.
– A dolgok mindig jobbak voltak, mint amilyenek most. Ez a dolgok természetéből adódik.
– Igen, uram. Uram?
Az apát enyhe ingerültséggel fölnézett.
– Ööö... tudja, a könyvek azt mondják, hogy Tesveer meghalt és rettenetes háború következett egy teljes évszázadig?
– Tudod, hogy a látásom már nem a régi, Lu-Tze.
– Hát... most nem teljesen így van.
– Nincs jelentősége mindaddig, míg a végén minden rendbe jön – vélte az apát.
– Igen, uram – mondta a történelemszerzetes.
– Lesz néhány hét a következő megbízatásod előtt. Miért nem pihensz egy kicsit?
– Köszönöm, uram. Azt gondoltam, lemennék az erdőbe, és megfigyelnék néhány kidőlő fát.
– Kiváló gyakorlás. Kiváló gyakorlás. Mindig a munkán jár az eszed, mi?
Miközben Lu-Tze távozott, az apát fölpillantott ellenfelére.
– Derék ember, ez a fickó – jelentette ki. – Te lépsz.
Az ellenfél sokáig keményen meredt a sakktáblára.
Az apát kíváncsian várta, hogy miféle hosszú távú, fondorlatos stratégiákkal fog előállni. Aztán az ellenfele megkocogtatott egy sakkfigurát csontos ujjával.
JUTTASD MEGINT ESZEMBE – mondta –, HOGYAN IS LÉPHETNEK A KIS LÓ ALAKÚ FIGURÁK.

Végül Tesveer meghalt, igen szokatlan körülmények közt.
Nagy kort ért meg, ám legalább ez nem volt szokatlan az Egyházban. Ahogy mondta, az ember legyen serény, minden nap.
Hajnalban kelt, és odaballagott az ablakhoz. Szerette megfigyelni a napkeltét.
Sose jutottak hozzá, hogy pótolják a Templom kapuját. Eltekintve minden mástól, még Urna sem tudott kitalálni semmiféle módszert a megolvadt fém bizarrul eltorzult halmának eltávolítására. Így aztán csak lépcsőt építettek fölé. És egy-két évvel később az emberek egész jól elfogadták, és azt mondták, ez alighanem jelképes. Nem valamié, egész pontosan, de azért jelkép. Határozottan szimbolikus.
De a nap leragyogott a Könyvtár rézkupolájáról. Tesveer megjegyezte, hogy majd érdeklődnie kellene az új szárny építéséről. Mostanság túl sok volt a panasz a túlzsúfoltság miatt.
Mindenhonnan jöttek emberek meglátogatni a Könyvtárt. Ez volt a legnagyobb nem-mágikus könyvtár a világon. Úgy tűnt, Ephebe filozófusainak fele most itt él, és Omnia is produkált már egy-két saját bölcselőt. És még papok is jöttek, hogy valamennyi időt eltöltsenek benne, a vallásos könyvek gyűjteménye miatt. Ezerkétszáznyolcvanhárom vallásos könyv volt benne immár, mindegyik – saját maga szerint – az egyetlen, amit egy embernek valaha is el kell olvasnia. Valahogy egész kedves volt mindet együtt látni. Ahogy Didaktülosz szokta volt mondani, az embernek muszáj röhögni.
Az alatt történt, amíg Tesveer a reggelijét ette, hogy az alesperes, akinek feladata volt fölolvasni neki aznapi találkozóit és tapintatosan bebiztosítani, hogy a Cenobiarcha ne viselje alsónadrágját kívül, szégyenlősen gratulált.
– Mmm? – motyogta Tesveer, míg zabkásája lecsöpögött a kanálról.
– Száz éve – ismételte meg az alesperes. – Amióta megjárta a sivatagot, Uram.
– Tényleg? Azt hittem, hogy, mm, ötven éve? Hatvan évnél semmiképp se lehet több, fiú.
– Huh, száz év, nagyuram. Megnéztük az annalesekben.
– Nahát. Száz éve? Egy évszázada? – Tesveer nagyon óvatosan letette a kanalát, és rámeredt a vele szemben lévő, sima, fehér falra. Az alesperes azon kapta magát, hogy megfordul megnézni, mire bámul a Cenobiarcha, de nem volt ott semmi, csak a fal fehérsége.
– Száz éve – mélázott Tesveer. – Mmm. Te jó Isten. Elfelejtettem. – Nevetett – Elfelejtettem. Száz éve, eh? De itt és most, mi...
Az alesperes megpördült.
– Cenobiarcha?
Közelebb lépett, a vér kifutott az arcából.
– Uram?
Megfordult, és elrohant segítségért.
Tesveer teteme csaknem kecsesen borult előre, nekicsapódva az asztalnak. A tál kiborult, és zabkása csöpögött le a padlóra.
És aztán Tesveer fölállt anélkül, hogy pillantást vetett volna a hullájára.
– Hah. Nem számítottam rád – mondta.
A Halál abbahagyta a falnak támaszkodást.
MILYEN SZERENCSÉS VOLTÁL.
– De még mindig rengeteg a teendő...
IGEN. MINDIG ÍGY VAN.
Tesveer követte az ösztövér alakot át a falon, ahol, az árnyékszék helyett, ami a túloldalt elfoglalta a rendes térben, ott lelt...
...fekete homokot.
A fény ragyogó volt, kristályos, egy csillagokkal teli fekete égbolton.
– Á! Tényleg van egy sivatag. Mindenki ezt kapja? – kérdezte Tesveer.
KI TUDJA?
– És mi van a sivatag végén?
ÍTÉLET.
Tesveer ezt fontolóra vette.
– Melyik végén?
A Halál vigyorgott, és oldalt lépett.
Amiről Tesveer azt hitte, hogy szikla a homokban, egy összegörnyedt alak volt, térdét átkulcsolva ült. Úgy látszott, megbénította a félelem.
Tesveer csak bámult.
– Vorbis? – hitetlenkedett.
Ránézett a Halálra.
– De hát Vorbis száz évvel ezelőtt meghalt!
IGEN. EGYEDÜL KELL VÉGIGMENNIE AZ UTAT. TELJESEN EGYEDÜL ÖNMAGÁVAL. HA MERI.
– Itt volt száz évig?
VALÓSZÍNŰLEG NEM. AZ IDŐ ITT MÁS. SOKKAL... SZEMÉLYESEBB.
– Á! Úgy érted, a száz év elröpülhet, mint néhány pillanat?
A SZÁZ ÉV ELTARTHAT EGY ÖRÖKKÉVALÓSÁGIG.
A feketén-fekete szempár esedezve meredt Tesveetre, aki automatikusan kinyúlt, gondolkozás nélkül... és aztán tétovázott.
GYILKOS VOLT – mondta a Halál. – ÉS GYILKOSOK TEREMTŐJE. KÍNVALLATÓ. ÉRZELEMMENTES. KEGYETLEN. SZÍVTELEN. KÖNYÖRTELEN.
– Igen. Tudom. Ő Vorbis – felelte Tesveer. Vorbis megváltoztatta az embereket. Néha halott emberekké változtatta őket. De mindig megváltoztatta őket. Ez volt az ő diadala.
Sóhajtott.
– De én meg én vagyok – szögezte le.
Vorbis fölállt, habozva, és követte Tesveert át a sivatagon.
A Halál nézte, ahogy elmennek.

Vége

Jegyzetek:

1. Vagy, ha az omnianizmus híve vagy, a Sark.

2. Amely az egy-méret-passzol-mindenkire, húzzuk-szorosabbra-a-csavarokat fajtából való.

3. Vagyis tette volna. Ha ott lett volna. De nem volt. Tehát nem tehette.

4. Negyven, két lábbal szilárdan a talajon álló ember kell egyetlen olyan ember eltartásához, aki a fellegekben jár.

5. A szavak az elme lakmuszpapírja. Ha olyasvalaki hatalmában találod magad, aki hidegvérrel használja a „folytassa!” szót, sietve menj el valahová máshová! De ha még azt is mondja „Beléphetsz!”, meg se állj csomagolni!

6. Föltéve, hogy az illető nem szegény, nem is külföldi és nem jogképtelen annak okán, hogy elmebeteg, léha avagy nő.

7. begolyózott

8. Vagyis mielőtt a lakosok hagyták legelészni a kecskéik mindenfelé. Semmi sem képes úgy elsivatagosítani a tájat, mint a kecskék.

9. De nem kellő mennyiségű.

10. Mint oly sok korai gondolkodó, az ephebeiek is azt hitték, hogy a gondolatok a szívből erednek és hogy az agy pusztán a vér hűtésére szolgáló szerv.

11. Fasta Benj népének nem volt szava a háborúra, hiszen nem volt kivel harcolniuk, és az élet amúgy is épp elég nehéz. P'Tang-P'Tang szavai így ekképpen érkeztek meg: – Emlékszel, amikor Pacha Moj megütötte a bácsikáját egy nagy kővel? Olyan, csak sokkal rosszabb.

Tartalom

- Na már most, figyeljük

- A kérelmezők szétszóródtak

- Az ephebeiek keresztülmentek

- Om kilenctizede szunyókált

- Egy újabb pajta következett

- Jegyzetek