Tartalomjegyzék

Rövid bevezető

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

EPILÓGUS

Köszönöm szépen!

Ha tetszett a könyv...

Jalan Jalan

Útinapló egy mosolygó világból

Sperla Ervin

Rövid bevezető

Még az évezred elején, de majd húsz évvel azután, hogy gyerekkoromban megálmodtam, sikerült körbeutaznom a világot. Végig is írtam az utat, és ezeket a helyszíni tudósításokat egyre többen olvasták, barátok és ismeretlenek egyaránt. Azután évekkel később összeállítottam belőlük egy könyvet, ezt olvasod most a szerkentyűdön.

A könyv címe: Jalan Jalan, nehezen lefordítható indonéz kifejezés, körülbelül annyit tesz: „csak úgy, kifejezett úti cél nélkül mendegél”. Ez a hátizsákos turisták szokásos üzemmódja az egzotikus országokban, legalábbis azoké, akik nem szervezett csoporttal utaznak, és nem rövid szabadságra érkeztek, így nem kell sietniük.

A helyiek gyakorta nem tudják mire vélni ezt a hozzáállást. Először is, ők nem sétálgatnak csak úgy, cél nélkül, másfelől nem értik, hogy ha már menni akar, akkor a fehér és ezért gazdagnak gondolt idegen miért megy gyalog. Némi kitartással azonban ki lehet vívni a jóindulatukat, és onnantól kissé idióta, de alapvetően kedves fickóként kezelik az elkövetőt. Tulajdonképpen értékelik ők, ha ilyesmit látnak, mert pozitív meglepetés számukra a nyugati embertől általában tapasztalt rohanás után. Ahogy egy helyi barátom egyszer bölcsen megjegyezte: „nektek nyugatiaknak órátok van, nekünk viszont időnk”.

Igyekeztem hát nem sietni, viszont nyitva tartottam a szememet. Időnként balszerencse kísért, és néhány pofonba is beleszaladtam, de ezek ellenére – sőt néha éppen miattuk – egy mosolygó világban jártam. Ezt az utat követhetitek végig a könyvben.

EGY

Nagyszerű utazásomat a terveim szerint Indiában, azon belül a kies Madras városában kellett volna kezdenem. Az azonban még messze van. Mondhatni egyre messzebb. Ugyanakkor máris magam mögött tudhatok egy átutazott napot, egyre jobban kiismerem magam Európa repterein, és lassan ráébredek, hogy micsoda kalandok várnak rám még az első állomáshelyem elérése előtt.

Magyarázatképpen tekintsük át röviden a mai napom programját, amelyet „Hogyan ne utazzunk Madrasba” címen emleget majd a hálás utókor:

1. Az indulás napján hajnal fél kettőig pakoltam, majd ágyba bújtam és fürgén, fegyelmezetten szundítottam egyet négyig.

2. Pontban négykor, az ébresztőóra első csörrenésére kipattantam az ágyból. A fürdőszobai tükörben szembesültem egy önbizalomtól és alváshiánytól duzzadó ábrázattal, amelyet homályosan felismerni véltem, majd heveny kapkodás után kocsiba pattantam, és odaadó párommal a reptérre fuvaroztattam magam.

3. Már a tranzitban ültem és izgatottan tervezgettem, amikor törölték a frankfurti járatomat, aminek következtében odalett a madrasi csatlakozó járat is. Ekkor merész elhatározással visszazsilipeltem a vámon, és új jegyek megszerzése céljából rambói léptekkel a Lufthansa irodája felé indultam.

4. Ott belefutottam a közben szintén törölt müncheni járat 200 mérges, sorban álló utasába. A vasárnapra való tekintettel egyetlen Lufthansa-alkalmazott intézte valamennyi kuncsaft jegyének átírását.

5. Három és fél órával később, amikor még mindig elszántnak voltam mondható, ropogós, új jegyemmel az utolsó pillanatban végre sikerült felszállnom egy gépre – más kérdés, hogy az Zürichbe indult.

6. Volna. A felszállásra várakozó gép belsejében kényelmesen elnyúlva a homlokom lassan kisimult, és már-már a stewardessek esztétikai elemzése kezdett volna foglalkoztatni, amikor közülük a legcsinosabb nagy levegőt vett, és mindannyiunkat lezavart a gépről. Műszaki hiba történt.

7. Az újabb várakozást és gépcserét követően végre felszálltunk, és én repültem boldogan, mint a madár, majd svájci pontossággal úgy érkeztem Zürichbe, hogy a saját leszálló gépem ablakából akadálytalanul megtekinthessem a megcélzott csatlakozó járat sikeres felszállását.

Itt tartunk most. Öröm az ürömben, hogy egy régebbi, hasonló gépeltérítésem kapcsán emlékeztem arra, hogy van a zürichi reptéren egy ingyenes internetsarok; innen írom most az első bejelentkezésemet. Ezzel kapcsolatban külön említést érdemel az a találékonyság, amellyel Tell Vilmoséknak sikerült eldugni a felkiáltójelet a svájci billentyűzeten. Látszik, hogy ez egy érett, komoly demokrácia: itt már írásban sem kiabálnak az emberek.

A dolgok jelenlegi állása szerint egy kis túllövéssel, Szingapúron keresztül fogok Madrasba jutni, körülbelül egy nap múlva. Meglátjuk. Mindenesetre onnan, vagy valahonnan egészen máshonnan jelentkezem legközelebb, úgy egy hét múlva. Világutazni jó!

KETTŐ

Kurva meleg van.

Gondoltam, jó, ha ezt mindjárt az elején tisztázzuk. Először valami nagyon kifinomultat akartam írni ehelyett, de a cizellálással csak csökkenteném a drámai hatást. Voltam én már beljebb a nyárban és közelebb az Egyenlítőhöz, mint most, de ez mégis valami új dolog.

Csak az vigasztal, hogy ezt a poklot még a helyiek is nehezen viselik. Azt mondják, 10 napon belül véget ér a kánikula (amikor már nem leszek itt), „mert ennyire azért nem szokott meleg lenni”.

Lassan kezdek rájönni, hogyan lehet boldogulni ilyen időjárásban. Nem szeretnék visszavenni a napi gyaloglási/utazási adagomból, ezért inkább apró trükkökhöz folyamodok. Például jó, ha állandóan vizes rajtad a ruha meg a kalap (még ha ettől hülyén is nézel ki), továbbá éles szemmel észre kell venni és ki kell használni a legkisebb árnyékot is.

Ugorjunk vissza oda, ahol a múltkor abbahagytuk.

Zürichben az írás után felültem a repülőre, és csodák csodája, akkor és ott tett le, amikor és ahol ígérték. Sőt, volt még egy nem dokumentált plusz megállásunk is Bangkokban, ahol levegőt lehetett venni, amíg a gép személyzetet cserélt. Ismét láttam tehát egy csomó gyönyörű thai kisgyereket, akik talán a legszebbek a világon (ebben régóta megegyezünk a párommal), no meg, szokás szerint, szép, nádszálvékony fiatal nőket (őket nem tárgyaltuk ki a párommal).

A tranzitban felkapott, angol nyelvű helyi napilapokban viszontláttam a fantasztikus thai neveket, amelyekkel nem tudok betelni. Bizarr módon imádom őket. Hogy ti is érezhessétek, miről van szó, idemásolom az aznapi vezércikk első két bekezdésében talált személyneveket: Vorapong Futrakul, Pornsak Durongkhabivon, Ekkarat Meepreecha, Pichet Phanvichartkul. Nem rossz, ugye? Engem leginkább valami B-kategóriás sci-fi szereposztására emlékeztet. Persze, mit ugrálunk mi, európaiak, amikor a jelenlegi finn elnök keresztneve Tarja?

Thaiföldről sok külföldinek az erotikus szolgáltatások jutnak eszébe. Nos, a hírek szerint nemrég letartóztattak egy sor vidéki iskolai pedellust, akik titkos szövetségbe tömörülve gimnazista lányokat közvetítettek ki ínyenc helyi üzletembereknek és politikusoknak (én elsősorban Pornsak úrra tippelek). Szóval nem csak a turistákat kell hibáztatni az ország hírneve miatt.

Bangkok után Szingapúr következett. Az utasok rendszeresen Ázsia legjobb bevásárló repülőterének szavazzák meg az itteni Changi repteret, és a beépített bevásárlóközpont méreteit látva könnyen megértettem, miért. A rövid átszállást követően, a madrasi gépen aztán a szingapúri légitársaság is kitett magáért. Olyan echte indiai eledelt tálaltak nekünk vacsorára, amely megállná a helyét bármelyik madrasi kifőzdében is. Ez volt az a pillanat, amikor végre újra elkapott az India-érzés. Istenem, megint itt vagyok!

Pedig még nem voltam.

Ha karban nem is, de üzemben tartott és harcedzett helyi járat (India)

A leszállás utánra még maradt egy kis aggódnivalóm. Reális esélye volt annak, hogy a két nappal korábban Budapesten, közvetlenül Madrasba feladott csomagom a többszöri járattörlés, átirányítás és jegyátírás miatt legalábbis késni fog, ha ugyan nem veszik el teljesen. Hála azonban a svájciak módszeres pontosságának, a futószalagon ott mosolygott a hátizsákom. Ennek szerfölött örültem, mert nem lett volna kellemes földönfutóként kezdeni az utazást. Levontam a tanulságot: lehetőleg svájci szervezésben kell Indiába utazni, és nem fordítva!

A madrasi repülőtér egyébként már a hamisítatlan indiai formát hozta. Az útlevélkezelésnél fontoskodó arckifejezéssel, de láthatóan összevissza bóklásztak az emberek, és bár a forma kedvéért megpróbáltak sort alkotni, szemmel láthatóan nem értették, mire jó az. A csomagkiadó futószalagját minden bizonnyal maléves szakemberek tervezték, mert eddig csak odahaza láttam ennyire lassú kihozatalt.

Valódi indiai innovációnak tűnt viszont az utasok tájékoztatása. Először hangosbemondták, hogy az első osztályon utazók csomagja ide érkezik, a többieké meg amoda – majd elkezdték teljesen véletlenszerűen adagolni a bőröndöket. Az utasok két megoldás közül választhattak: vagy rohangáltak ide-oda a két, egymástól rafináltan nagy távolságban elhelyezett futószalag között, vagy pedig várakozó álláspontra helyezkedtek és a többiek szemlélésével ütötték el az időt, míg a rohangálók eltűntek a csomagjaikkal.

Szerencsém volt abban is, hogy a megváltozott menetrendemet sikerült még Zürichben a Pesten lakó indiai barátom, Aravind tudtára adni. Ő értesítette az elém rendelt itteni ismerőseit, így a megváltozott útiterv ellenére ott vártak rám a kijáratnál. Ennél fogva nem kellett alkudoznom a taxisokkal, ami több mint 40 óra utazás után nem erősségem. Ráadásul kiderült, hogy ott-tartózkodásom idejére saját lakást kapok a városban!

Madras, vagy ahogy az indiaiak hivatalosan nevezik, Chennai sokban hasonlít az általam eddig látott két másik indiai metropoliszra, Mumbaira (Bombayre) és Delhire. A város nagy kiterjedésű, a tömeg iszonyatos. A szegénység és gazdagság extrém végleteivel találkozni mindenfelé. Láttam szoftverfejlesztői tanfolyam plakátját egy nádfalú viskó oldalára ragasztva.

Viszont az északi nagyvárosok hindu lakosságához képest az itt lakó tamilok jobban élni hagyják az embert. A turista nyugodtan elvan, nem kell minden második lépésnél elhessegetni egy riksást, koldust vagy utcai árust.

Chennai maga is megér egy látogatást, de én elsősorban azért vagyok itt, mert Dél-Indiába akartam jönni, ahol még nem jártam, és repülővel ez volt a legkézenfekvőbb célpont. Meg aztán Chennai közel van sok más, érdekes helyhez. Ezek közül kettőt az elmúlt héten volt alkalmam meglátogatni.

Mahabalipuram és Kanchipuram ősi, dicső hagyományú helyek, rengeteg látnivalóval – de az itteni kirándulásokban mégis a buszút volt a legérdekesebb. Először utaztam ugyanis kis távolságú helyi járatokon (mintha Budapestről Ürömre buszozna az ember). Errefelé a nem-távolsági járat legfeljebb 2–3 órás utat jelent, ennyi idő alatt a legjobb esetben 70–80 km-t lehet megtenni.

Azért hangsúlyozom a távolságot, mert hosszú buszutakat már korábban is tettem Indiában. Azok sem mentesek a maguk kihívásaitól, de közel sem készítenek fel azokra a helyzetekre, amelyekkel egy helyi buszon találkozhatunk.

Mi például úgy kezdtük, hogy a sofőr kábé ötvennel súrolta a mellettünk haladó másik buszt. Ezt a manővert a két járművön utazók szemrebbenés nélkül fogadták, pedig az indiai buszok ablakaiban általában nincs üveg, és mindenki kilógatja a kezét az ablakon. A koccanás előtt az utasok az utolsó pillanatban berántották a karjukat, így senkinek sem esett baja. Én pedig gondolatban megdicsértem magamat, hogy induláskor a mellettem ülő úriembert beengedtem a belső ülésre. Az erős kezdés után a buszvezető a továbbiakban sem hagyta lankadni a hangulatot; rövid utunk folyamán kis híján – de persze mindig csak kis híján – elütöttünk vagy fél tucat motorost és számtalan gyalogost.

Másnap reggel még komolyabbra vettem a dolgot: a két falu között közlekedő iskolabuszra szálltam fel. Elképesztő tömeg volt, ugyanis nemcsak a nebulók, de a jelek szerint mindenki más is rajta utazott. Még a fejem tetején ülő útitárs feje tetején is ültek, vagy harminc gyerek pedig kint lógott a busz oldalán.

Ilyen körülmények között lettem szemtanúja az alábbi jelenetnek. Amikor a keskeny úton nem fértünk el egy megelőzni kívánt téglaszállító teherautó mellett, akkor a sofőr először lassított, majd félgázzal nekirontott és két centivel a teherautó mellett húzott el (az utasok kezei itt is időben bekapva az ablakból). A busz teherautó felőli oldalán lógó kisgyerekek a megfelelő pillanatban leugrottak, futva megkerülték a járművet a busszal átellenes oldalon, majd visszaugrottak a buszra és kapaszkodtak tovább.

Ilyen körülmények között a falusi iskolák tantervébe valószínűleg nem kell tornaórát iktatni. Ha mégis, akkor biztosan nincs felmentett gyerek: mert aki alkalmatlan, az itt el sem jut élve az iskoláig.

Kanchipuram és Mahabalipuram erősen turistaorientált város, így módom nyílt arra, hogy felfrissítsem az utcai árusok aktuális szövegeivel kapcsolatos ismereteimet. Az efféle helyeken ugyanis szinte mindenki, aki szóba áll veled, vagy koldul, vagy el akar neked adni valamit. És mindig vannak új ötleteik, hogy miként érjenek célt. A mostani kedvencem az az „utcai harcos” volt, aki – amikor megtudta, hogy korábban angolt tanítottam – azzal győzködött, hogy ez remek, mert őt éppen most vették fel egy üzletbe próbaidős eladónak, de még be kell bizonyítania, hogy tud angolul. Megtenném-e, hogy vele megyek és tanúskodom?

Túlestem az első tháli vacsorán is. A tháli jellegzetes indiai étel, régiók és néha falvak szerint is változik. Lényege, hogy tálcába süllyesztett kis tartókban különféle szószokat hoznak ki, amelyeket a tálca közepére tálalt rizzsel vagy lepénykékkel kell összegyúrni és megenni, evőeszköz használata nélkül.

A művelet során szociális megfontolásokból kizárólag a jobb kéz használata javasolt, tekintve, hogy a bal kéz errefelé hagyományosan a vécépapír szerepét is betölti. Vajon minden alkalommal magyarázzam el ezeknek a jóembereknek, hogy balkezes vagyok? Bele se fogtam az esélytelennek tűnő vállalkozásba, inkább küzdöttem, mint disznó a jégen, és sikerrel abszolváltam a vacsorát. Igazán finom volt. Sambart, rasamot, karakulambut, kuttut, porial pachadit és applamot ettem – ne firtassuk, melyik micsoda, mert fogalmam sincs róla, és egyébként is, jobb a békesség. Legyen elég annyi, hogy finom volt mindegyik, és a kinézetük alapján evés közben érdekes hipotéziseket farigcsáltam arról, hogy melyik miből készülhetett.

A végére ömlesztve következik néhány érdekesség, amivel a hét során találkoztam.

Az egyik legmenőbb helyi cigarettamárka neve Scissors, azaz Olló: nem találtam senkit, aki ezt indokolni tudta volna.

Mahabalipuram főutcája tele van tibeti ajándékboltokkal. Erről sem sikerült felvilágosítást szereznem, pedig bizarr a helyzet: olyan, mintha New Yorkban csak Los Angeles-i képeslapot lehetne kapni.

Az újsághírek mindig felvidítanak. Vagy legalább meglepnek. A múlt héten, fent északon, Jodhpur városában tömegesküvőt rendeztek 80 kisgyermek számára. A megkérdezett apró menyasszonyok és vőlegények azt sem tudták megmondani, hogy mi a házasság intézményének lényege. Indiában a legális esküvő alsó korhatára egyébként a férfiaknál 21, a nőknél 18 év. Elvileg.

Egy másik lapban azt olvastam, hogy a múlt héten négy ismeretlen meggyilkolta E. Stalin, 28 éves helyi lakost. Csak remélni tudom, hogy nem a nevéért bűnhődött.

Közben én is belekóstoltam az életveszélybe: megtapasztaltam a városi motorozás élményét egy mindenre elszánt indiai sofőr mögött. Az utazást követő, személyes higiéniával kapcsolatos intézkedések felsorolását inkább mellőzzük; legyen elég annyi, hogy nálunk egy hasonló mutatványért visszamenőleg még a sofőr valamikori oktatójának is bevonnák a jogosítványát.

Ennyi fért bele a mai internetidőmbe. Azt már csak legközelebb tudom elmesélni, hogy miért rajongok az indiai videoklipekért.

HÁROM

Találkoztam Istennel.

Tengermély, bölcs tekintete van. Végtelen nyugalom sugárzik belőle. És másfél tonnás. Ő Alagarkoil falu templomi elefántja, aki – India-szerte több száz, talán több ezer társához hasonlóan – napi munkaidőben Ganésát, a hinduk kedvelt elefántfejű istenét személyesíti meg.

A helyiek hite szerint Ganésa ilyenkor valóban beleköltözik a templomban békésen álldogáló elefántba, ezért amikor az ormányát gyöngéden homlokomra helyezte, isteni áldást kaptam tőle. El tudjátok képzelni, hogy a mi Mátyás-templomunk hűvös félhomályába lépve ott találtok egy hatalmas, békésen áldást osztó elefántot? Íme egy újabb példa arra, hogy Indiát meg kell tapasztalni.

Múltkor megígértem, hogy mesélek nagy szerelmemről, az indiai videoklipről.

Amíg Európában és Amerikában a szerencsétlen kliprendezők folyamatosan azon törik magukat, hogy valami újat hozzanak a műfajban, addig Indiában már régen megalkották a felülmúlhatatlan, tökéletes klip receptjét. Legalábbis erre utal, hogy valamennyi indiai videoklip ugyanazon forgatókönyv alapján készül.

Íme a szinopszis: Középkorú, az egykori magyar Hazafias Népfront, majd később az MSZP üdvöskéjére, Nagy Sándorra emlékeztető külsejű férfi főhős (pocak, tömött bajusz, színes, egész arcot betöltő napszemüveg, műbőr autóstáska) kihívóan a kamerába kacsint, majd megpillantja a gyönyörű lugasban önfeledten hintázó női főszereplőt, aki furamód Csongrádi Katára hasonlít (hatalmas szemek, pajkos hajfürtök, enyhén bárgyú mosoly).

Isten még a munkából hazafelé menet is osztja az áldást (India)

Ezután Sándor bő öt percben elmefogyatékost alakít, és minden eszközzel igyekszik nevetségessé tenni magát Kata előtt. Természetesen nem ér el nála semmit, bár a nő kacér mosollyal néhányszor bordán vágja a könyökével. Sándor ilyenkor megtorpan és olyan arcot vág, mint aki egy szabadrúgásnál rossz helyen állt a sorfalban.

A harmadik perc közepe táján rengeteg táncos tűnik elő a semmiből, és nemek szerint csoportosulva a főhősök mögött sorakozik föl. Őrületes Michael Jackson-imitáció kezdődik, amelynek során fény derül arra, hogy Sándor nemcsak idióta kinézetű, de táncolni sem tud. Ennél a résznél egyébként két alesetet is megkülönböztethetünk: vagy külön-külön, esetleg nagytotálban, két szemközti hegyoldalon ropják a csapatok, vagy Kata és Sándor eleve külön párban tévétornáznak: fekvőtámasz, törzshajlítás. És nehogy azt higgyétek, hogy viccelek.

Fontos előírásnak tűnik, hogy a gyakorlatok közben a pár ajkai minél közelebb kerüljenek egymáshoz, ám az esetleges csókot az utolsó pillanatban mindig el kell kerülni. A klip végén, a Sándor bordáját érő további, alattomos támadások után a táncosok diadalmas finálé-pozícióba merevednek. Csapó.

Azt hiszem, ehhez hasonlóan letisztult alkotásokat csak Burmában volt alkalmam megfigyelni, ahol egyszer egy hazai videoklipben a csábító hérosz (ott Gergely Róbert) egymás után 40-szer vette le-föl a napszemüvegét, aminek a felét még le is lassították. Bizony mondom néktek, Ázsia tud valamit. Mi ott, Európában még nagyon fiatalok vagyunk.

Az előzetes tervezés során igyekeztem úgy időzíteni az utamat, hogy mindenhová éppen monszun után érjek. Legyen minden gyönyörű zöld és üde friss, de már ne kelljen csónakkal közlekedni az utcán. Az elképzelés nagyjából bejött, de egy-egy utánlövésnek azért így is tanúja lehetek.

A monszuneső érdekes jelenség. Úgy kezdődik, hogy piszkosul tűz a nap és egyetlen felhő sincs az égen. De ekkor már mindegy: menekülni is késő. Hirtelen beesteledik, és következik a sakk-matt három lépésben:

1. Kipp.

2. Kopp.

3. Térdig ér a víz.

Engem többnyire esernyő nélkül ér a zuhi; na nem mintha az sokat segítene. Ezért igyekszem a dolgot romantikusan felfogni (lásd még: Singing in the Rain), és a lehetőségekhez képest optimista tekintettel gyalogolok tovább az egybefüggő vízoszlop belsejében. Az eső rendszerint meleg, sőt, például a felüljárókról lecsorgó része égetően forró is tud lenni, ezt módszeres tesztelés után bizton állíthatom.

A legutóbbi jelentkezésem óta búcsút mondtam Chennainak, délre tartva bejártam a híres templomváros, Madurai környékét és most már a Kerala nevű csodaországban vagyok.

A látottak alapján Madurai városa valahogy úgy alakulhatott ki, hogy az ott jelenlévő rengeteg vallás megszámlálhatatlan temploma közé néhány lakóházat húztak fel. Hihetetlen, mi minden van itt: hindu, buddhista, szikh és dzsáin templomok, párszi tűztemplom, muzulmán mecset és vagy féltucatnyi keresztény felekezet temploma. Alkalmi kísérőm esküdözött, hogy a helyi gyerekek a tolerancia jegyében mindegyik vallásról tanulnak az iskolában, amit egyébként öt esztendős korukban kezdenek el az írás és az olvasás elsajátításával. Az általam látott iskolák falain éppúgy idézetek voltak a Koránból, mint a Bibliából.

A korábban már megénekelt Aravind barátom családja Maduraiban is rendelkezik kihelyezett részleggel, így ismét úri dolgom volt. A szállást ugyan magam intéztem, de jómódú textilgyáros vendéglátóm több napra rendelkezésemre bocsátott egy autót sofőröstül. Így eljutottam a várostól távolabb eső érdekes helyekre is, azon fölül pedig folytathattam egyik kedvenc kutatási területem, az életveszélyes közlekedési eszközök és módok tudományos igényű vizsgálatát.

Pedig szépen indult minden. A szállásom előtt autóba ültünk, felberregett a motor, és az első néhány sarok eseménymentes abszolválása után meglepetésemben még gratuláltam is mosolygó sofőrömnek.

Erre ő, talán bizonyítási vágytól hajtva, másfél percen belül elütött egy motorost. És ezúttal nemcsak kis híján. Fékcsikorgás, csattanás; egy technikáját tekintve közepesen végrehajtott tripla Axel; káromkodás, kiabálás. Szerencsére nem esett baja a sisakot nem viselő motoros öregúrnak, úgyhogy feltápászkodott, majd némi fűtött vita és heves gesztikulálás után mindenki ment a dolgára. Egyébként szigorúan a közlekedési szabályokat alapul véve a motoros volt a hibás, de Indiában a dolgok sosem fekete-fehérek.

Madurai a templomok mellett fantasztikus gyümölcsturmixaival lopta be magát a szívembe. (Az utóbbi napok fejleményei alapján sajnos lehet, hogy valamit a gyomromba is belopott, bár a következményeket igyekszem még csírájában elfojtani.) Annyira finomak a levek, hogy napokon át nem is ettem szilárd ételt, csak ezeket fogyasztottam. Az általam végrehajtott alapos, számos helyre kiterjedő minőségellenőrzés alapján kijelenthetem: az egész városban a mogorva Mr. Chaudhury lepukkant kimérésében, a West Masi utcában a legfinomabb a lassi(1).

Érdekes a vízhelyzet is. Minden kis vendéglő és kóceráj előterében ott csillog-villog egy hűtőgép, de valóban hideg vizet csak egyetlen helyen, a New College House nevű egységben kapni. Sajnos erre csak napok múlva jöttem rá, addig meleg vízzel oltottam a szomjamat. És ha már a meleg italoknál tartunk, érdekes – bár nem egyértelműen Gerbeaud-kompatibilis – trükköt láttam a forró kávé vagy tea hűtésére: a bennszülöttek apránként kiöntik a csészéből a csészealjba és onnan hörpölik.

Megerősödtem abbéli hitemben is, hogy utazóként egy emberléptékű kisváros vagy falu sokkal élvezhetőbb, mint egy nagyváros. Bár volt autóm, a városon belül szinte mindenhová eljutottam gyalog, így több emberrel találkoztam és beszélgettem, a kevesebb aszfalt és beton miatt pedig a meleg sem volt olyan elviselhetetlen.

A helyi angol nyelvű sajtót továbbra is bújom, és az egyik lap megörvendeztetett egy olyan cikkel, amelyről feltétlenül be kell számolnom nektek. Ez annyira India, hogy jobban nem is lehetne.

Az újság (The Hindu) mellékletében a chennai reptér vezetőjét kérdezték annak alkalmából, hogy a reptér elnyerte az ISO 9001–2000 minőségbiztosítási tanúsítványt. Ez Indiában óriási dolog, mert a helyi vállalatok szeretnek kérkedni a saját tökéletességükkel, ám a termék vagy szolgáltatás minősége ezt általában a legkevésbé sem támasztja alá, ezért nagy szükség van az ilyen bizonyító erejű hivatalos dokumentumokra.

A szóban forgó mellékletet teljes egészében a repülőtér szponzorálta, tehát nyilván önreklámnak szánták. Ennek fényében viszont az interjú szinte szürreális. Következzenek rövidítve, de nem torzítva a kedvenc mondataim:

Kérdés: Mostanában egyre többször óriási tömeg van a reptéren.

Válasz: Igen. Ezért az emberek hibáztathatók. Túl sokan jönnek ki a reptérre – utazni is, de főleg elbúcsúztatni az utazókat.

K. A nem utazó vendégek csak magas belépti díj ellenében juthatnak be a reptérre, ahol azonban még az olyan alapvető szolgáltatások is hiányoznak, mint a vécé vagy a büfé.

V. Így van. A magas díjat azért vezettük be, mert nem akarunk tömeget. Az alapszolgáltatásokat pedig azért nem biztosítjuk, mert a környékbeli falusiak ideszoktak, és már-már piknikezni jártak a repülőtérre.

K. További panasz, hogy a csomagszállító szalag működése nagyon lassú (a szerző itt nem tud nem gondolni saját madrasi kalandjaira). A nagy nehezen kijutó utasokat pedig gátlástalan taxishiénák kopasztják meg.

V. Tökéletesen igaza van. Úgy gondolom, az utóbbi időben sokat javultunk e téren.

K. Vannak terveik jobb közlekedési infrastruktúra kiépítésére?

V. Természetesen. De ezt nem lehet csak a reptér nyakába varrni. Valakinek segítenie kellene.

Az interjú mellett, külön keretes szövegben felsorolták a chennai repülőtér által elért országos rekordokat, a lista közelítette az interjú színvonalát. Megtudtam például, hogy a chennai reptér volt az első Indiában, amelynél a belföldi és a nemzetközi terminált egymás mellé építették, valamint – elképesztő találékonysággal – itt használták először a belföldi terminált külföldi járatok indítására is!

Maduraiban megnéztem a Gandhi-múzeumot. Gandhi ebben a városban hirdette meg a legszegényebbeket támogató mozgalmát, és cserélte le addigi viseletét a nincstelenséget szimbolizáló, egyszerű ágyékkötőre.

Sok látványosság nincs a kiállításon, viszont képekkel illusztrált tablókon, érthetően és meghatóan mutatják be India útját a valamikori függetlenségtől az újra elnyert függetlenségig és egységig, végigvezetve a látogatót a hosszú és gyakran véres, angol gyarmati korszakon. Hát... Maradjunk annyiban, hogy az ember utána egy ideig nem feltétlenül akar angolokkal találkozni. A kiállítás legvégén pedig egy fekete falú terembe jut a látogató, ahol meglátja a múzeum egyetlen Gandhi-ereklyéjét: azt a véres dhotit(2), amelyet a Mahatma az ellene elkövetett merénylet pillanatában viselt.

A Mester (aki férfi) épp sminkel a táncelőadás előtt (India)

Kijövet úgy éreztem: egy ilyen múzeum sokkal többet ér, mintha kiállítottak volna rengeteg apró-cseprő tárgyat, amelyhez Gandhi életében akár csak egyszer is hozzáért.

Madurai után nyugati irányba vezetett tovább az utam. Találtam egy jónak tűnő éjszakai buszjáratot a következő úti célom, Kerala állam felé. A legelső sorban kaptam helyet, ami igazi főnyeremény – főleg akkor, ha az ember jól szeretné látni a kisvártatva kezdődő tamil videofilm-parádét a tőle harminc centire elhelyezett, recsegve harsogó televízióban.

Rezignáltan, csendes meditációs gyakorlatokkal készültem a várható kínszenvedésre. A személyzetnek azonban gondja akadt a videó beindításával, és reményeim éledezni kezdtek. Hirtelen nagy hálával gondoltam vissza az elefántisten minapi áldására, és próbáltam kikönyörögni tőle a videó teljes csődjét, legalább erre az egy éjszakára. Önző kérésekkel azonban ne zavard az Urat: a videó azonnal beindult, és az elkövetkező, igen hosszú időszakban az egy szem sápadtarcún kívül a busz teljes közönsége remekül szórakozott.

A másnap reggel süketen és kialvatlanul, de már Keralában talált. Itt is szembetűnt az a döbbenetes biológiai talány, amelyre már Madrasban fölfigyeltem: Dél-Indiában minden férfi bajszos. A jelenség okát egyelőre még vizsgálom.

NÉGY

– Friend, yoo Amayrica? Bad. Very bad. Very-very bad!

Az ágyamon heverészve töltöttem az éjszakai busz indulása előtti utolsó órákat. Odakint rettenetes meleg, én pedig már mindent láttam Maduraiban, amit akartam, ráadásul úgy gondoltam, hogy talán sose lesz többet kábeltévés szobám, úgyhogy a szokásomtól eltérően televíziót néztem. Remekbe szabott indiai videoklipek mentek minden csatornán, mígnem az egyik adón elkezdték a Siege című, Magyarországon talán Szükségállapot címmel bemutatott filmet. Ebben Denzel Washington, Bruce Willis és Annette Bening veri át egymást kedélyesen, miközben fanatikus arabok túszul ejtik és felrobbantják fél New Yorkot, beleértve az FBI főhadiszállását is. Válaszul a városba bevonul az amerikai hadsereg, és az óvintézkedések egyikeként a lakosság arab nemzetiségű részét gettóba terelik.

A film után összepakoltam, és kimentem a buszhoz. Ott, várakozás közben mondta nekem valaki sajátos kiejtéssel a fenti bevezető mondatot, izgatott tamil nyelvű kommentár kíséretében. Mosolyogva bólogattam, de ez nem elégítette ki újdonsült beszélgetőpartneremet. Rövid keresés után talált az utasok között egy alkalmi tolmácsot, aki valamicskét tudott angolul. Ekkorra már mindenki körbeállt bennünket. Fokozatosan rájöttem, hogy a délutáni tévéfilmről beszélnek.

– Nem, nem vagyok amerikai: Magyarországról, Európából jövök – válaszoltam angolul, mosolyogva. – De én is láttam a filmet délután.

– No-no-no, no film. Life. Life! – felelte erre a kinevezett tolmács. Majd heves magyarázatba kezdett, amiből nagy lassan kihámoztam, hogy valami életszerű eseményről beszél, de nem tudtam mire vélni a dolgot.

2001. szeptember 11-ét írtunk.

Másnap reggel ébredtem tudatára az eseményeknek, amikor egy újságos standon megláttam a napilapokat. Az emberek azóta itt is állandóan erről beszélnek, de a mindennapi élet nem változott. Az események tárgyilagos ismertetése és az áldozatokkal való együttérzés a jellemző. Ezen felül azonban sokan úgy gondolják, hogy az USA múltbeli cselekedeteivel hozzájárult ahhoz, hogy mindez egyáltalán megtörténhessen.

India legalább annyira a terrorizmus áldozatának érzi magát, mint Amerika. És a számokat nézve sokkal több oka is van rá. Igaz, ennyire látványos katasztrófa itt még nem történt, mint ahogy Amerikán kívül másutt sem, ám az utóbbi néhány évtizedben sok tízezer civil lakos esett áldozatul a Pakisztánnal folytatott határviták miatti terrortámadásoknak. India nem felejtette el, hogy az USA ezekben az esetekben az ország kérése ellenére sem segített, hanem – jelentős részben a Szovjetunió elleni stratégia részeként – legalábbis hallgatólagosan, Pakisztánt támogatta. E stratégia szellemében, abszurd módon, még az Osama bin Laden irányította csoport is az USA támogatásával jött létre.

Indiában most sokan úgy látják, hogy Amerika csak akkor vette komolyan és kiáltotta ki nagyhirtelen fontos nemzetközi problémának a terrorizmust, amikor a saját bőrén is megtapasztalta, hogy mit jelent áldozatnak lenni. Több indiai mondta nekem rezignáltan, hogy láthatóan csak akkor jelenik meg valami a világpolitika szintjén, ha az közvetlenül nyugati érdekeket érint.

Ez is egy nézőpont, amely elfogadható, vitatható, talán cáfolható is. Mindenesetre a fentiekkel együtt is India elsőként jelezte feltétlen támogatását az USA felé, valószínűleg azt remélve, hogy az új helyzetben Washington belátja Delhi igazát is, és ezentúl következetesen fellép mindenféle terrorizmus ellen – beleértve azt is, amely az indiaiak szerint Kasmírban(3) folyik.

Az újságokban azt olvasom, hogy szigorú biztonsági intézkedéseket foganatosítottak az országban, mert India attól tart, hogy ő lehet a következő célpont. Ezen intézkedések hatása egyelőre csak annyiban mutatkozott meg, hogy ma az országút közepén leállították és átkutatták a buszunkat a rendőrök. Udvariasan, kedvesen dolgoztak, pániknak nyoma sem volt rajtuk. Az utcán sem észlelek változást, muzulmánok, keresztények és hinduk látszólag ugyanolyan jól megvannak egymással, mint eddig. Itt, Keralában, mindhárom kultúra régóta és nagy számban képviselteti magát.

Persze arra azért kíváncsi vagyok, mi lesz majd jövő héten Calcuttában, a reptéren.

Ennyi aktualitás után most távolodjunk el a politikától, és nézzük, hova vetett legutóbb jósorsom. Röviden összefoglalva: Kerala csodaország! A hétvégén még innen jelentkezem a következő levéllel. Lesz benne történelem, horror, közlekedési ismeretek – szóval minden, mi szem szájnak ingere.

ÖT

Thiruvananthapuram!

Ezt csak úgy mondom – egyrészt nyelvtörőként, másrészt a drámai kezdés miatt, no meg a mai levél hosszát illető miheztartás végett. Ha készen álltok egy kis kalandra, akkor ugorjunk vissza az időben bő 500 esztendőt. Előre kérlek benneteket, hogy bocsássátok meg nekem az alábbiakban megnyilvánuló, rendkívül felszínes történelemszemléletet.

Az 1400-as évek vége felé Európa kulturálisan előbbre tartó részén már virágzott a reneszánsz. Lent délnyugaton, a portugáloknál még nem. Ott más terveket szőttek. Többek között azt próbálták kifürkészni, hogyan szervezik a fineszes arabok a tengeri fűszerkereskedelmet, amelyet rendkívül jövedelmező monopóliummá építettek ki. A vizsgálódás célja persze az is volt, hogy miként lehetne megkerülni az arab kereskedőket, és szert tenni a hozzájuk vándorló bevételek minél nagyobb részére.

Egy zseniális, arabul is folyékonyan beszélő portugál diplomata, akinek a nevét ugyan megőrizte a történelem, de az én memóriám sajnos nem, különböző arab udvarokban kémkedve kinyomozta, hogy a fűszerek az indiai Malabár elosztó központjából indulnak Európa felé, bár egy részüket valószínűleg még távolabb, az úgynevezett Fűszer-szigeteken (a mai Indonézia területén) termesztik. Ez utóbbi állítást évszázadokkal korábban már egy Marco Polo nevű európai utazó is megkockáztatta, ám akkor nem sokan hittek neki.

Most viszont a portugálok elszánták magukat. Segítségükre volt, hogy ekkoriban ők számítottak Európa legjobb hajósainak, elsősorban egy titokként őrzött navigációs technika miatt. Ezidőtájt egyedül ők tudták meghatározni egy nyílt tengeren vitorlázó hajó pontos helyzetét a képzeletbeli észak-déli tengelyen (a kelet-nyugati tájolás problémáját ekkor még senki sem tudta megoldani).

Ezen ügyes trükk óriási jelentősége abban állt, hogy lehetővé tette, hogy a portugál hajósok tartósan látótávolságon kívülre merészkedjenek a partoktól. Mivel az európai tengeri hajózás ekkor még nem jutott túl az Altanti-óceán keleti vizein, a hazavágyó portugáloknak csak annyit kellett tenniük, hogy a semmi közepén elhajóztak a megfelelő észak-dél pozícióba, tudva, hogy ott keletnek fordulva előbb-utóbb biztosan hazatalálnak Lisszabonba. Velük szemben a többi európai hajósnemzet még hosszú ideig csak az európai vagy afrikai partokat követve tudott tájékozódni, a nyílt vízen pedig talált-süllyedt alapon folytatta navigációs kísérleteit.

Mindezen ismeretek birtokában, egy Vasco da Gama nevezetű kapitány vezetésével végül a portugálok jutottak el először tengeri úton Indiába úgy, hogy megkerülték Afrikát. Igaz, India tengeri felfedezésének dicsőségét magáénak követelte egy bizonyos Colombus, spanyol szolgálatban hajózó tengerész is, aki saját meggyőződése szerint hat esztendővel korábban az ellenkező irányba indulva ért el ugyanoda.

Portugáliának sikerült hát az arabok hátába kerülni. Hajóik a terv szerint elsősorban fűszerekért és más legendás árucikkekért indultak Malabárba. Ám találtak ott mást is, amitől legalább annyira leesett az álluk.

Az efféle expedíciókkal általában szerzetesek is utaztak; részben a legénység lelki üdve érdekében, de főleg azért, hogy megfelelő irányba befolyásolják az út közben esetleg felfedezett barbár népek vallási világképét. Képzeljük magunk elé azokat az izgalmas pillanatokat, amikor Malabár szirtjeihez közelítve a hajófedélzeten kémlelő portugál szerzetesek már előre fenték a keresztjeiket és melegítették a Bibliát. Majd partra szálltak, és a legnagyobb döbbenetükre az európaival egyidős, 1500 éves keresztény kultúrával találták szembe magukat, amelynek létezéséről korábban sejtelmük sem volt. A vallástörténet egyik nagy pillanata lehetett ez a találkozás. Ráadásul az itteni keresztények érthető módon soha nem hallottak a pápaságról, amelynek intézménye számukra újkeletű fejlemény volt – ez tovább fokozta a helyzet pikantériáját.

A felsőbbrendűségükbe vetett hitükben erősen megtépázott európaiaknak ezek után még arra is rá kellett döbbenniük, hogy a keresztények mellett egy hasonlóan régi eredetű zsidó közösség is él a környéken. Sőt, a kínai kereskedők is megelőzték őket, és már több évtizede létrehozták a maguk állandó telepeit. Mindez, vegyítve a nemsokára meginduló portugál, francia és holland, majd később angol átutazókkal és telepesekkel, no meg a folyamatos muzulmán beáramlással, egy olyan állam alapjait formálta meg, amely ma is kivételes Indiában.

Belső vízi utak – a legjobb közlekedési mód Keralában (India)

Hogy mitől egyedi Kerala? Például attól, hogy míg egész India átlagát tekintve az írástudók aránya valamivel 50% alatt van, addig Kerala lakosainak 95%-a írástudó. Azután itt a legkisebb a földtulajdon koncentráltsága is, ami a társadalmi egyenlőtlenség egyik fő oka India más területein.

Nálam felkészültebb szakemberek ezt a viszonylagos fejlettséget a történelmi hagyományú kozmopolitizmus mellett két okra vezetik vissza. Az egyik, hogy a mai Kerala területén egykor uralkodó maharadzsák, Indiában páratlan módon, nem kizárólag luxusra és háborúskodásra költötték mesés vagyonukat, hanem egyes alapszolgáltatások, például az oktatás kiépítésére is. A másik ok otthonról olvasva meglepő lesz, bár itt természetesnek tűnik: a kommunista párt folyamatosan erős befolyása. Kerala a világ első és eleddig egyetlen olyan állama, ahol a kommunisták valóban demokratikus választások útján jutottak hatalomra, első ízben 1957-ben és azóta többször is. Ha jól tudom, e sorok írásakor ugyan éppen ellenzékben vannak, de a falvakon-városokon átutazva rengeteg helyen látni a sarló-kalapácsos vörös lobogót.

Kerala további érdekességeiből az itt töltött másfél hét alatt csodálatos ízelítőt kaptam. Az itteni körutat Kochiban kezdtem és fejeztem be. Ez a több szigetre és félszigetre települt város őrzi leginkább a valamikori eklektikus hangulatot. Az óvárosi részeken sétálva eljutottam a Szent Ferenc templomba, ahová Vasco da Gamát temették. Láttam azt a kicsi zsinagógát, amely az itteni zsidóság szellemi központja és amely a legrégibb zsinagóga az egész Brit Nemzetközösségben. A mára apróra zsugorodott közösséget már csak néhány, később betelepülő, úgynevezett „fehér zsidó” alkotja, mivel az eredeti, „fekete zsidók” fokozatosan beolvadtak az indiai közösségbe.

Megtaláltam a régi holland temetőt is; a sírkövek többségét rég benőtte a buja trópusi növényzet és különféle pillangók repkednek közöttük. A minden évben megérkező monszun, meg a kitartóan fújó szél kevés kivétellel olvashatatlanná marta a 3–400 éves sírfeliratokat. Végezetül a tengerparton ma is ott működnek a gémeskútra emlékeztető, óriási halászhálók, amelyek építési technikáját még a kínai betelepülők hozták magukkal több mint félezer évvel ezelőtt.

A világ minden tája itt van egyben, kicsiben, és mellé rengeteg zöldterület, pálmafák, virágok, madarak mindenfelé. Gyönyörű látvány!

A városnézés mellett sort kerítettem néhány aktuális feladat elvégzésére is. Például meglátogattam a K G. Peter’s De Luxe Laundry Service elnevezésű szolgáltató egységet. A név alapján valami emelkedettebb helyet vártam, ezért több ízben simán elsétáltam a koszos kis lyuk mellett, ami a neve szerint egy luxusmosodának ad otthont, mégis úgy fest, mintha egy máig ki nem hevert bombatalálat érte volna egy nagyon régi háborúban.

Ázsiában nem kis siker, hogy az egyik boltban találtam emberi fogyasztásra alkalmas tejet, igaz, horogkeresztes csomagolásban – ennek a nácik által kis változtatással átvett, régi szanszkrit szimbólumnak itt nincs negatív áthallása. Utazási információért pedig elballagtam a tourist development centre-be. Az elírást nagyon is freudinak érzem: errefelé tényleg sokszor nem a turizmust, hanem a turistát akarják fejleszteni.

Kochi alapos feltérképezését követően vonatra szálltam. Irány a következő úticél, Kerala fővárosa: Thiruvananthapuram! A helyi nyelv, a malayalam sebességére jellemző, hogy ezt a városnevet körülbelül ugyanannyi idő alatt mondják ki, mint mi azt, hogy Pécs. Az itteni utcai árusok karattyolása úgy hangzik, mint amikor nálunk a gyógyszerreklámok végén időtakarékossági megfontolásokból gyorsítva játsszák le a mellékhatásokra figyelmeztető kötelező szöveget. A település másik gyakran használt neve, Trivandrum, már rövid alaknak számít.

Thiruvananthapuramban egy fontos stratégiai győzelmet is elkönyvelhettem magamnak: rövid, de szívós küzdelem után sikerült visszaszereznem az ellenőrzést a tápcsatornám működése felett. A győzelem önfeledt boldogsággal töltött el: higgyétek el, nem nyerő dolog hosszú távon a vécék elérhetőségére optimalizálni az útitervet.

Utólagos vizsgálatom során az okokat keresve oda lyukadtam ki, hogy a madurai Mr. Chaudhury korábban megénekelt üdítőital-kimérésében a poharak tisztasága valószínűleg jelentősen alulmúlta a reményeimet. Ráadásul a baj nem járt egyedül: a hasmenés mellé még egy komolyabb lázat is összeszedtem. Nálam a láz már enyhe esetben is legalább 38,5-tel kezdődik, ez pedig nem volt enyhe.

Úgy döntöttem, hogy nem akarom rögtön az út elején gyógyszerekkel tömni magam, viszont a borogatáshoz szükséges hideg víz errefelé egyszerűen nem létezik. Ezért kínomban feltaláltam egy újszerű gyógymódot: a légpriznicet. A kezelés úgy zajlott, hogy lefeküdtem, nyaktól lefelé jól betakaróztam, majd bólogató kacsa módjára belebuktam az ágy mellé állított vödör vízbe, és a magamra irányított ventillátort olyan erős fokozatra kapcsoltam, hogy lefújja a hajat a fejemről. Aztán étlen-szomjan ezt ismételtem másfél napon át.

Primitív módszer, de nagyon hatásosnak bizonyult: a végére úgy éreztem, hogy némi tökéletesítés után még hibernálni is tudnám magam.

A fentiek fényében érthető, hogy a nyavalyák elmúltával euforikus hangulatba kerültem. Ünneplés ürügyén a rongyrázás mellett döntöttem, és meghívtam magam a város legjobb szállodájának svédasztalos ebédjére, kiegészítve azt az első indiai sörömmel. Ez utóbbival azért vártam ilyen hosszú ideig, mert Dél-India nagy részén egy úgy-ahogy betartott alkoholtilalmi törvény van érvényben, ezért az átlagos boltokban nem lehet szeszes italt kapni.

Amikor egy hirtelen ötlettel az utcáról betoppantam az étterembe, megtapasztaltam, hogy a fehér bőrszínnek Indiában még ma is vannak előnyei. Ha ugyanis valamelyik budapesti luxushotelben próbáltam volna így megjelenni, akkor a ruházatom alapján habozás nélkül az „Alkalmi takarítók felvétele. Ne kopogjon!” feliratú ajtóhoz irányítottak volna. Itt viszont nyájasan betessékeltek, és az emeleti étteremben egy csillogó-villogó asztalhoz ültettek, rendkívül választékosan öltözött helyi potentátok közé, akiknek láttán végül mégiscsak sikerült prolinak éreznem magamat.

Az ebéd fantasztikus volt. Aztán hozták a számlát, és azt hittem, rosszul látok: 7 dollár szerepelt a cetli alján. Egy óriási svédasztalért, sörrel, borravalóval együtt, Kerala első számú luxusszállodájában.

Másnap Thiruvananthapuramtól nem messze, indiai utam legdélebbi pontján megnéztem egy kőfallal körülvett gyönyörű favárat, amelynek a neve szintén nem hangzik rosszul: Padmanabhapuram. Valaha itt volt a helyi maharadzsa főhadiszállása. Gondolatban pedig már a legjobban várt attrakcióra készültem: a belvízi hajózásra.

Kerala középső részét egy, a tengerrel összeköttetésben álló, természetes eredetű tó-, folyó- és csatornahálózat szövi át. Ezen a környéken érdemes helyi kompon utazni, mert lassabb ugyan, de sokkal olcsóbb és sokkal izgalmasabb, mint a vonat vagy a busz – a turistahajókról nem is beszélve. Olyan élmény, mintha egy skanzennel egybeépült vízimadár-rezervátumba látogatna az ember. A víz néhol dunányi széles, máshol kicsiny patak. Sok helyütt teljesen ellepi a felszínét a vízijácint, azon hajózni olyan, mintha vízágyon feküdne az ember: szilárd talajt lát maga alatt, mégis érzi a víz hullámzását. Az összefüggő vízfelületet keskeny, helyenként csak 1–2 méter széles földnyelvek szakítják meg, ám ezeken hihetetlen módon egész kis falvak férnek meg: a lépésnyi helyekre a lakóházakon felül még a konyhakertet és a háziállatokat is besuszterolják a lakosok.

Kerala csodái még ezzel sem értek véget. A víz után következtek a hegyek. Az állam keleti szélén, majd 2000 méteres magasságban található a Periyar nemzeti park, amely az indiai tigris egyik utolsó természetes élőhelye. Nagymacskát élőben nem láttam, az csak kevesekkel előforduló, igen ritka szerencse. Viszont azt tanúsítom, hogy a dzsungelben sokkal kisebb állatoktól is meg lehet ijedni. Néha egészen kicsiktől is.

Vegyük például a piócát.

Pechemre egy esős hajnal utáni reggelen jelentkeztem erdei gyalogtúrára. A vezetőnk borús tekintettel és egy hatalmas műanyag flakonnal jelent meg a találkozási ponton. A flakonban lévő barna porral vastagon behintette a lábainkat, magyarázatképpen pedig ennyit mondott: „egy kicsit sok lesz a pióca”.

Hát az nem kifejezés, hogy sok volt a pióca. Piszkosul sok volt a pióca. Eszméletlenül sok volt a pióca. Én és ti, valamennyi kedves olvasóm, ennyi piócát még együtt, egész életünkben, összesen nem láttunk.

Annyi volt a pióca, hogy – esküszöm, nem költői túlzás következik – helyenként teljesen eltakarták a talajt. Nem a földön és a lehullott leveleken gyalogoltunk, hanem egy több centiméter hosszan felnyúlva áldozat után tapogatózó, a túlélési versenytől hajtott, őrjöngő piócaerdő tetején. Lényegében egy eleven, vérszomjas perzsaszőnyegen kellett átgázolnunk.

Hiába tapostuk agyon a lábunk alá kerülő piócákat, mellőlük azonnal a cipőnk oldalára szívta magát 30–40 éhes példány, és máris kapaszkodott felfelé, feltehetően a testhőmérsékletet vagy a gravitációt érzékelve. Micsoda horrorfilmet lehetne ebből csinálni, vigasztaltam magamat. Percenként ugrottunk fel egy-egy kidőlt fatörzsre letisztogatni magunkat, de ezek a kis vérszívó gépek annyira jól vannak megépítve, hogy meglepően nehéz elbánni velük. Az út eddigi legnagyobb kihagyott lehetősége, hogy annyira be voltam tojva, hogy egyszerűen nem volt lélekjelenlétem megállni, várni egy fél percet, és lefényképezni a lábamat. Több díjat nyerhettem volna azzal a fotóval, ráadásul akkor legalább néhányan elhinnétek nekem az előző néhány bekezdést.

Kerala ezen felül is tartogatott meglepetéseket. Szólhatnék a nagyszerű halcurry-kről, vagy az érdekes és nagyon finom, arabos ízesítésű turmixokról, amelyeket csak itt lehet megtalálni. Mesélhetnék P. K. Devan nagymesterről, akinek a családja több mint 100 esztendeje táncolja a kathakalit, Kerala vallásos templomi táncszínházát, és akinek a bemutatót kísérő előadása olyan mély nyomot hagyott bennem, hogy még most is a hatása alatt vagyok, és én is ilyen életörömmel szeretnék bírni majd 73 évesen. Ám ezek helyett mégis valami másról lesz szó, mert úgy vélem, épületesebb lehet a nyájas olvasó számára, ha a mai levelemet némi objektív közlekedési ismeretterjesztéssel zárom.

Előző és mostani indiai utam alkalmával rengeteget zötykölődtem a helyi buszokon. Keralában majdnem két teljes napot utazással töltöttem, többnyire a legkeményebb járműveken. Elérkezettnek látom az időt, hogy a tapasztalataimat rövid útmutatás formájában megosszam az utánam jövőkkel: következzék az indiai buszutazás kiskátéja.

A kulturált utazás első lépéseként próbáljunk megismerkedni a menetrenddel. Ez kilátástalannak tűnő feladat. A helyi nyelven kiírt úticélokat – és sok esetben számokat is! – nem tudjuk elolvasni. A kisebb buszállomásokon nincsen angol nyelvű menetrend. A nagyobbakon igen, de annak valóságértéke roppant csekély. A furfangosabb utazók néha megpróbálkoznak különféle turistakiadványokkal is; ám azok csupán a buszállomáson található menetrendet közlik, tehát nem kínálnak további lehetőségeket, bár kétségtelenül érthetően, jól strukturáltan ismétlik meg a használhatatlan információt. Így vagy úgy, végül mindenkinél eljön a megvilágosodás pillanata: ki kell menni a megállóba, aztán majd csak lesz valahogy.

Következő feladatunk a busz megtalálása a pályaudvaron. Erre a helyzetre egy új Murphy-törvényt állítottam fel: eszerint az általad keresett busz tőled való aktuális távolsága fordítottan arányos az indulásig hátralévő idővel. És itt álljunk is meg egy pillanatra. A törvényből ugyanis nemcsak az következik, hogy ha mindjárt indul a buszod, akkor máris lekésted: az ugye nyilvánvaló. Hanem az is levezethető, hogy ha kimész az állomásra, és rögtön ott áll előtted a buszod, ráadásul csodás módon angol felirattal és már szállnak is fel rá a helyiek – na, akkor az a busz olyan négy óra múlva fog csak elindulni. Ha viszont nem gondoltad át mindezt előre, akkor azonnal felültetnek rá és megvetetik veled a jegyet, hogy már ne tudj átülni egy később érkező, de korábban továbbinduló járatra.

Érdemes néhány szót ejtenünk a buszjáratok típusairól is. Becslésem szerint India-szerte mintegy 240 különféle járattal találkozhat az utazó. Figyelem: nem a buszok típusáról beszélünk, hanem a járatok kategóriáiról! Akárhogyan csoportosítjuk őket, minimum öt kategóriát megkülönböztethetünk: ordinary, limited-stop, fast, express/superfast és point-to-point. Az egyes kategóriák között – a nevükkel ellentétben – nem a sebességük alapján tehetünk különbséget: mindegyik elképesztően lassan megy. Ehelyett a megállók száma az, ami meghatározza a létet és a tudatot. A point-to-point járat definíciója szerint csak a két végállomáson áll meg. Legalábbis az út elején ezzel indokolják meg a magas jegyárat. A spektrum másik végén található ordinary járat pedig minden sarkon, átlagban minden második lakóháznál megáll, ezen felül bárhol máshol is, ahol az valamiért jó ötletnek tűnik.

Ha valahogyan megleltük a buszunkat, tekintsük ezt nagy szerencsének. Haladéktalanul rohamozzuk meg a járművet és furakodjunk föl rá. Csak akkor utazzunk, ha a busz belsejében tudunk helyet kicsikarni magunknak. A jármű oldalán lógással, amit a helyiektől láttunk, ne kísérletezzünk. Egyrészt hosszú távon jóval fárasztóbb, mint amilyen fickósnak elsőre látszik; másfelől egyes források szerint az indiai kamionsofőrök körében dupla pontot ér az országúton busz oldaláról lesodort fehér turista.

A jegyvásárlás a point-to-point járatok kivételével a buszon történik. A fő szabály itt az, hogy figyeljük a helyi utastársak és a kalauz kezét, mert csalnak. Amikor pedig ránk kerül a sor, hasonlítsuk össze az átadott pénz értékét és az érte kapott jegyen szereplő összeget (nem fogunk csalódni az eredményt illető előzetes várakozásainkban), majd mosolygó-kérdő arckifejezéssel tartsuk markunkat a kalauz felé kinyújtott helyzetben. Ez általában működik. Előfordul, hogy aprópénz híján csak az út végén kapjuk meg a visszajárót, de ha a kalauz egyszer már elismerte a tartozását, akkor több trükkel általában nem próbálkozik és leszálláskor önként megjelenik.

Az utazás erősen preferált pozíciója, főleg hosszabb távon, az ülő helyzet. Élvezeti értékét tekintve összehasonlítani sem lehet az állva küzdéssel, ami a busz szerény belmagassága miatt általában görnyedten állva küzdést jelent.

Ugyanakkor jó tudni, hogy az ülésnek is megvannak a maga trükkjei és kihívásai. Talán az egykori gyarmatosítók elleni kései bosszú jegyében az indiai buszok ülésméretét úgy tervezték, hogy az a lehető legkényelmetlenebb legyen az európai turista számára. Az ülés pontosan akkora, hogy még ne legyen lehetetlen leülni (hiszen akkor a turista egyszerűen nem utazna busszal és oda lenne a mulatság), viszont abszolút lehetetlen legyen kényelmesen elhelyezkedni rajta. A kívánt hatást az ülések közötti távolság pontos meghatározásával (átlagos európai combcsont hossza mínusz 2 centiméter), valamint egy-egy szög, csavar vagy fémrúd funkció nélküli, de megfelelő mértékben idegesítő beiktatásával érik el a gondos indiai járműtervezők.

Buddha mint II. Rákóczi Ferenc (India)

Szólnunk kell az utazás közben felvett testhelyzet szociális jelentőségéről is. Az indiai buszokon nincs egyes ülés: kettes és hármas ülések vannak, ezeken ránézésre egyformán egy utas fér el kényelmesen, a gyakorlatban viszont legalább négy utazik. A külső helyet eleve felejtsük el: a tolakodásban járatlan európai turista számára ez öt percen belül elkerülhetetlen pozícióvesztéshez vezet, s kiszorított helyzetünkben, a padlóra huppanva könnyen mutogató ujjak és szarkasztikus tekintetek céltáblájává válhatunk. Marad tehát valamelyik középső vagy az ablak melletti hely.

Középső hely megszerzése esetén gondoljunk arra, hogy helyi útitársaink az indulást követő második percben elalszanak majd, és ettől kezdve sűrűn és ütemesen bólogatnak minden irányba. Ezért a rutinos turista olyan ponton támasztja meg a vállával a mellette utazó bennszülöttet, hogy annak súlypontja az átellenes oldalra essen és így többségében arrafelé bólogasson.

Egy szomszéd kezelése viszonylag hamar megtanulható, mindkét oldalunk párhuzamos menedzselése azonban hosszabb gyakorlatot igényel. De megéri az erőfeszítést, mert ellenkező esetben az utazást nagy valószínűséggel az ún. szent család-pozícióban, a két oldalról fejüket vállunkra hajtva horpasztó falusi apókával és anyókával fogjuk tölteni.

Emelt szinten érdemes megfontolni az ablak melletti helyet is. Ennek megvan az a kétségtelen előnye, hogy nem tudnak minket letolni az ülésről. De kihívás is akad bőven.

A problémák forrása az, hogy az indiai buszok többségén nincs ablaküveg, csak egy félig rácsozott nyílás és egy opcionális esővédő redőny. Ez a körülmény gyakori kitekintgetésre, ne adj’ isten kihajolásra és fotózásra csábítja a tapasztalatlan utazót. Ennek a kísértésnek célszerű ellenszegülnünk. Könnyen megtörténhet ugyanis, hogy az ablakon kihajoltunkban üléstársaink azonnal kitöltik az átmenetileg megnövekedett belső teret, és ezt követően egyszerűen nem tudjuk visszahúzni a fejünket a buszba. Az ebből fakadó súlyos következményekről, amelyek messze túlmutatnak a menetszélben történő intenzív muslicafogyasztáson, lásd a kamionosok pontozási rendszerénél írottakat.

Kiegészítő javaslataim vannak a hegyi szerpentines járatokra vonatkozóan. Ilyenből Keralában különösen sok található. Számoljunk azzal, hogy indiai utastársaink többsége nem szokott az utazáshoz, ugyanakkor kivétel nélkül mind jól bereggelizett indulás előtt. Ezek az emberek előbb-utóbb törvényszerűen hányni fognak.

Más ázsiai országokkal ellentétben Indiában többnyire nem osztanak nejlonzacskókat az utazás megkezdésekor, hanem a karmára bízzák a dolgot. Amikor tehát azt látjuk, hogy az előttünk ülő család az indulásnál eleve úgy rendezkedik, hogy az anyuka kerüljön az ablak mellé, már tudjuk, mi a teendő. Haladéktalanul ellenőrizzük ablakunk esőredőnyének mozgathatóságát, mert később már túl késő lesz. Tudnunk kell azt is, hogy a redőnnyel csak a közvetlenül előttünk kihajoló utas bombái ellen védekezhetünk sikeresen; azok ellen viszont nem, amelyeket valahol a busz elején engedtek el, és a menetszél már jóval előttünk visszafújta őket a jármű belsejébe. Miután pedig az ülések turistaellenes ergonómiai kialakítása miatt a hirtelen lebukási kísérletünk általában orrtöréshez vezetne, gyakorlatilag védtelenek vagyunk.

Megjegyzendő azonban, hogy a hegyi buszokon való hányás elterjedt gyakorlata adott esetben a szemfüles utazó segítségére lehet. Ha például valamelyik közbülső állomáson kell elcsípnünk egy hegyről érkező járatot, akkor a jármű oldalán éktelenkedő harántirányú sávok alapján már távolról könnyen beazonosíthatjuk a mi buszunkat. És most még csak nem is viccelek.

Hölgyeim és uraim, ennyi fért a mai hírlevélbe. Egyúttal búcsúzunk a csodás Indiától is, mert a jövő héten már Thaiföldről jelentkezem.

HAT

Palak paneer. Méltó búcsú Indiától.

A második mondat nem fordítása az elsőnek, mert az az egyik kedvenc indiai ételem, fokhagymás-spenótos-currys szósszal körített sült házi sajtot jelent, és utolsó vacsorára ettem Calcutta egyik legjobbnak mondott, de messze nem a legdrágább éttermében, az Amber Hotelben. Ha jól emlékszem, ez volt az első alkalom, hogy ezt a fenséges fogást egyáltalán megtaláltam az étlapon. Úgy tűnik, a spenót idelenn délen vagy nem terem meg, vagy ha igen, akkor nem használják.

Az utolsó napokra furcsa hangulatba kerültem. Amennyire jól éreztem magam Indiában, annyira akartam már továbbmenni. Pontosabban, nem csak úgy, általában továbbmenni, hanem konkrétan Bangkokba. De mielőtt fejest ugranánk a thai földbe, és kiderülne, hogy a Bangkok neve hallatán instant erotikus vizionálásba kezdő férfiolvasóim mekkorát fognak csalódni, előbb még lesöpröm a padlást, és megosztom veletek az idáig leíratlanul maradt indiai élményeimet.

Egy olyan történettel kezdem, amelyet Kerala óta tartogatok nektek.

Él ott egy kisebbség, az adivasi. Ennek tagjai gyakorta hátrányos megkülönböztetéstől szenvednek, mint a lenézett kisebbségek általában. Az adivasik minden sérelme közül a legfájóbb az, hogy bár elüldözték őket ősi földjeikről, India máig nem nyújtott nekik kárpótlást.

A probléma jelentőségét jelzi, hogy a keralai állam már 30 esztendővel ezelőtt felállított egy hivatalos intézetet az adivasi kultúra kutatására, tanulmányok és felmérések készítésére, továbbá a kisebbség általános támogatására. A kezdőbetűk alapján KIRTADS néven ismert intézet komoly költségvetéssel működik, 50 embert foglalkoztat egy gyönyörű, régi villában a keralai főváros peremén.

Az elmúlt hónapok során az adivasi földkérdés bizonyos belpolitikai intrikák következtében ismét az újságok címoldalaira került. Erre az éppen hatalmon levő keralai kormány a KIRTADS-hoz fordult hivatalos statisztikákért, hogy tudományos adatokkal alapozhassa meg a témakörben hozandó döntését. Ekkor azonban kiderült, hogy létezésének 30 esztendeje alatt az intézet nemhogy egy statisztikát, de még egy számadatot sem állított elő az általa vizsgálni hivatott területről. A hirtelenjében előásott dokumentumok szerint az adivasi-probléma központjában álló földkérdést a KIRTADS még annyira sem tartotta fontosnak, hogy akár egyetlen tanulmány vagy felmérés előkészítését (nemhogy kivitelezését) fontolóra vegye.

Ezek után az már nem fog meglepni benneteket, hogy a botrány napvilágra kerülése után senkit sem rúgtak ki az intézettől. Próbáljátok átérezni egy kicsit ezt a hangulatot, és ha sikerül, lélekben máris Indiában találjátok magatokat.

Az adivasikat és ezernyi más itteni népet látva hamar feltűnik az utazónak, hogy milyen sokfélék errefelé az emberek. Az odahaza használt, leegyszerűsítő „indiai” jelzőt jobb elfelejteni. Például tucatnyi bőrszín-árnyalattal találkozhatunk, a darjeelingi fehértől a keralai koromfeketéig. Utóbbi annyira fekete, hogy az már kék. Egy ízben egy fekete-afrikai küldöttség útját kereszteztem a fővárosban, és elképedve láttam, hogy a csokibarna afrikai politikusok valósággal világítottak a keralai tömegben.

Ott van aztán a rengeteg különféle arctípus, amelyek eltéréseit az utazó is hamar felismeri, bár ettől még nem tudja pontosan beazonosítani őket. Tréfás helyzet az is, amikor indiai honfitársak csak angolul tudnak beszélgetni, mivel anyanyelvük még csak nem is közeli rokona egymásnak.

Ám mindez csak az érem egyik oldala. Mert a másik oldalon mindig úgy éreztem, mintha minden sokszínűségével együtt is egész India végeredményben egyetlen nagy pereputty lenne – egy óriási, belterjes, színes, zajos, zsörtölődős, fantasztikus család. Ez néha nagyon megkönnyíti a dolgokat, viszont időnként elege lesz belőle az embernek.

Az utóbbi felismerés megformálására a Chennai-Kolkata vonatút szolgáltatott alkalmat – no meg rengeteg időt. Már-már úgy tűnt, hogy talán megdöntöm addigi nonstop vonatozási rekordomat (egy pillanat, máris fellapozom a Guinness Rekordok könyvében: igen, itt van, Darjeeling-Újdelhi, több mint 38 óra egyhuzamban, 1997 novemberében). De végül 33 óra elteltével célba értem, ami duplán frusztráló eredmény volt: utazásnak hosszú, viszont a rekorddöntéshez kevés.

A két éjszaka és egy teljes nap alatt azonban volt időm gondolkodni. Ezúttal még az útitársaim sem voltak túl beszédesek, kivéve egy középkorú villamosmérnököt. Vele beszélgetve kiderült, hogy a tenyérjóslás a hobbija. Persze nem úsztam meg a rögtönzött demonstrációt. A tenyeremben többek között azt látta meg a mérnök úr, hogy az életem egy darabig még elég hektikus lesz, ám később megnyugvásra és letelepedésre számíthatok. Mit mondjak, ez nem tanúskodott olyan döbbenetes éleslátásról, ha egyszer már tudta a vizsgált alanyról, hogy éppen most vágott bele egy hét hónapos utazásba.

Az utazás közben folytatott vizsgálódásom szükségszerűen kiterjedt az indiai vonatok által nyújtott higiéniai szolgáltatásokra is. Azt már az előző indiai utam során sikerült megállapítanom, hogy a magasabb osztályokon általában kétféle vécé áll az utasok rendelkezésére. A kocsik végén az egyik oldalon az Indian style feliratú helyiség található, vele szemben pedig a Western style. Az utóbbit mindannyian ismeritek, az indiai stílusú vécé pedig egy mívesen megmunkált, padlóba mélyített és lefolyóba torkolló fémcsésze, amelynek közepén két sziget emelkedik ki a két lábnak: akció közben azon kell guggolni.

Óva intelek benneteket attól, hogy lebecsüljétek az indiai vécét. Túl azon, hogy a guggolás állítólag természetesebb és anatómiailag kedvezőbb pozíció az efféle, élettanilag fontos tevékenységek számára, az akciót követő tisztálkodáshoz az indiai iskola követői folyó vizet használnak, ami feltehetően higiénikusabbá is teszi módszerüket a mi papír alapú megoldásunknál.

Mindezen előnyök azonban meglehetősen korlátozottan érvényesülnek egy mozgó vonaton. Mi több, egyre inkább az a meggyőződésem támad, hogy az angolvécéket valójában a hosszú vonatutazások elterjedése hívta életre. Míg ugyanis a Western style ülőhelyzete és vécécsészéje kielégítően semlegesítik a szerelvény himbálózását, addig az Indian style guggoló helyzetet preferáló alkotói technikája mozgó vonat esetén – márpedig ez előfeltétel, hiszen állomáson nem szabad – komoly térgeometriai koncentrációt igényel.

Ez a rövid elméleti megalapozás talán segít megérteni a meglepetésemet, amikor a Chennai-Kolkata (Madras-Calcutta) viszonylatú kocsink végén mindkét ajtón az Indian style feliratot találtam. A helyzet támasztotta kihívásokat és az abból fakadó rezignációmat talán a kiváló GroundZer0 mester örökérvényű kecskeríme fejezi ki a legpontosabban:

„Cső a célon, szélre farok;

mégis mindig félreszarok.”

Bár korábban jártam már nagyobb szerencsével is, ezúttal a vonaton felszolgált étel elég felejthető volt, így aztán örültem, amikor a második reggelen végre befutottunk a Howrah vasútállomásra Kolkatában. A vonatszemélyzet egyik, az út során még csak nem is látott tagja megpróbálkozott egy erőtlen „Tip, sir?” kísérlettel, de amikor udvariasan visszakérdeztem, hogy véleménye szerint mivel szolgálta meg a borravalót, akkor zavartan mosolygott, és elsomfordált.

Pipázó hegyi anyóka az északi hegyekben (Thaiföld)

A Kolkata névnél álljunk meg egy pillanatra. Nemrégiben Calcuttát is „visszanevezték” az eredeti nevére, ahogy tették ezt más indiai városokkal is. Ám ebben az esetben a nacionalista buzgalom közepette egyszerű tévedés történt. A város eredetileg az ott található Khali(gata) templomról kapta a nevét, így a jelenlegi, új hivatalos név tulajdonképpen csak az eredeti név angol torzításának fonetikus visszaírása.

Igaz, nem mindenben bénáztak ekkorát a helyiek. Az például kifejezetten szellemes ötlet, hogy az USA nagykövetségének otthont adó utcát Harringtonról Ho-Chi-Minh-re nevezték át: azóta a jenkik kénytelenek valamennyi hivatalos iratukon és levelezésükön föltüntetni az őket leverő vietnámiak vezérének nevét.

Kiváncsi voltam, hogy Kolkata vajon igazolja-e a róla alkotott előzetes képemet, ami nagyjából a következő volt: végtelen kosz, nyomornegyedek, zsúfoltság, légszennyezés, összességében India egyik legborzasztóbb városa. Többek között ezeket olvastam róla a különféle útikönyvekben és regényekben. Lehet, hogy a várakozásaim túl negatívak voltak, mindenesetre nagyon kellemesen csalódtam. Nem jártam ugyan a legszörnyűbbnek kikiáltott nyomornegyedek környékén, de a négy legnagyobb indiai város, Delhi, Mumbai, Chennai és Kolkata közül nekem ez tetszett a legjobban.

Egyszerűen pozitív hangulatot árasztott a hely. Rettentő volt a tömeg, de valahogy mégsem hatott zsúfoltnak – bár ezt az állítást magamnak is nehéz megmagyaráznom. Elképesztő volt a Howrah híd, amely közepes méretei ellenére a világ messze legforgalmasabb hídja. Gyakorlatilag állandó, egybefüggő járműoszlop araszol rajta meg nem határozható számú sávban, mindkét irányban, napi 24 órában. Azután ott volt a helyi motorosok által kedvelt, sehol máshol nem látott, rettenetesen béna kinézetű sisak. Meg az Indiában furcsán ható villamos. Tetszett, hogy egy óriási park terül el a város közepén. Sok volt az angol nyelvű, ezért számomra is érthető felirat, jóval több, mint más városokban. És a kicsiny belső utcácskákban tényleg futottak még a legendás, ember vontatta gyalogriksák is, utolsóként Indiában és talán az egész világon.

A továbbindulás napján korán kimentem a reptérre, és ott magamhoz vettem még egy csipetnyi Indiát. Nagy számú, láthatóan semmirekellő hivatalnok grasszált ráérősen föl-alá. A mosdóban, a kézszárítón indiai módra túlzó felirat: the natural way to dry your hands(4). Végül a hangosbemondó a kapukhoz terelt bennünket, bezsilipeltünk, és a thai stewardessek hagyományos, összeérintett tenyerű köszönése, a wai – no meg a repülőgépen felszolgált ebéd meghozta a thaiföldi hangulatot.

Miközben a légkondicionáló még az én kétségbeesetten szimatoló orrom elől is eltüntette a kabin légteréből a fejedelmi, kókuszos-currys csirke utolsó aromafoszlányait, azon kezdtem gondolkodni, hogy miért érzem úgy, mintha már hazajárnék Bangkokba.

Ha jól számolom, most szálltam le hetedszer a bangkoki reptéren. A forgatókönyv mindig ugyanaz. Minden alkalommal két-három óvodányi, válogatott szépségű kisgyerekből álló csapatot vezényelnek ki a tiszteletünkre. Honnan vesznek a thaiok ennyi gyönyörű gyereket? Az útlevélellenőrzés után, mire leérünk a futószalagokhoz, már ott is vannak a csomagok. Ferihegy és az indiai repterek személyzetéhez hasonlóan én sem tudom elképzelni, hogyan lehet ezt ilyen gyorsan csinálni. Következik a többi ismerős lépés: átjutás a vámon, pénzfelvétel az automatából, azután ki a szabad levegőre. Odakint rám szakad a fülledt meleg, mintha hirtelen egy pálmaházba kerültem volna. Irány az A2 reptéri busz, amely épp a szállásomra visz. A jegyárusító kisasszonyok azt fogják mondani, hogy 10 percet kell várni rá, de valójában mindig egy kicsit többet. Érkeznek a szokásos szereplők. A karcsúsított zubbonyt viselő, darázsderekú thai rendőr, aki úgy néz ki, mint egy túl vékonyra faragott kirakatbábu. A többi, hozzám hasonlóan hirtelen leizzadt hátizsákos turista, akiknek a többsége szintén az A2-esre vár, mert az a járat visz a híres Banglamphu turistanegyedbe is.

A busz kisvártatva megjön, majd napszaktól függően nagy vagy még nagyobb dugókon át a célhoz szállít bennünket. Leszállok, hátizsákkal a vállamon elindulok a szállás felé, átverekedve magam a korábban érkezett és már ott vidámkodó tömegen, és közben az agyam már a pirított csirkemájon és a Rambutri utcai turmixárus bácsinál tett látogatáson jár: ezúttal ananász-lime vagy répa-alma vegyes legyen az első?

A mostani volt az első alkalom, hogy Indiából repültem Thaiföldre. A hőmérséklettől eltekintve Bangkok szinte mindenben erős kontrasztot mutat Dél-Indiához képest. Az ételek terén nagyobb a választék, az ízvilágban megjelenik a kókusz, a friss lime, a gyömbér, és más finoman rafinált ízek. Immáron nem okoz gondot a hideg víz beszerzése sem, mert minden sarkon akad egy 7Eleven vegyesbolt, hatalmas hűtőkkel. A legnagyobb különbség pedig az emberek arcán látszik. A sokszor túl komoly vagy éppen szenvedő ábrázatot vágó indiaiak után itt még a koldus is mosolyog. A gyors kereplésre emlékeztető dél-indiai nyelveket a puha, kedves thai gügyögés váltja fel. A helyiek nem nagyon tudnak szóvégi kemény mássalhangzókat ejteni, és szórakoztató, ahogy hullámvasútszerűen fel-le intonálnak még akkor is, amikor angolul próbálnak beszélni.

Az egyoldalúnak tűnő összehasonlítással nem bántani akarom Indiát, csak érzékeltetni a különbséget. A szubkontinens nehezen felfogható, lenyűgöző, csodálatos, utánozhatatlan világ. A rikító színek, a nehéz szagok, az agresszív zajok és a kosz, valamint mindezek ellentétének együttes kavalkádja a legintenzívebb, minden érzékre ható úti élményt kínálja, amit valaha átéltem vagy akár csak el tudok képzelni. Ugyanakkor India az az ország, amelyik esetenként keményen (ha nem is feltétlenül pénzben) megkéri az árát a varázsának.

Bangkok titka talán éppen abban áll, hogy úgy tud hitelesen egzotikus lenni, hogy közben nem állít komoly vagy kellemetlen kihívásokat az utazó elé. Majdhogynem karosszék-turizmus. Ha tehát ismétlődő, elvtelen Ázsia-propagandám előbb-utóbb ide vezető utakra sarkall benneteket, akkor érdemes Bangkokkal kezdeni, Indiát pedig hagyjátok későbbre, amikor már túl vagytok egy-két bevezető gyakorlaton. De akkor aztán hajrá, mert nagyon megéri!

Térjünk vissza még egy kicsit a thai nyelvre. A magammal hozott nyelvkönyvecske ki nem mondott tanulsága, hogy a thai lényegében megtanulhatatlan az idelátogató európai számára, mert rengeteg hangzója és egyéb trükkje mellett a tonális nyelvek közé tartozik. Ez azt jelenti, hogy egy adott magánhangzónak többféle kiejtési módja lehet, amelyeket külön nevekkel jelölnek: emelkedő, eső, eső-emelkedő, alacsonyan tartott, magasan tartott, kombinált, dupla lutz, svédcsavar, magyar vándor. Az egyes kiejtési módok közötti különbség az avatatlan fül számára persze nem érzékelhető. A bennszülöttek számára viszont nagyon is, és ez fokozott óvatosságra inti az utazót, hiszen ugyanazt a hangsort bénán kiejtve akár egy teljesen más szót kapni eredményül. Rosszabb környéken egy udvariasnak szánt thai mondatunk könnyen nagy verésbe torkollhat, ha helyi hallgatóságunk füle a kedveskedés helyett mondjuk a barátnőiket érintő káromkodást vél hallani. Na jó, a gyakorlatban ennyire talán nem durva a helyzet, de jobb félni, mint megijedni.

A könyvvel ellentétben viszont nekem az a véleményem, hogy az ilyen akadémikus okoskodás egy adott nyelv nehézségeiről egyedül arra jó, hogy elbátortalanítsa a turistát. Sokkal pozitívabban kell ezt megközelíteni! Én például mindössze néhány percnyi megfigyelés után összeállítottam a „könnyen-gyorsan-sekélyesen” jellegű thai nyelvkalauzt magyar turisták számára. Néhány sorból áll az egész. Látni fogjátok belőle, hogy a thai nyelv igenis könnyen elsajátítható.

Kezdjük ott, hogy a beszélt thai nyelvben jól hallhatóan összesen 6 betű fordul elő. A magyar fonetika szerint ejtve egyetlen magánhangzójuk az Á, a mássalhangzók pedig a T, a H, a K, a J, és az NG. A thai szavakat ezen betűk tetszőleges variálásával képezzük úgy, hogy az eredmény egy szótagú legyen és a végén J vagy egy hosszan kitartott Á hang szerepeljen. Tessék kipróbálni, nagyon egyszerű. A módszerem segítségével minimális gyakorlás után folyékonnyá tehetitek imitatív thai nyelvtudásotokat, amelyet a helyiek ugyan nem értenek majd, viszont az utazótársaitok előtt félelmetes presztízsre tehettek szert vele!

Végezetül szót kell még ejtenem egy nem várt jelenségről, amely már Kolkatában is megfigyelhető volt, de Bangkokban vált egyértelművé: Ázsiában japáninvázió van.

A japánok ezúttal nem a nálunk is gyakran látott, középkorú, jól szituált, viccesen öltözött, ujjaikkal V-jelet formálva staféta-fényképezkedő turistacsoportok tagjai. Olyanok errefelé nem nagyon vannak, vagy nem ugyanoda járnak, ahova én. Délkelet-Ázsia sokkal inkább a lazulni és a fent leírt szülőktől elkülönülni vágyó fiatal, alternatív japánok kedvenc úti célja.

Bár a japánok hihetetlen szorgalma, fegyelme és formalitása önmagában is ijesztő tud lenni néha, én mégis azt mondom: nincs félelmetesebb az ellazuló japánnál. Ha egy japán lazaságra vágyik, akkor lazulni fog, még akkor is, ha kő kövön nem marad. Félelmet és önszánalmat nem ismerve, ha kell, vért izzadva és fogcsikorgatva, tűzön-vízen át küzd a spontán lezserség eléréséért.

Hogy magyar szemmel is érthetőbb legyen a dolog, az összehasonlítás kedvéért vegyünk egy közelebbi példát, az európai lezserség német-svájci-osztrák aranyháromszögét. E régió szülöttei Európa-szerte jól ismertek rendkívül aprólékosan kidolgozott, kompromisszumot nem ismerő lazaságukról. Ennek az elszántságnak megható sztereotípiáját szolgáltatják a derék német munkáscsaládok a nyári balatoni ámokfutásukkal, amely mindennap pontban 6.30-kor kezdődik a strandon elvágólag leterített fürdőlepedővel és a családi körben végrehajtott, önfeledt fürdőzéssel a viharjelzéses, 14,5 fokos vízben, majd egészen az éjjeli, sörgőzös nótázásig tart. Ezt a jelenséget ismerjük, és elismeréssel adózunk germán barátaink életművészi eredményeinek. A helyzet azonban az, hogy ezek a derék, félelmetesen elengedett figurák még csak össze sem mérhetők lazaságban a felkelő nap gyermekeivel! Azok a német útitársaim, akikkel itt találkozom, ugyanolyan tágra nyílt szemekkel figyelik a japánok mutatványait, mint jómagam.

A japánoknál az ellazulás még otthon, az indulás előtt kezdődik, amikor a reménybeli turista úgy 100 USA dollárnyi összegért megfelelően alternatív vágást és festést rendel az éppen divatos tokiói hajszobrásznál. Jelenleg az uralkodó színkombináció a rőtvörös-sárga. Érdekes, hogy jóval több a festett hajú japán fiú, mint a lány, de ezen most ne akadjunk fenn.

A fodrász után a különféle jónevű designerek kellően szakadtra tervezett ruháinak beszerzése következik. Az ilyen öltözet ugyan a legkevésbé sem alkalmas a trópusi környezetben való utazáshoz, viszont lerí róla, hogy a szegénynek álcázott gazdagok hóbortja, amit ezek szerint a japánok egy része jó ötletnek tart.

Ha pedig imígyen útrakész állapotba hozta magát a reménybeli utazó, akkor kezdődhet a muri. A fentiekkel azonban még csak egy átlagosan lezser japán turistát írtunk le. Ne feledjük, ez az az ország, amelyben egyre több szülő tartja természetesnek, hogy gyermekét már 2 évesen olyan előkészítő kurzusokra járassa, amelyek segíthetik a kicsi megfelelő presztízsű óvodába való felvételét. Hiszen csakis egy jó óvoda indíthatja el a csöppséget a megfelelő ívű pályán, egy kellően elismert egyetemi diploma megszerzése felé. Ilyen teljesítményorientáltság mellett elvárható, hogy a japánoknak a lezserség terén is legyenek tartalékaik.

Vannak is.

Tavaly januárban fél Vietnámon át követtem egy emelt szinten lezsernek mondható japán srácot. Ő a lazaság fent bemutatott alapelemeinek hibátlan felvonultatásán túl azzal érdemelte ki a figyelmemet, hogy egy óriási didjeridoo-t(5) is magával cipelt. Egy becsomagolt szekérrúd vonszolása persze teljességgel értelmetlen dolog, ráadásul jelentős mértékben meg is nehezítette a fiatalember dolgát a szűk vietnámi buszokon. Ugyanakkor alkalmat adott neki arra, hogy minden egyes megállásunk alkalmával félrehúzódjon egy magányos sarokba, ott elővegye tokjából a hangszert és nagy számú, egytől egyig sikertelen kísérletet tegyen a megszólaltatására.

Na, ez az igazán laza.

Hogy miért hozom fel ezt a példát éppen Thaiföld kapcsán? Nos, azért, mert Bangkokban a reptérről befelé jövet az A2-es buszon két japán srác ült az előttem lévő kettős ülésen. Szórakozásképpen elkezdtem megsaccolni a lezserségük szintjét. Az egyikük meglehetősen alapszinten hozta a formát, még a haja se volt festve. A másiknak viszont rasztafrizurája volt (itt álljatok meg egy kicsit, és próbáljatok magatok elé képzelni egy rasztahajú japánt), továbbá egy soha meg nem gyújtott cigaretta lógott a szája sarkában. Ezért gondolatban neki adtam a magasabb pontszámot. Ebben a pillanatban az első srác az ülés alá nyúlt, és előhúzott egy didjeridoo-t.

Hölgyek-urak, mára ennyit. Amennyit és amilyen igazságtalanul kritizáltam itt ma más nemzetek jeles gyermekeit, megérdemelném, ha a kettővel mellettem gépelő turista most éppen a magyarokról, vagy mondjuk egyenesen rólam írna gúnylevelet. Mindjárt oda is pillantok, és ha szükséges, kihúzom a tápkábelét.

HÉT

Előbb-utóbb mindannyiunk életében eljön a pillanat, amikor szembe kell néznünk a Sorsunkkal. Az elodázhatatlannal. A megváltoztathatatlannal.

A magam részéről azon a reggelen tökéletesen tisztában voltam vele, hogy számomra most jött el a pillanat. Mély, teljes, racionalitáson túli tudás volt ez, amely mindent betölt, nem hagyva helyet a kétségeknek.

A helyzetnek megfelelően intézkedtem is.

Szállás a Kwai folyón (Thaiföld)

Csak egy napra fizettem ki a szállást. A szokásos nagy palack helyett félliteres vizet vásároltam. Beültem a közeli internetkávézóba, gondosan befejeztem, kicsiszoltam és elküldtem az ötödik hírlevelet. Nincs kifogásom a befejezetlen szimfóniák ellen, de azért mégsem illendő egy tétel közepén félbehagyni a művet. A munka végeztével visszatértem a szobámba, ahol kimért, ünnepélyes mozdulatokkal és gondolatokkal megtisztítottam testemet-lelkemet. Végül, amikor már semmit sem tudtam kitalálni, amivel legalább egy kicsit tovább húzhatnám az időt, akkor vettem egy mély levegőt és kiléptem az utcára. Ólomlábakon, de könnyű, napsugaras szívvel a városközpont felé vettem az utamat. Megcselekedni, amit megkövetelt a haza.

A vékonyabbik hernyóval nyitottam, egészen finom volt. Nem állítom, hogy versenyben van a saját otthoni tészta-kreációimmal, de az előzetes várakozásommal ellentétben egyáltalán nem volt idegen íze. Kicsit túlsütött hasábkrumplira emlékeztetett. Ha nem tudom, mit eszem, simán elhiszem, hogy boltban vásárolt snack.

Ezen felbátorodva emeltem a lécet, és hirtelen ötlettől vezérelve leharaptam egy pajorszerű, dagadt lárva fejét. Ez már húzósabbnak bizonyult. Rikító színű, folyékony halmazállapotú dolgok türemkedtek elő odabentről, és az ízvilág is túlmutatott az általam eddig ismert határokon. A körülöttem hangosan nevető helyiek útmutatása szerint kiköptem a teremtmény fejét, és hozzáláttam a testnek álcázott zsírkoncentrátum elmajszolásához. Közben – bevallottan önmotivációs céllal – megpróbáltam belehelyezkedni egy éhező hajótörött lelkivilágába, mérsékelt sikerrel.

A csúszómászó-falatok után következtek a futkározók és az ide-oda repkedők. Ezeknél látszólag könnyebb a feladat, hiszen a kitinpáncél emberi fogyasztásra alkalmatlan; ezért a szárnyakat, vázakat, lábakat, tehát az áldozat jelentős részét, nem is kell megenni. Persze, illendő legalább leszopogatni őket, már csak az íz kedvéért.

A kisebb szöcskék, sáskák, tücskök nem is jelentettek kihívást. Meghámoztam őket, mint a rákot szokás, aztán sutty, be velük a szervezetbe. Viszont a sor végén lévő utolsó, óriási tálban ott várt rám a „koktél”, amilyet korábban még Thaiföldön sem láttam. Számtalan, különféle méretű és típusú rovar és bogár hevert egy kupacban. A mix készítői összeszedtek mindent, ami nem fért be az előző tálak kategorikus leosztásába, majd együtt kisütötték. A halom tetején néhány óriási, féltenyérnyi szörnyeteg hevert, gondos kezek látványos pozícióba rendezték mindegyiket. A mi orrszarvú bogarainkra vagy szarvasbogarainkra hasonlítottak, csak megalázóan túlnőtték őket. Akkor befejezésül talán egy ilyet kellene, merült fel bennem akaratlanul a kivagyi gondolat, és a körülöttünk egyre csak gyűlő helyiek mosolygó bólogatással bátorítani kezdtek.

Igen ám, csakhogy mit kezdjek egy vastag kitinpáncélba ágyazott minitankkal, akinek az agyarával üveget lehetne karcolni? További kölcsönös mosolygás és némi kultúrközi mutogatás után kiderült az egyszerű megoldás: nem megenni kell, hanem letörni a fejét, majd kiszívni a nektárt.

Itt vagytok még?

A rovarevés gondolata azóta nem hagyott nyugodni, hogy évekkel ezelőtt először láttam a bangkoki bogársütő kisiparosokat. Ám mindeddig csak fényképezni mertem őket, a portékájukat megkóstolni nem. Viszont most idejövet a repülőgépen elhatároztam, hogy ha a városban esetleg megint összefutunk, ezúttal nem fogok teketóriázni. Erre Bangkokban mintha a föld nyelte volna el őket; eggyel sem találkoztam közülük. Ímmel-ámmal azért úgy tettem, mintha keresném őket, meg igyekeztem elhitetni magammal, hogy módfelett sajnálom az események ilyetén alakulását, de őszintén szólva megkönnyebbüléssel vettem tudomásul, hogy ismét megúsztam a dolgot.

Majd következett Chiang Mai, az ország északi nagyvárosa, ahol már a legelső sétámon belefutottam egy rovarárusba, aki ráadásul minden eddiginél szélesebb és gyomorforgatóbb választékot kínált. Nem maradt választásom.

Chiang Maiba egyébként két okból szerettem volna eljutni, és egyik sem kapcsolódik az ízeltlábúakhoz.

A múltkor elhencegtem nektek azzal, hogy hányszor érkeztem már meg Bangkokba. Az érem másik oldala viszont az, hogy alig jutottam túl a fővároson: egy pici sziget, Ko Samet kivételével sehol máshol nem jártam az országban. Ideje volt ezen változtatni, és kimozdulni „vidékre”. Ez volt az egyik ok. Másrészt pedig Chiang Mai a kiindulópontja az északi hegyekben élő törzsekhez vezető túraútvonalaknak. Régi álmom volt, hogy a saját lakhelyükön látogassam meg azokat a meggyűrűzött-nyújtott nyakú zsiráfasszonyokat, akiknek a megdöbbentő portréit minden bizonnyal ti is láttátok már újságokban vagy az interneten.

Kis híján sikerrel jártam. Az érkezésemet követő tájékozódás során kiderült, hogy a gyalogtúrák egyike sem vezet át a hosszúnyakú Pa Dong karen törzs területein, mivel azok a burmai határ mentén húzódnak, ahol lényegében állandó a háborús készültség, és az utazók nem szívesen látott vendégek. Találtam viszont egy egynapos, elég kommersznek tűnő ajánlatot, amely kareneket ígért; félredobtam hát a kételyeimet és a korábbi vasemberes túraambícióimat, és befizettem arra.

A túrára változatos csapat verődött össze.

Volt köztünk egy olasz pár, Francesca és Marco. A srác annyiban tipikus olasznak tűnt, hogy összesen körülbelül négy szót tudott angolul; ugyanakkor az nem volt tipikus, hogy egyfolytában csak ült és nézett ki a fejéből ahelyett, hogy azzal a négy szóval vígan kommunikált volna bele a világba úgy, ahogy csak az olaszok tudnak. A partnerére pillantva azonban a srác visszafogottsága máris viszonylagosnak tűnt. Néhány elejtett megjegyzésből kiderült, hogy Francescába lényegesen több angoltudás szorult, mint a barátjába, viszont az nagyon beszorult. Olyan arccal tekintgetett körbe a buszban, mint egy forró nyomon lévő adóellenőr.

Lényegesen jobb napot fogtak ki a csapat angolszász tagjai. Dave Kelet-Angliából érkezett, és víg hangulatban nevetgélte végig a napot. Pirospozsgás barátnője, Tara, az ír név ellenére tősgyökeres új-zélandi lány volt. Ashok, az indiai Punjabból származó, de szintén kelet-angliai öregúr vénségére kezdett utazni, hogy megtalálja magának saját, bővebb ázsiai hazáját.

Velünk tartott még Sergio, a szomorú szemű sevillai szerkesztő, aki saját elmondása szerint még nem heverte ki teljesen az egy évvel ezelőtti válását, de mostanában „már újra meglátta a fényt”. Végül pedig ott volt a csapat bennszülött része. A vezetőnk, Paiboon, a szakma divatjának megfelelően nyugatibbnak nézett ki mindannyiunknál; a szokás szerint angoltudás és név nélkül pályára lépő sofőrünk pedig a szerpentineken is úgy hajtott, mint a meszes.

A túra enyhén instantnak bizonyult, mégsem bántam meg. Első érdekes megállónk a Chiang Dao barlang volt, messze fent az északi hegyekben. Itt láttam életem első, és talán utolsó, hanyatt fekvő Buddháját. Nem gondoltam volna, de ez ritkaságnak számít, mert a világ sok ezer fekvő Buddha-szobra rendszerint a jobb oldalára dőlve, római-lakoma pózban feszít. De akkor miért feküdt ez itt hanyatt? Mivel az idegenvezetőnk nem adta elő az ilyenkor szokásos kedves, de hiteltelen legendát a szobor születésének csodálatos körülményeiről, engedelmetekkel elővezetem a saját verziómat.

A barlang közelében található kolostor rangidős vezetői elküldték a legfiatalabb növendéket, hogy faragjon ki egy fekvő Buddhát a cseppkövek fogságából: szívjon csak a fiatal versenyző hónapokig egy kalapáccsal meg vésővel a sötét hidegben. Az ifjú szerzetest azonban megszállta az ihlet, és nagy energiával munkához látott. Étlen-szomjan, megállás nélkül dolgozott, és már a hetedik nap végén elégedetten jelentkezett a kolostorban: elkészült a mű.

Mivel az ifjú bízott abban, hogy idős szerzetestársai sosem fáradnak majd el a barlang mélyére, hogy személyesen ellenőrizzék az alkotást, engedett a művészi hiúság csábításának, és újszerű pózban ábrázolta Buddhát, akinek a vonásai ráadásul finoman, de jól kivehetően a kolostor egyik egészen fiatal szerzetesének arcát idézték. A sarokba titokban befaragott démonfigura pedig mintha a szerzetesi tanács bölcs vezetőjére emlékeztetett volna.

A környékbeli hegyek pásztorai hamarosan furcsa dolgokat kezdtek pletykálni, és a kolostor vezetői elhatározták, hogy utánajárnak a szóbeszédnek. A fiatal szobrász kénytelen-kelletlen velük tartott. A barlang mélyére érve mindenkinek földbe gyökerezett a lába: egy hanyatt fekvő Buddha fogadta a küldöttséget. A rangidős szerzetes szigorú tekintettel nézett az alkotóra. Az ifjú művész ájtatos arccal a földre borult: „De hiszen én úgy faragtam őt is, mint a többit! Csoda történt: a fekvő Buddha elfordult!”

A vezető tekintete ebben a pillanatban egy sötét sarokba tévedt, ahonnan egy ismerősnek tűnő démon kandikált kifelé. „Majd adok én neked csodát, fiam!” bődült el a bölcs elöljáró, majd egy buddhistától szokatlan módon, személyes kézrátétellel azonnali, intenzív gyógymódot alkalmazott a megtévedt fiatal szerzetesen.

Az utókor viszont gazdagabb lett egy hanyattbuddhával.

Ha már ennyire elmerültünk ebben a témakörben, akkor hadd osszam meg veletek egy korszakos jelentőségű megfigyelésemet, amely az én szerény hozzájárulásom a vallástörténet általános fejlődéséhez: Buddhának lúdtalpa volt. Komolyan. Délkelet-ázsiai kalandozásaim során számtalan fekvő és ülő Buddhát, valamint ereklyeként tisztelt Buddha-lábnyomot láttam, de csak a mostani utamon esett le a tantusz. A kolkatai India-múzeumban találkoztam egy hitelesnek tekintett, hatalmas lábnyommal, amely végképp eldöntötte a kérdést.

Talán nem közismert, hogy a Buddha-lábnyomok hitelességét milyen körültekintően döntik el: egy adott leletet több mint száz szempont alapján vizsgálnak, és valódiságát csak tökéletes megfelelés esetén ismerik el. A kritériumok részletes listája nem nyilvános, de például az emberszabású méret bizonyosan nem lehet perdöntő fontosságú, hiszen a kolkatai hiteles lábnyom majdnem egy méter hosszú.

Én egyetlen dologra emlékszem, amiben jól láthatóan megegyezett az összes malajziai, thaiföldi, kambodzsai, burmai és indiai Buddha-lábnyom, amit láttam: mindegyik akkora lúdtalp volt, hogy gágogott.

A barlang után a nap hátralévő részében három különböző hegyi törzs falvait látogattuk meg. Kiderült, hogy az akha, miao és karen emberek mind ugyanolyanok, mint mi – azzal a nem elhanyagolható különbséggel, hogy ők nem ugrálnak napszemüvegben és rövidgatyában vigyorogva a mi házaink között, és nem hadonásznak a gyermekeink orra előtt hatalmas fényképezőgépekkel. Ha megpróbálnák, mi bizonyosan rendőrt hívnánk. Ők viszont a természetükből fakadó türelemmel, no meg a turistáktól származó kiegészítő jövedelem tudatában mosolyogva tűrik az efféle megpróbáltatásokat.

A várva várt találkozásom a zsiráfasszonyokkal hasonló körülmények között zajlott. Sőt, az is kiderült, hogy itt eredetileg nem is élnek karenek. A turizmusban utazó thaiok beszéltek rá egy komplett falusi közösséget, hogy költözzenek át Burmából, mert így több turistát lehet a környékre csábítani. Igazi kis ázsiai valóságshow!

Van még egy másik környékbeli nép is, velük ezúttal nem találkoztam, de nem tudom megállni, hogy írjak róluk, mert ők a kedvenceim. A shan törzs csodálatos és tragikus sorsú közösség.

A Tibetből, egyesek szerint Kína más vidékeiről származó törzs tagjai hagyományaikhoz híven földművesek és halászok. Ma leginkább Burmában élnek, ahol jobban megőrizték eredeti törzsi világukat, de megtalálhatók Thaiföldön is, ahol viszont beilleszkedtek, átvéve a buddhista hitet és a thai szokások nagy részét.

Nemrégi burmai utam során a shanok nem elsősorban azzal lopták be magukat a szívembe, hogy lélekolvasztóan kedvesek voltak, hiszen törzsi hovatartozástól függetlenül a legtöbb burmai az. Viszont találtam egy shanokról szóló könyvet, amelyből kiderült, hogy ezek az egyszerű emberek hosszú és összetett ritmusképleteket használó, szabályos verseket és dalokat írnak, a legendaviláguk pedig tele van gyönyörű gondolatokkal.

Például úgy gondolják, hogy az egészen pici babák szeme egy ideig még sokkal többet lát, mint a felnőtteké. Nemcsak a földi világot észlelik, hanem a tündérvilágot is. Amikor a kisbaba a kezét kinyújtva a levegőt markolássza, akkor nem a saját testével ismerkedik, tartják a shanok, hanem a porszemeken lovagló tündéreket próbálja elkapni a levegőben. A kicsik nemcsak látják a tündéreket, hanem kommunikálni is tudnak velük. Mi több, minden shan csecsemőnek egyenesen két pár szülője van: egy emberpár és egy tündérpár. Úgy tartják, hogy amikor a baba álmában mosolyog vagy nevet, akkor a tündérszüleivel játszik.

Háziállat és tréfás kameratolvaj (Thaiföld)

Sajnos, ezek a boldogságos gondolatok, amelyek a derék shanokat olyan rokonszenvessé teszik a szememben, a gyakorlatban nem feltétlenül segítik boldogulásukat. Fokozottan érvényes ez a megállapítás az illegális ópiumbizniszre. Széles körben ismert tény, hogy a mákot többnyire nem jambikus lejtésű lírai, hanem inkább a domboldalra felfutó, nyílegyenes sorokban termesztik. A termés fegyveres őrzése során pedig a szállingózó porszemek beható tündérügyi vizsgálata kifejezetten ellenjavallt.

Ebből a megfontolásból, valamint a máktermesztés és a népköltészet profittermelő képességét összevetve a Burmát évtizedek óta kormányzó katonai junta úgynevezett ösztönzött belső migrációt indított el. A szépen elnevezett akció keretében az ország északi részéről származó wa törzs tagjait telepítik be a jelenleg shanok által lakott, kitűnő máktermő területekre.

A rendelkezésünkre álló, elenyésző mennyiségű irodalmi forrás alapján megkockáztathatjuk a kijelentést, hogy a shanokkal ellentétben a wa törzsbéliek rövid és pocsék verseket írnak. Egyetlen etnográfiai leírás sem számol be olyan esetről, amelyben egy wa földműves az esti tábortűz mellett üldögélve, lángokba révedő tekintettel órákig farigcsált volna egy-egy bonyolultabb verslábat. A diplomatikus udvariassággal talán praktikusnak nevezhető wa költészet fő sodorvonala a magyar futballpályák szurkolói rigmusainak szintjén húzódik, amint azt az alábbi, saját fordításomban közreadott verssorok is szemléltetik:

„Egy shan, két shan:

húzzatok el gyorsan!”

„A bátor wa

nem gyáva!”

A wa törzs romantikus poézis terén mutatkozó, kétségtelen hiányosságait viszont a junta szemében végérvényesen feledteti az a tény, hogy a wa férfiak messzeföldön rettegett harcosok, asszonyaik pedig a gubós növények termesztésének nagymesterei.

Az ún. ösztönzött belső migráció folyamata ijesztően egyszerű. A wa törzs saját, féllegális hadserege – nem meglepő módon a junta katonai raktáraiból származó egyenruhában, járműveken és fegyverzettel – megjelenik egy shan területen és végigdúlja a környéket. A wa harcosok házról házra járnak, és a mészárlást esetleg túlélő shan poétákat dísztelen, de célratörő prózában arra ösztönzik, hogy értékes irodalmi adottságaikat más területen, például egy másik ország területén kamatoztassák – házuk, földjük és ingóságaik sorsáról pedig ezentúl ők maguk gondoskodnak.

De ugorjunk vissza az utazáshoz.

Mivel Chiang Maiban a tervezett többnapos túra egy napba sűrűsödött, felszabadult némi időm. Úgy döntöttem, hogy két-három lépésben utazom vissza Bangkokba. S mivel ma már esett szó a szöcskékről, most eszembe jutott, hogy van erre egy remek hátizsákos szakkifejezés: town hopping(6). A kifejezés kiterjeszthető más közlekedési módokra is: nemsokára Indonéziában leszek, ahol ugyanennek a szigetes verziója, az island hopping dívik.

Keresni kezdtem a két város közötti ígéretes megállóhelyeket, így bukkantam rá Sukhothaira. Ez volt az első független thai királyság egykori fővárosa, és az utazók számára az egykori királyi templomkomplexum fennmaradt romjai miatt érdekes.

A választás szerencsés döntésnek bizonyult. A romok a város központjától 15 kilométerre, egy városligetnyi méretű parkban találhatók, ide helyi közlekedéssel olcsón ki lehet jutni. A bejárattól nem messze, egy apró üzletben 140 kemény magyar forintnak megfelelő összegért biciklit kölcsönöztem, ami kicsit rozzant volt ugyan, és nehezen kanyarodott, viszont egyenes vonalban haladva féktelen száguldozást tett lehetővé, mivel nem volt rajta fék. Ez a teljesen sík területen végül is nem okozott komolyabb gondot, és a park mérete miatt jól jött a gépesített mozgási lehetőség.

A romok meghatóak és tiszteletet parancsolóak, a parkban egymást érik a kisebb-nagyobb medencék és tavak, turista alig volt, az is inkább helyi. Egy egész délután bolyongtam benne boldogan, és csak a záróra, no meg egy iszonyatos zápor vert ki onnan, épp időben az utolsó városba tartó buszhoz.

A rompark annyira tetszett, hogy ezek után egyáltalán nem volt kedvem elmenni a másik kiválasztott megállóhelyre, Ayutthayába. Ez szintén egy régi thai főváros, ugyanabban a műfajban utazik, mint Sukhothai, csak nincsen ilyen szép parkja és a romok csoportokban fekszenek a városban szétszórva. Ráadásul Ayutthaya közel van Bangkokhoz, és ezért a légkondicionált buszos, idegenvezetős, hawaii inges turistákhoz is, amiből pillanatnyi hangulatomban inkább nem kértem.

Így újfent bekövetkezett az előző napi állapot: felszabadult némi időm. Hamarabb visszaértem Bangkokba, ahol a kedvenc vendégházamban, a Banglamphu turistanegyed északi csücskéhez közel található River Guest House-ban sikerült elcsípni az utolsó üres szobát. Az aktuális lakótársak nagyon jófejeknek bizonyultak, nem utolsósorban azért, mert egy emberként egyetértettek Ayutthaya-ellenes döntésemmel. Sőt, a szabad idő hasznos eltöltésére rögtön ajánlottak is egy másik helyet: Kanchanaburit. Másnap kerestem egy buszt, és két és fél órával később már az ajánlott szálláson pakoltam ki a hátizsákomat. A „szobám” négy vékony fafalból, egy velük nem érintkező tetőből, egy padlóból és egy nagy ágyból állt, viszont saját kis platóján kikötve lebegett a város folyójának vizén. Kevesebb mint egy mérföldnyire tőlem, ugyanezen a vízen ívelt át a város fő látványossága: a híd a Kwai folyón.

Én kifejezetten a vízen lakás miatt döntöttem Kanchanaburi mellett, a főleg ázsiai turisták nagy része azonban a híd miatt látogat ide. Hajnaltól éjszakáig tömegével érkeznek mindenhonnan az emberek, hogy az egykori híd helyére épített modern (továbbá meglepően kicsi és rövid) másolaton végigsétáljanak, illetve, hogy ennek kapcsán jót ámuldozzanak a japánok egykor itt elkövetett szörnyűségein.

A Kwai folyón átívelő vasúti hidat és annak folytatását, a sziklákból kirobbantott szakaszokat, a japán hadsereg Ázsiából hamis ígéretekkel toborzott önkéntesekkel, valamint kényszermunkára fogott hadifoglyokkal építtette meg. A japán mérnökök eredetileg 5 évre becsülték a munkálatokhoz szükséges időt, a katonai vezetés azonban mindössze 18 hónap alatt keresztülverte a projektet, bár ehhez néhány százezer fős emberáldozatra volt szükség. Gyakorlatilag agyondolgoztatták a hadifoglyokat: a befejezés idejére a kontingens 80 százaléka belehalt az elszenvedett gyötrelmekbe. A történteket részben magyarázza, hogy a japán katonai vezetők jelentős része a szamurájoktól származtatta magát, és ilyen kulturális gyökerekkel sokuk még a háború utáni igazságszolgáltató perek során sem értette meg, hogy miért kellett volna embernek tekinteni egy magát megadó, és ezzel a szamuráj etika szerinti leggyalázatosabb dolgot elkövető ellenséges katonát.

Kanchanaburiban megint csak szerencsém volt a társasággal. Három vastag akcentusú észak-angliai srác vállalt oroszlánrészt a közös esti program kialakításában, amely nem tartalmazott merész vagy rendhagyó gondolatokat, hanem nemes egyszerűséggel, a bevált úton haladva, különféle alkoholtartalmú italok egymást követő helyeken és nagy mennyiségben való elfogyasztására épült.

A thai whisky és rum minőségére nem érdemes sok szót pazarolni. Véleményem szerint úgy készítik őket, hogy egy csomó üres üveggel letáboroznak ott, ahol egy sörgyár tisztítatlan szennyvize a folyóba ömlik, majd hozzálátnak a merítéshez és palackozáshoz. Néhány napnyi üvegben érlelés után kész is a nedű. Mivel pedig a kétféle ital íze és üvegének formája teljesen azonos, csupán a ráragasztott címke dönti el, hogy miként árusítják.

Kanchanaburi meglepően nagy kiterjedésű város, ezért a vendéglátó-ipari egységek közti távolságokat, amelyek az éjszaka előrehaladtával egyre nagyobbnak tűntek, készséges helyi motorosok segítségével hidaltuk át. Egy-egy sofőr két utast vitt a kis Yamaháján, bár csak egynek volt hely és lábtartó. Én elég bénán taktikázhattam, mert valahogy mindig hátulra kerültem, és ezért végig a levegőben kellett tartanom a lábam. Az elfogyasztott italok azonban előbb-utóbb hozzásegítettek, hogy pozitív szemlélettel a dolog fitness-vonatkozását helyezzem előtérbe. Egy idő után pedig egyenesen én kértem a hátsó pozíciót, ugyanis rájöttem, hogy egy 10 perces száguldás alatt a megfelelő technikát alkalmazva bármilyen formájúra tudom csiszolni a szandálom talpát az aszfalton.

Éjszakai körtúránk vitathatatlan csúcspontja az Apache Saloon volt, a helyi aranyifjak találkozóhelye. Itt ízelítőt kaptunk a sajátságos thai konyhadiszkó (tényleg ez a neve) világából. A konyhadiszkó lényege, hogy nincsen külön táncparkett, viszont az asztalok között van elegendő hely a tánchoz. A vendégek egy-egy gyors szám hallatán felpattannak a székükről és az asztaluk mellett táncolnak, aztán visszaülnek enni-inni.

Eredeti felfogás jellemezte a zenét is. Az állandó háttérzenekar előtt különböző énekesek váltották egymást, akik hol a közönség slágerkéréseit teljesítették, hol táncjelenetekkel koreografált saját számokat adtak elő. A stílus teljesen vegyes volt, a hip-hoptól a kemény zenékig minden előfordult. Arra például sokáig emlékezni fogok, ahogy a szende thaiok elővezették a trash metalt! A műsor általános színvonala kis jóindulattal az otthoni Ki mit tud valamelyik ütősebb járási döntőjét idézte, a táncosok teljesítményét pedig egy rendkívül vicces, de politikailag végtelenül inkorrekt hasonlattal tudnám csak jellemezni.

A véralkoholszint általános emelkedésének egy kitüntetett pontján a főszervező angolok eltűntek a színpadról áradó szárazjégben, mi pedig kihasználva az alkalmat fizettünk és hazalógtunk. A szállásunkra érve takarodó helyett élénk vita alakult ki szeptember 11-ről és az azt követő eseményekről. A társaság teljesen heterogén mivolta – izraeli, svéd, angol, új-zélandi, német és magyar – azt eredményezte, hogy igen sokféle álláspontnak akadt szenvedélyes képviselője. Hajnal négy után kerültünk ágyba.

Amint azt a vendéglátóinktól utólag megtudtam, a másnap reggel 8-ra meghirdetett kirándulás indulásakor rejtélyes módon senki sem jelent meg, ám ezt ők nem vették zokon. Mai pen rai, mondták mosolyogva, azaz: oda se neki – ez az egyik leggyakrabban használt thai kifejezés. Dél körül lassan előtámolygott a társaság, megreggeliztünk, aztán ki-ki ment a maga útján, én egy angol kollégával együtt visszavonatoztam Bangkokba. Bár nem szoktam reggelizni, mire felértünk a városba, már újra az éhhalál szélén tántorogtam. Alig vártam, hogy lecuccoljak a szobámban, és máris indultam vadászni.

A thaiok imádnak enni. Persze nincs nehéz dolguk: a világ egyik legjobb konyhája és ehhez mérten bőkezű természetes éléskamra áll rendelkezésükre. (Bár túlmutat az írásom földrajzi keretein, figyeljük meg, hogy a fenti analógia logikus továbbgondolása meglepő felismerésekhez segíthet bennünket azzal kapcsolatban, hogy az írek vagy a finnek miért inkább inni szeretnek...) Ez a közel paradicsomi állapot azzal jár, hogy minden egyes Thaiföldön töltött nap ugyanazt az önmarcangoló kérdést veti fel: vajon valami új étket próbáljak ki, vagy térjek vissza egyre növekvő számú kedvenceim valamelyikéhez? Ennek a dilemmának az esetek többségében az egészséges táplálkozás elve esik áldozatul, mert én a hedonista is-is verzió mellett szoktam dönteni.

Jelenlegi étrendem alapját a különböző turmixok, a phad thai nevezetű tésztacsoda és legfőképp a chilis mogyorószósszal pirított csirkemáj adják. Az utóbbit tekintve a napokban elértem azt az állapotot, amelyet már nyugodtan függőségnek nevezhetünk. Persze nem én vagyok a hibás, hanem Bangkok, ahol még hajnali fél háromkor is lehet frissen sült csirkemájat kapni.

A lehetetlen időpontok megválasztása mellett a függőségre enged következtetni az is, hogy egyre kevésbé tűnik idióta ötletnek az, hogy a májat bármilyen más fogással kombináljam. Odáig jutottam, hogy bármikor meg tudom magyarázni, miért értelmes cselekedet a csirkemáj mértéktelen habzsolása bármely más étel előtt, után, esetleg közben. Lelki szemeim előtt máris ott lebeg két következő úticélom, Malajzia és Szingapúr: az a régió a csirkemáj-szaté(7) igazi hazája!

Ha már étellel kezdtem a mai levelemet, a keretes szerkesztési elvhez hűen étellel is fogom befejezni. A duriánról szeretnék mesélni nektek, amely Délkelet-Ázsia titokzatos csodája: a legenda szerint az egyetlen gyümölcs, amelyet a tigris is kedvel. A kínai hagyomány szerint ez azért van, mert a durian jang tulajdonságokkal rendelkezik, minden más gyümölcs pedig jin.

Ennél azonban sokkalta rejtélyesebb titok az, hogy épeszű, kedves emberek milliói vajon miért gondolják, hogy a duriánt emberi fogyasztásra alkotta a természet. Pedig a természet mentségére legyen mondva, ő mindent megpróbált, hogy az embert figyelmeztesse a rá váró megpróbáltatásokra. Például a duriánnak ronda, tüskés kültakarója van. Aztán a hatalmas méretű gyümölcs körülbelül 90 százaléka használhatatlan, mindössze a nagyméretű magok körüli, rostos hús ehető. Már amennyire.

Tipikus délkelet-ázsiai kontraszt (Malajzia)

A legnyilvánvalóbb, figyelmen kívül nem hagyható figyelmeztetés pedig a durián szaga. Azzal szembesülni transzcendentális élmény, amely szavakba nem önthető. Tegyünk mégis egy esetlen kísérletet a lenyűgöző jelenség leírására. Az „iszonytatóan büdös” vagy más hasonló kifejezések egyszerűen méltatlanok vizsgálatunk tárgyához. Viszont sokat elárul, hogy a szigorú megoldásokat kedvelő Szingapúrban a szaga miatt egy az egyben betiltották a durián forgalmazását, illetve a thai városokban is előszeretettel telepítik a duriánárusokat a település központjától távolra. Szóval nem holmi pálpusztai sajtról beszélünk.

Nemrégiben olvastam a hírt, hogy a világ több országának rendőrsége dolgozik új, bűzbombán alapuló tömegoszlató fegyverek kifejlesztésén. Ha ezeknek a rendőröknek van eszük, és a példa kedvéért engedjük meg ezt a feltételezést, akkor föltétlenül hasznosítják a duriánt. Aki életében csak egyszer megfordult egy duriánpiac másfél kilométeres körzetében, abból a gyümölcs nevének puszta említése is menekülési kényszert vált ki.

A fentiekből persze logikusan következik, hogy a duriánt vétek lenne kihagyni. Én már rég túlestem a tűzkeresztségen. Hét esztendővel ezelőtt Malajziában járva az egyik házigazdám készített vacsorára duriánt ragadós rizzsel, kókusztejjel és pálmasziruppal. Azóta sem tudok jobbat az akkori első definíciómnál: szerintem leginkább a meleg hagymafagyihoz hasonlít. Ezek után elképzelhetitek izgalmamat, amikor Thaiföldön egy boltban felfedeztem a duriánból készített jégkrémet! Azonnal kaptam az alkalmon, hogy teszteljem régi hipotézisemet. És lőn: a hideg durián a hideg hagymafagyira emlékeztet. Most már csak hagymafagyit kellene ennem egyszer.

Thaiföldi utam ezúttal rövidre sikerült, és a végéhez közelít. Holnap repülök Szingapúrba, ahol durián ugyan nincsen, viszont a magyar nagykövettel lesz magánrandevúm. A jövő héten, valószínűleg már Malajziából, beszámolok a találkozónkat követő nemzetközi diplomáciai fejleményekről.

NYOLC

Egy gond van a boldogsággal: nem lehet nevetni rajta.

Az a békés, beteljesült, maga után semmi kívánnivalót nem hagyó állapot, amit boldogságnak hívunk, amikor alkalomadtán találkozunk vele, igazából csak majdnem tökéletes. Önmaga teljességben rejlik hátránya is: nem szenved hiányt semmiben. Ezért aztán humornak, viccnek, igazi nevetésnek sincs benne helye.

Az utazásom során kikristályosodó, mély felismeréseim eme díszpéldányára egy ihletett bangkoki pillanat vezetett rá. A thai emberek csodás mivoltán töprengtem; jelesül azon, hogy vajon van-e valami szerepe annak a kis számú, de feltűnő hiányosságnak, amely megfigyelhető az amúgy meglehetősen optimálisnak tűnő világukban.

Arra jöttem rá, hogy a szegénységnek, kosznak és egyéb hasonló dolgoknak elhanyagolhatatlan jelentősége van: „tökéletlenítenek”. Másképpen szólva összefüggésbe helyezik, értékké teszik azt a sok-sok pozitív dolgot, ami körülveszi ezeket a mosolyarcú embereket. Ezen felül pedig – ami legalább ennyire fontos! – okot szolgáltatnak a humorra, a nevetésre is. A sanuk, a szarkasztikus vidámság, a thai kultúra egyik alapeleme – de nem fordulhatna elő egy tökéletes világban.

Ezért aztán úgy döntöttem, hogy többé nem mondom valamire, hogy tökéletes, ha nagyon meg akarom dicsérni: hiszen létezik annál jobb állapot is. Thaiföld is éppen a hibáitól akkora királyság, amekkorát csak el tudtok képzelni. És ezúttal nem az államformára utalok.

No de térjünk vissza az élménybeszámolóhoz. A thaiföldi tapasztalatok közül néhányat még nem meséltem el nektek. Például a már említett, egynapos északi túra során újra elefántok közelébe kerültem. Csakhogy ezúttal nem templomi szolgálat vagy cirkuszi turistashow közben, hanem szigorúan magánemberként, pontosabban magánormányosként láttam viszont őket. Amikor rájuk találtam, nyugodtan álldogáltak a falu szélére épített, félig fedett istállójukban. Egy barátságos öregember, akit a gondozójuknak véltem, odaengedett hozzájuk és megsimogathattam őket. Ugyan nem szokás az ilyesmit nyilvánosan beismerni, de ha akad közöttetek, aki néha titokban drótkefét szokott simogatni, akkor ő ismeri az érzést.

De ami a legnagyobb hatással volt rám: farkasszemet is nézhettem velük. Nem tudom leírni, hogy milyen érzés kommunikálni ezekkel a hatalmas jószágokkal. A kezdeti halvány gyanúm, hogy az öreg esetleg csak a frissen kiképzett házőrző elefántjainak agresszivitását akarja rajtam tesztelni, hamarosan elpárolgott. Igaz, azt is el kell ismernem, hogy az elefántok nem látszottak hozzám hasonlóan meghatottnak. Sőt, ha igazán szigorú akarok lenni magamhoz, akkor azt is megkockáztatom, hogy a legkevésbé sem nyűgöztem le őket. Egykedvűen álldogáltak, néha körbeszaglásztak, hosszasan néztek a szemembe, állták szúrósnak szánt tekintetemet, és pimasz módon mindig egy kicsit később pislogtak, mint én. Csak egyetlen, nevelő célzatú poént engedtek meg maguknak: az egyikük hirtelen rácuppantott a kezemben tartott fényképezőgépre, és kis híján kiszippantotta a markomból, de némi huzavona után kétségbeesett arcomat látva könyörületességet gyakorolt, és kikapcsolta a vákuumot az ormányában.

A következő történet az utolsó bangkoki napomról való, amikor megint megismerhettem valami újat az ázsiai közlekedés izgalmas és csodás világából. Elütött egy busz.

Azt persze már e naplóbejegyzés puszta létezése is sejteti, hogy nem ért súlyos baleset. Kora reggel, félálomban kóvályogtam az ismerős, már melegedő és párás illatú utcákon, azzal a homályosan megfogalmazott céllal, hogy a közelben lévő másik szállodából elhozom az előző nap otthagyott csomagjaimat, és útközben valami reggelit is beszerzek. Már nem emlékszem pontosan, mit terveztem enni: még az is elképzelhető, hogy csirkemájat.

Az egyik, korábban már sokszor abszolvált útkereszteződéshez érve nem kapcsoltam időben. Azt hiszem, feltettem magamban, hogy az utca egyirányú, pedig nem volt az. Mi több, alfaállapotomban még az a gondolat is életszerűnek tűnt, hogy a közlekedési lámpa nélküli zebrán Thaiföldön is a gyalogosnak van elsőbbsége. Leléptem a járdáról, és abban a pillanatban ott volt jobbról egy busz. Valahogy visszaugrottam, de a jármű egyik kiszögellése elkapta a könyökömet és megperdített.

Utólag nagy kísértést érzek, hogy az ekkor bemutatott fordulatot könnyednek és latinosan elegánsnak fessem le, pedig nem láttam magam, és nem is emlékszem, hogyan sikerült a gyakorlat technikai kivitelezése. Mindenesetre a gyors piruettet követően a busz hátulján egy másik kiálló alkatrész pontosan ugyanazon a helyen megint könyökön vágott. A sofőr valószínűleg páros lábbal ráugrott a fékre, fehér embert különösen rossz ómen elkaszálni, de előreintegettem neki, hogy minden rendben van, aztán gyors kárbecslést végeztem. Egyetlen nagyobb sebbel megúsztam.

A későbbi öngyógyítás során értékes tapasztalatokat szereztem a természetgyógyászat terén. Abból indultam ki, hogy bő egy hét múlva egy maláj szigeten fogok búvárkodni, tehát ennyi időm van a seb eltüntetésére. Úgy döntöttem, hogy eltekintek a sebtapasz és a jódtinktúra használatától, különös tekintettel arra, hogy utóbbi nem is volt nálam. Ehelyett nyitva hagytam a sebet, és nyállal kezdtem el kezelni. Ez annak idején a kutyámnak is mindig bejött.

És nekem is sikerült. Megengedem, nem volt diadalmenet. Egy nagy seb nyálazgatását nehéz esztétikusan előadni, különösen egy zsúfolt buszon vagy egy étteremben. Viszont már aznap délutánra korrekt, szilárd var alakult ki rajta, szivárgás, gyulladás sehol nem volt tapasztalható. Két nap múlva az eredetileg cigarettásdoboz nagyságú seb gyufásdoboz méretűre zsugorodott, a maláj szigetre érve pedig vadonatúj, rózsaszín malacbőr nőtt a helyén.

Thaiföldről Szingapúron át Malajziába vezetett az utam. Idáig minden országban jókat derültem a viccesen elhibázott angol nyelvű feliratokon: sajnáltam is, hogy magyar nyelvű tudósításaimban ezeket nem tudom felhasználni, pedig akadtak köztük zseniálisak. Ezért különösen jó hír, hogy maláj földre érve kiderült: a helyiek úgy vezetik elő akaratlan nyelvi élceik egy részét, hogy az a magyar olvasó érdeklődésére is joggal tarthat számot.

Először is, a malájok szemmel láthatóan nem töprengtek sokat az idegen – általában angol – szavak átvételekor: egyszerűen átírták őket a saját, sokszor meglehetősen sajátos kiejtésük szerint. Így keletkezett például az internasional, a teksi, a mekanik, a sains, a filem, a stesen és a tikit szavuk.

Az átalakítás közben időnként olyan megoldások születtek, amelyek furcsán ismerősnek tűnnek a magyar szemnek. Ilyen például a poskod, amely nem a „te rágcsálód”, hanem az „irányítószám” maláj megfelelője. Vagy ott van az ekspres bas, amely önmagában elég könnyen megfejthető, de egy piroslámpás negyedbe tartó járaton látva már felvet bizonyos alternatív értelmezési lehetőségeket.

Az angol jövevényszavakon túl remek szórakozást biztosít a malájok saját szókincse is. Ha például egy épületben több lift található, akkor a vészliftnek kijelölt fülkére nagy piros betűkkel ez a frappáns kifejezés van ráírva: lift bomba. A munkahelyi asszisztenshölgyek elnevezése alacsony elismertségre enged következtetni: kaka. De ez csak a látszat, mert a szó malájul teljesen tisztelettudó, ugyanis nővért jelent. Azután a „nagy” szó itteni megfelelője a besar – ebből a párhuzamból közmondást lehetne gyártani. További érdekes magyar-maláj szópárok a szoba/bilik, a nyugat/barat vagy a piszkos/kotor.

Az angolszász turistákat néha váratlan helyzetbe hozza, hogy a víz maláj neve air. Nekem pedig sajnos megdőlt egy régi sejtésem: eddig szentül hittem, hogy a pillangóra használt szó minden nyelven szép. A kétkedőknek többek között azzal érveltem, hogy még az amúgy kevéssé lírai németek is ki tudták találni a schmetterling szót, ami egészen elfogadható. Erre tessék: malájul a pillangó kupu-kupu, ami, legyünk őszinték, sosem nyerne díjat.

A nyelvi helyzetet marketingesként szemlélve a kedvencem egy helyi autómentő-szolgáltatás márkaneve lett: a Kurnia. Eljátszottam a gondolattal: mi lenne, ha pont nekem kellene ezt a márkát Magyarországon bevezetni? Rövid gondolkodás után meg is alkottam a szlogenjavaslatomat: „Ha kocsit vásárol, Kurnia is kell hozzá!”

A nagy számú látszólagos egyezés és meglepő áthallás ellenére az ide látogató olvasóimnak azt tanácsolom, hogy csekély malájtudás birtokában, éles helyzetben semmiképp se vonjanak le gyors következtetéseket, továbbá ezek alapján ne ragadtassák magukat elhamarkodott cselekedetekre. Ha például már éppen halántékon rúgnátok egy idős nénit a vonaton, amiért folyton szüleitek részegségét firtatja (Stesen apa ini? – „Apád az állomáson iszik?”), ne tegyétek, mert malájul a fenti mondat jelentése teljesen ártatlan: „Ez melyik megálló?”

Következzen egy rövid helyreigazítás. A személyes tapasztalatok birtokában utólag tévedésnek, de legalábbis idejétmúlt hírnek kell minősítenem a durián szingapúri betiltásáról szóló múltkori állításomat. A jelek szerint a durián nem tiltott gyümölcs. Persze, ahogy Szingapúrt ismerem, ha itt valami nem tilos, akkor az előbb-utóbb kötelező lesz, mert a helyi vezetés rendszerint ebben a két opcióban szeret gondolkodni.

Életem első szingapúri tartózkodása, amelyre egy héttel ezelőtt, Malajzia felé átutazóban került sor, meglehetősen rövid ideig tartott. De pont ez az egyik ok, amiért mégis írnom kell róla.

Miután leszálltunk a reptéren, bezsilipeltem a vámon. Megvártam a csomagomat, majd az előtérben megkerestem az információs pultot, és egy kedves hölggyel elmagyaráztattam a keresett útirányt. Ezt követően felhívtam a magyar nagykövetet, és találkozót beszéltem meg vele. Ezután pénzt vettem ki egy bankautomatából, majd egy banknál felváltottam, hogy apróban, pontosan tudjak fizetni a buszon és a metrón. Azután irány a város. Találkoztam a követ úrral, bemutatkoztunk, átvettem tőle egy csomagot, majd még egyszer kezet ráztunk és elbúcsúztunk. Ekkor elgyalogoltam a közeli buszállomásra, és jegyet váltottam egy Malajziába tartó buszra. Felszálltam, elindultunk, majd elhagytuk Szingapúrt és beléptünk a maláj határon.

Mindez összesen alig több mint másfél órát vett igénybe. Ferihegyen ekkor még javában vártam volna a reptéri kisbuszt. Azt hiszem, ennél jobban nem tudom leírni azt az elképesztő szervezettséget és fegyelmet, ami a városállamot jellemzi.

A szingapúri csoda receptjét ijesztően egyszerűnek látom. Mindössze a kínai munkabírást kellett ötvözniük a japán szervezettséggel és a német fegyelemmel. Idáig rendben is volna a dolog; ám ezt követően sajnálatos hiba csúszott a nemes elképzelésbe. Az integrálni kívánt értékek sorába ugyanis felvették az iráni törvénykezést is.

Sajnos, az integráció tökéletesen sikerült. Példának okáért egyetlen papír zsebkendő gondatlan elhajítása alku nélkül 1000 szingapúri dollárjába kerül a vétkesnek, ez mostani áron körülbelül 180 ezer forint. Alkuval pedig még többe, mert az a törvény alóli kibújási kísérletnek minősül, amit külön büntetnek. Továbbá ez az enyhe szankció csak akkor érvényes, ha első eltévelyedésről van szó: visszaeső zsebkendőhajigáló esetében a büntetési tétel egyből a kétszeresére emelkedik, és még közmunkával vagy kirívó esetben botozással is súlyosbítható.

Nem számíthat nagyvonalúbb elbánásra az sem, aki magáról megfeledkezve rágógumit rágcsál az utcán, vagy ne adj’ isten az ehhez szükséges rágót próbálja az országba becsempészni. Ha rajtakapják, bűnhődni fog. És akkor még nem is említettem az olyan gusztustalan, felforgató célú akciókat, mint a levelek és gallyak egy- vagy többrendbeli letördelése a park bokrairól, vagy a nagy nyilvánosság előtt elkövetett csókolózás. Ezeket és a hasonló emberellenes megnyilvánulásokat a szingapúri jogrend szerencsére értékén kezeli, és kérlelhetetlen szigorral megtorolja.

A kis Kuala Lumpur nagyot nőtt, mióta utoljára láttam (Malajzia)

Legnehezebben azok a deviáns egyedek kezelhetők, akik kombinált bűncselekményt követnek el. Nem lesz egyszerű, de próbáljátok meg elképzelni például azt a szörnyűséget, hogy valaki az utcán rágógumit rág, majd hirtelen megáll, és a szájából kivéve a földre dobja azt, hogy akadálytalanul csókolózhasson egyet a kedvesével. Vagy amikor valaki többszörösen használt, csonttá keményedett papír zsebkendőjét úgy hajítja el egy parkban, hogy az landolás előtt letör néhány gallyat egy fáról vagy lyukat üt egy nagyobb levélen.

Az minden józanul gondolkodó szingapúri rendőr számára nyilvánvaló, hogy az ilyen brutális véglényeket nehéz lenne embernek nevezni, ám egyes szélsőséges elemek még velük összefüggésben sem átallnak egyetemes emberi jogokat emlegetni. Lássuk be azonban, hogy az egyetlen következetes és célravezető megoldás az, hogy az ilyen szörnyetegeket ott helyben kurtavasra verik, majd jogaik – elsősorban persze hagyatéki jogaik – ismertetése után rögvest a vesztőhelyre kísérik őket.

Szingapúrra és Szingapúrba néhány hónap múlva még visszatérek. Most azonban a maláj fővárost, Kuala Lumpurt tettem meg bázisomnak. Erre egy mostanában itt dolgozó magyar barátom vendégszeretete adott lehetőséget. Nem túlzok, ha azt mondom: a jelenlegi főhadiszállásom feltűnően különbözik az első, 1994-es malajziai utam fővárosi állomáshelyétől. Akkor a kínai negyed egyik szerény szolgáltatási színvonalú egységében húztam meg magam, ahol minden reggel pontban ötkor és pontosan a mi ablakunk alatt néhány munkás ismeretlen céllal óriási palánkokat kezdett hajigálni. Ezzel szemben Jocó barátom exkluzív apartmanjában reggel ötkor csak a légkondicionáló berendezés állít magán állítólag egy egészen picit a betáplált programnak megfelelően, bár ezt még egyszer sem sikerült meghallanom.

Az első két itt töltött nap során eszembe jutott, hogy Kerala után tovább követhetem a legendás középkori fűszerkereskedelem nyomvonalát, és egyúttal foltozgathatom egy kicsit az első maláj utam által lefedetlenül hagyott lyukakat az ország térképén.

Melaka felé vettem hát az irányt.

Melaka nem tévesztendő össze a korábban említett Molukkákkal. Utóbbi egy szigetcsoport, amely Indonézia keleti felén található, és a fűszerek termesztéséről vált híressé, ezért nevezték Fűszer-szigeteknek is. Melaka viszont a Maláj-félsziget délnyugati részén van, és a fűszerek tranzitkereskedelmének volt fontos központja. Ennek fényében nem véletlen, hogy a város viharos történelmében rendre ugyanazok a szereplők tűnnek föl, akiket az indiai Kerala egykori fűszerbirodalmában már megismertünk: kínaiak, arabok, portugálok, hollandok és angolok.

A mai Melaka kiterjedt település, hangulatos történelmi központtal. Szép hely. Ugyan nem őrzött meg annyit egykori fényéből és hangulatából, mint Indiában Kochi városa a malabári időkből, de azért minden korszak hagyott maga után valamit: hol egy portugál templomromba, hol egy holland városházába, hol régi angol sírokba botlik az ember. Kínán kívül itt található a világ legnagyobb kínai temetője. Máig élő történelmi örökség az ide származott kínaiak sajátos főzési stílusa, a nyonya konyha.

Rövid látogatásom során szakítottam időt egy gyors kulináris szemlére is. A szokásos szerencsém ezúttal elhagyott és alaposan mellényúltam. A kiválasztott, jó nevű étterembe betérve hamarosan megjelent egy pincérnő, aki mind kedvességben, mind szolgálatkészségben egy pokrócot igyekezett utánozni, meggyőző eredménnyel. Teljesítményével azonnal kiérdemelte nálam a nyonya nyanya címet. Rövid, de intenzív és kis híján kézitusába torkolló konzultációnkat követően a nyanya felszolgálta a speciális nyonya tésztaételt, amit rendeltem, sőt kiegészítette azt egy középszerű nyonya csirke curryvel is, amit ugyan nem kértem, de ez a nyanyát a legkevésbé sem zavarta. De nem ez volt a fő baj.

A nyonya sült tészta annyiban különbözött a sima sült tésztától, ami az egyik kedvenc maláj ételem, hogy leöntötték egy kétes állagú, barna szósszal. Ez a szósz kinézetre kísértetiesen emlékeztetett az egykori Német Demokratikus Köztársaság hírhedt barnaszószára, amit hajdani elvbarátaink a sörön kívül minden más élelmiszerhez kötelezően szervíroztak. És ez a szósz ugyanúgy tönkretette Melakában a tésztát, mint anno Kelet-Berlinben a krumplipürét.

Melakából visszatérve, a hét második felét a sziget-napfény-tenger háromszög bűvkörében töltöttem, házigazdám és kollégái baráti társaságában. Ezt különlegessé tette az a körülmény is, hogy a korábbi malajziai utam során ugyanerre a szigetre vetődtem el, így felmérhettem, mi minden változott a 7 év alatt.

Annak idején kétségbeejtően kinéző, összetákolt fabodegákban laktunk a szigeten található, összesen három szálláshely egyikén. Tisztálkodni csak úgy lehetett, ha az utazók egymásnak pumpálták a vizet, amelyet egy félbevágott bambusznádból rögtönzött csővezeték szállított a zuhanyzónak kinevezett gyékénykerítés mögé. Konyha nem volt, így a szárazföldről odaszállított banántortán és a napnyugtakor tűzön sütött friss halon tartottuk fenn magunkat. Röviden, igazi vadromantika vett körül bennünket. No, ez a romantika azóta nagyrészt eltűnt, de a körülmények még mindig nem állnak távol a természetközeli élményt kereső utazók reményeitől.

A sziget fénypontja akkor is és most is a snorkelling volt. Meglepő tény, hogy a nehézbúvárkodással és könnyűbúvárkodással ellentétben erre a harmadik változatra nincs általánosan elfogadott magyar szó, pedig ez a legnépszerűbb, a legolcsóbb és a legkönnyebben elérhető a háromféle búvársport közül. Az egyszerűség kedvéért maradjunk az angol elnevezés mellett.

A snorkelling tulajdonképpen kifinomult, művészi módja annak, hogy nevetségessé tegyük magunkat tapasztaltabb útitársaink, valamint a vízivilág széles közönsége előtt.

A szükséges felszerelés rendkívül egyszerű, mindössze három eleme van: a pipa, a szemüveg és a békatalp. Mindhárom eszközt úgy tervezték, hogy körmönfont módon akadályozzák viselőjük szabad és természetes mozgását a vízben.

A szemüveg a normális látást gátolja. Úgy viselkedik, mint a lóra kötött szemellenző, tehát elvileg csak előre lehet látni vele. Gyakorlatilag arrafelé sem sokáig, mert előbb-utóbb garantáltan bepárásodik. Ez utóbbi fondorlat ellen van egy zseniálisan egyszerű védekezés: az emberi nyál használata. Lám-lám, milyen hamar visszatértünk e szerény, visszahúzódó testnedv dicséretéhez. Amennyiben ugyanis száraz szemüvegünket a búvárkodás megkezdése előtt néhány perccel alaposan teleköpködjük, majd a nyálat elkenjük a szemüveg belső felületén és a búvárkodás elején a vízben lemossuk róla, akkor a párásodástól szinte egyáltalán nem kell tartanunk. Trükkösebb búvárok a köpködés előtt megfelelő színű italt (pl. kávé, eperszörp, mentalikőr) fogyasztva még a kívánt árnyalatú foncsort is rávihetik a szemüvegükre.

Az egyik végén szájpecekben, az egykori szocialista országbeli modelleknél pedig a másik végén pingponglabdában végződő pipa a közhiedelemmel ellentétben nem a légzést segíti. Azt ugyanis akadályozza. Valójában arra szolgál, hogy a sós tengervíz, a koralltörmelék, a mérgező csalánsejtek, a burjánzó plankton, a vízfelszínen lebegő rovartetemek, valamint a kisméretű halak és rákok rajta keresztül akadálytalanul a búvár gyomrába és tüdejébe juthassanak. Néhány másodperccel később azután a pipa látja el azt a feladatot is, hogy az imént a szervezetünkbe juttatott anyagok által kiváltott, görcsös gyomorösszehúzódások végtermékét a szánkon át testünkből kivezesse.

A felszerelés harmadik eleme, a békatalp az úszást teszi lehetetlenné a hatalmas mérete miatt, meg azért is, mert állandóan beleakad a víz alatti tereptárgyakba. Ezen felül már a búvárkodni induló szerencsétlen balekot is köznevetség tárgyává teszi, hiszen a sekély vízben felvéve csak hátrafelé lehet gyalogolni vele, ami nemcsak szánalmas látvány, hanem elkerülhetetlenül hanyatteséshez is vezet.

A snorkelling-felszerelés zseniális gonoszsága abban áll, hogy az elemei nemcsak önmagukban károsak, hanem ezen fölül még kombinált hatásuk is van. A sportág egyik érdekes kihívása éppen abban áll, hogy az ilyen kombinációk bekövetkeztére már előre számítani lehet, ennek ellenére gyakorlatilag lehetetlen elkerülni őket.

Ha például egy pajkos bukóhullám jóvoltából a pipánk megtelik vízzel, és ezért a szánkon át nem jutunk levegőhöz, akkor egy csapásra észre fogjuk venni, hogy a szemüveg légmentesen zárja orrnyílásunkat, tehát levegőt ott sem kapunk. Az ilyenkor bekövetkező pánikreakció a könnyebb ellenállás felé terel bennünket, ezért a pipát kitépjük a szánkból és jó mélyet szippantunk, nem számolva azzal, hogy ekkor még a víz alatt tartózkodunk. Ugyanennek az esetnek egy összetettebb változata az, amikor a békatalpunk beakad a víz alatti sziklák közé. Ilyenkor a szemüveg miatt csak előre látó fejünket automatikusan a veszélyforrás felé, azaz magunk alá fordítjuk. Ezzel a mozdulattal azonban a pipánk tetejét belemerítjük a vízbe, ami automatikusan visszavezet a bekezdés elején leírt állapothoz, azzal a különbséggel, hogy ilyen előkészítést követően a pánikreakció sokkal hevesebben jelentkezik.

A jó hír az, hogy ennyi szerencsétlenkedésért legalább nem kell túl sokat fizetni. Ledérebb hölgyek számára a szemüveg, a pipa és a békatalp megléte máris elegendő a snorkelling megkezdéséhez. Férfiolvasóim számára azonban föltétlenül meggondolásra ajánlom legalább az úszónadrág használatát, ellenkező esetben ugyanis a víz alatt szabadon lebegő testrészeik automatikusan csaliként fognak funkcionálni. Ha pedig figyelembe vesszük a trópusi tengerekben elterjedt, óriási ragadozó sügérfélék gyorsaságát, a fogaik számát és élességét, továbbá azt, hogy a szemüvegünkön keresztül legfeljebb magunk elé látunk, magunk alá nem, menekülni pedig a beakadó békatalpunk miatt úgysem tudunk majd, nos, akkor könnyű belátni, hogy a nudista snorkelling szó szerint potenciális veszélyforrás a meggondolatlan férfi sportoló számára. Akit pedig ez az elméleti okoskodás nem győz meg, az merülés előtt egy szakkönyvben tekintse meg egy sügér tátott szájú fényképét: garantálom, hogy elmegy a kedve a kockázatvállalástól.

Hangsúlyozottan lebeszélek mindenkit arról az értelmetlen hősködésről is, amit gyakorta egy-egy viccesnek gondolt víz alatti fénykép kedvéért követnek el vállalkozó szellemű búvárok. Az ilyen próbálkozás a legjobb esetben is csak egy homályos felvételt eredményez; ha viszont pechesek vagyunk, akkor hosszas víz alatti tartózkodás vár ránk, amelynek folyamán bőven lesz időnk elmélkedni az eredetileg jónak tűnő ötletünk valódi értékeiről, valamint a tüdős és a kopoltyús lélegzés közötti alapvető különbségekről.

Ebbe a kategóriába sorolható a gyönyörű, színes óriáskagylók páncélzáró izomzatának tesztelése. Ha például belenyúlunk vagy belelépünk egy kinyitott kagylóba, akkor az reflexszerűen összezáródik, és innentől kezdve az állat nagy érdeklődéssel és türelemmel, továbbá a miénknél lényegesen előnyösebb pozícióból figyeli szabadulási kísérletünk további alakulását. Hasonlóan buta ötlet a muréna etetése. Ez a titokzatos hal szinte mozdulatlanul figyeli a környezetét, fejét víz alatti barlangja bejáratánál kidugva. Veszély esetén vagy a zsákmány megszerzése után azonban egy szempillantás alatt eltűnik az üregben. Amennyiben ezt a felkínált kishal helyett a mutatóujjunkkal a szájában teszi, és ezek után mi heves víz alatti kötélhúzásba kezdünk vele, akkor jó, ha tudjuk, hogy előbb szakad ki a hal állkapcsa, mint hogy rendkívül izmos farka elengedné a barlang hátsó végénél kialakított fogást. Nem mellékes szempont továbbá, hogy az óriáskagylóhoz hasonlóan, de velünk ellentétben a muréna is képes a víz alatt lélegezni.

A rövid szigeti vakáció során a sokféle hal mellett az egzotikus állatvilág egyéb tagjaival is testközelbe kerültem. Egy egész sor árva kisteknőst neveltek a szállásunk melletti kis víztárolóban, és végre szemügyre vehettem a szigeten őshonos, de első látogatásom alkalmával elmulasztott, nagy testű monitorgyíkot is. Végül azonban menthetetlenül elérkezett a harmadik reggel, és nem volt többé maradásom. Az alkonyat már ismét a fővárosban, a Bangsar negyed esti piacán talált, ahol egy közismert helyi specialitás, a mogyorós palacsinta többszöri magamhoz vételével próbáltam enyhíteni a félnapos utazás fáradalmait.

A fejemben pedig már az járt, hogy vajon hogyan tovább. Az amerikaiak afganisztáni megtorló háborúja és az azt követő, heves indonéziai tiltakozás miatt a menetrendem bizonytalanná vált. A következő napokban megpróbálok összeszedni minden elérhető információt, és felhívom valamennyi követséget. Azután pedig el kell döntenem, hogy az eredeti terveim szerint, Indonéziában folytatom az utat, vagy inkább egy biztonságosabb, lehetőleg nem muzulmán országban próbálok szerencsét. Akárhogy alakuljon is a sorom, reményeim szerint a szokott időben ismét jelentkezem.

KILENC

A minap átléptem, mit átléptem, egyenesen átrepültem az egyenlítőt. Egy darabig most az ősz helyett az évszaknélküliség boldog állapotában ringatózom. Ezt követően, sallangmentesen átugorva a telet, egyből belevetem magam a tavaszba, a mi rendszerünk szerint úgy április-május táján, aztán egyre növekvő izgalommal várom a nyarat, épp amikor eljön a karácsony. Akkor a hónom alá csapom a fenyőfát, kiballagok vele a strandra és leszúrom a homokba.

A múltkor a snorkelling alapvető fogásainak bemutatásával zártam írásomat. Remélem, hogy nem sikerült eltántorítani benneteket e remek időtöltés kipróbálásától. Soha nem fogom elfelejteni, amikor hét esztendeje, azon a bizonyos, első malajziai úton, mi is megismerkedtünk vele.

A felszerelést kölcsönző apró emberke szórakozottan az öböl túlpartján emelkedő sziklák felé mutatott: arrafelé próbálkozzunk. Párommal átgázoltunk-úsztunk a vízen. Közben azon bosszankodtam, hogy jól láthatóan semmi nincs a kristálytiszta vízfelszín alatt, csak a végtelen homok.

Aztán odaértünk a kijelölt helyre, felvettük a szemüvegeket, lebuktunk és tágra nyílt szemmel meredtünk egymásra. Színes növények, korállok, kagylók és halak tömege volt körülöttünk, ameddig csak elláttunk. Az első liternyi sós víz belélegzéséig hátralevő néhány másodpercben emelkedett hangulatban siklottam körbe-körbe a vízfelszínen. A látvány annyira magával ragadó volt, és akkora újdonság számomra, hogy a hatása még később sem szűnt meg teljesen, amikor pedig javarészt már a túléléssel voltam elfoglalva. A rövidnek szánt első snorkelling-kísérlet végül többórásra nyúlt.

Igazi kezdőként persze nem kentünk magunkra naptejet, és annyi eszünk se volt, hogy pólóban lebegjünk a vízben. Nekem úgy leégett a hátam, hogy este nemcsak hanyatt, de még hason sem tudtam feküdni a fájdalmasan gyűrődő bőr miatt. Szerintem kifejezetten égett szagom volt. Körülbelül fél óráig tartott, amíg szilaj üvöltözés közepette találtam egy olyan oldalfekvő pózt, amelyben nem éreztem magam inkvizíciós kihallgatáson. Azonban valahányszor a könnyű tengeri szellő meglebbentette az ágyunkat körülölelő, leheletvékony szúnyoghálót és az leheletfinoman hozzám ért, erős késztetést éreztem indián csatakiáltás-tudásom fitogtatására. El tudom képzelni, hogy a közelünkben álló többi bungaló lakói milyen feltételezésekkel éltek a magyarok szexuális szokásait illetően.

A szigeti őslakó is lejárt hozzánk reggelizni (Malajzia)

Párom, Noémi látszólag sokkal jobban viselte a fizikai megpróbáltatásokat. De hogy a többórás napfürdő rajta is mély nyomokat hagyott, arra másnap reggel jöttem rá, amikor tárgyilagos hangon közölte velem, hogy azért nem tudott aludni, mert tisztán hallotta, hogy a szomszédunk egész éjjel egy hullát ásott el a bungalója alá.

A kezdetekkel ellentétben az idei búvárkodásom nem okozott efféle nehézségeket. Egyrészt a kölcsönözhető felszerelés minősége sokat javult az eltelt évek folyamán, másrészt profi társasággal voltam. Ők bezzeg hoztak naptejet, ami olyan erős volt, hogy ha nem tűző napon használta az ember, akkor kifehéredett tőle. Ők voltak azok is, akik megtanítottak a szemüvegköpködés trükkjére. És miután így az első öt másodperc után is láttam, ezek a derék barátok még tovább mentek: egészen új dimenzióba helyezték a snorkelling lényegét, amikor a legnagyobb meglepetésemre demonstrálták, hogy megfelelő úszótechnikával a vízihulla-szerű lebegés helyett önfeledt, vidám ficánkolás is előadható a halak között. És még maga a hely is, bár mindössze egy öböllel volt odébb az eredeti kalandjaim helyszínétől, sokkal alkalmasabb volt a merülésre. A szállásunk recepcióján pedig volt egy vastag könyv, amely a dél-ázsiai tengerek valamennyi halát bemutatta, így nem kellett valószerűtlen meséket elővezetnünk egymásnak. Elegendő volt rábökni egy-egy érdekesebb állat képére és meglepetten felkiáltani: jé, hát én pont ilyenből láttam egy nagyobb csapatot, amikor egy pillanatra magamra hagytatok!

A napi fáradalmak után változatos esti programokat is kínált szigetünk. Az egyik este például egy Junoszty színvonalú televízión D-kategóriás akciófilmet tekintett meg a lelkes, és döbbenetünkre főként nyugatiakból álló közönség. Az állandó napzuhatag nyilván az ő elméjüket sem hagyta érintetlenül. Másnap pedig ízelítőt kaptunk a helyi spontán örömzenéből. Ennek lényege, hogy rengeteg ütőhangszert kell alkalmazni, amelyeket az önjelölt zenészek viszonylag stabil 4/4-ben csépelnek, miközben valaki hamisan kántál. Ez a hangszerelés annyiban mindenképpen eleget tett az örömzene feltételeinek, hogy a helyiek szemlátomást rettenetesen örültek maguknak.

Visszautunk a szárazföldre simán és gyorsan lezajlott, ami nem volt elmondható az odaútról. Akkor szilaj viharban, emberes hullámok között hánykolódott velünk a kis hajó, amely a társaságunk egyetlen szakértő tagjának visszafogott értékelése szerint „nem volt tengerkész”.

A személyzet becsületére legyen mondva: mindent elkövettek, hogy a jármű tömegét és ezáltal ellenállását megnöveljék. A könnyű, de helyigényes dolgokat, mint például a mentőmellényt, eleve be sem tették a hajóba. Ugyanakkor a kiszögezett tábla szerint maximálisan szállítható 12 utas helyett majdnem ötvenen zsúfolódtunk össze a fedélzeten. Az átkelés ennek ellenére jó hangulatban telt: kiálltunk a hajó szélére malajziai házigazdámmal, Jocóval, fel-alá hintáztunk a hullámverésben, és még akkor is igyekeztünk vidám dolgokra gondolni, amikor a helyi utasok – többségében szolid diáklányok – sorra hunyták le a szemüket és kezdtek csendesen imádkozni.

Kuala Lumpurba visszatérve nyakamba vettem a várost. Az első látogatásom óta hét év telt el, így itt is érdemi összehasonlítást tudtam tenni az akkori és mostani állapotokat illetően. Az eredmény vegyes.

Ha úgy nézzük, akkor KL, ahogy a várost rövidítve nevezik, kevesebb mint egy évtized alatt körülbelül egy évszázadot ugrott előre az időben. Amikor ’94-ben elbúcsúztunk tőle, akkor egy kedves, eklektikus várost hagytunk itt; jelentős modern részekkel, de átható, hamisítatlan keleti hangulattal. Azóta egész városnegyedek épültek, amelyeket mintha valamelyik melegebb éghajlatú észak-amerikai metropoliszról mintáztak volna.

Felhúzták, mégpedig mindjárt két példányban, a világ egyik legmagasabb épületét, a Petronas-ikertornyokat. Nem messze tőlük található a világ egyik legmagasabb nem épület-jellegű tornya is, a KL Tower. Sőt, ha a néhány évvel ezelőtti gazdasági válság nem inti józanabb tervezésre a helyieket, akkor már állna egy újabb rekord, a világ leghosszabb épülete is. A fogyasztói társadalom vallásának katedrálisai, a bevásárlóközpontok, akkor még sehol sem voltak, most viszont teljes díszben csillognak. Hétvégenként hívők tíz- és százezreinek biztosítanak kulturált lehetőséget a lelki egyensúly felesleges árucikkek megvásárlása útján történő helyreállítására. A város távoli negyedei között emeltpályás, automatikus, vezető nélküli vasút szállítja az utazni vágyókat.

A töretlen fejlődésnek persze vannak áldozatai. Az egyik ezek közül talán épp a város karaktere. Kétlem, hogy KL az úrvárossá válás közben meg tudja őrizni azt a barátságos arcát, amelynek emlékét még mindig magamban őrzöm. Azzal, hogy az új sugárutak nagy részéhez eleve nem is építenek járdát, és hogy a felhőkarcolók révén a város mind nagyobb része a természetes látókörünkön kívül kerül, a város emberi léptéke szenved csorbát.

A másik kihalásra ítélt áldozat az alacsony árszínvonal. Hét éve a helyi valuta, a ringgit körülbelül 50 forintot ért, és 120–150 forintnyi összegből nagyszerűen meg lehetett vacsorázni. Ma a ringgit 80 forintot ér, és az árak nominálisan is megugrottak. Hátizsákos szemmel nézve az azonos színvonalú étkezés, szállás és utazás ma többszörösébe – általában sokezer forinttal többe – kerül, mint néhány másik délkelet-ázsiai országban.

Azért a felszínt megkapargatva és a Patyomkin-főutcák mögé bekukkantva még megtalálható az én régi Kuala Lumpurom is, a maga keleti forgatagával. Eljutottam olyan esti piacokra, kis sarki kifőzdékbe, amelyek semmit sem változtak az eltelt évek alatt. Az emberek is változatlanul szépek és kedvesek. Minden modernségük mellett őrzik szokásaikat és hagyományaikat. Jocóék lakótornyában például nincsen 4. emelet, mert a helyi kínai dialektus szerint ejtve a „négy” szó hasonlít a „halál” szóhoz, ezért igyekeznek elkerülni a használatát. De ha egy közúti balesetet látnak, akkor ugyanezek a kínaiak azonnal felírják a károsodott autók rendszámát és megjátsszák a lottón vagy a kaszinóban, mert úgy tartják, hogy szerencsét hoz.

A hipermodern automata vasúton is csak a szerelvények újak, az utasok a régiek. Továbbra is képtelenek arra, hogy a megállókban az ajtók majdani helyénél sorba álljanak. Ehelyett antik görög harcosok módjára a peron teljes hosszában egyvonalas csatasorba fejlődnek, majd ajtónyitáskor megrohamozzák a beérkezett szerelvényt. Élénk test-test elleni küzdelem veszi kezdetét, amelyben mindenki igyekszik beszállni úgy, hogy közben lehetőleg senki ne tudjon kiszállni. Az ellenfél, a kiszállni kívánók csapata eközben értelemszerűen arra hajt, hogy a vonat továbbindulásáig mindenki kiszálljon, viszont az ellenség minden katonáját megakadályozzák a bejutásban. Néhány ilyen tusa megtekintése után megnyugodva konstatáltam, hogy azért maradt még mit szeretni ezen a városon.

A múltkori írásomban utaltam arra, hogy volt néhány álmatlan éjszakám az utam tervezett indonéziai részével kapcsolatban. Végül úgy döntöttem, hogy elkerülöm Dzsakartát és Szumátra szigetét, az esetleges Amerika-ellenes zavargások várható fő helyszíneit, és ehelyett hátulról, Balinál hatolok be az országba. Így is tettem.

Elsőként Kuala Lumpurból átbuszoztam Szingapúrba egy tranzitéjszaka erejéig. Úgy tűnik, ezen a mostani utamon Szingapúrra mindig csak óráim jutnak majd, pedig bizonyára egy hét is gyorsan eltelne ott. Főleg, ha az ember szeret vásárolni: az ország ugyanis erre van kitalálva. Én az egy szem ottani estémen körbeszaglásztam egy kicsit, és nem tudtam úgy fordulni, hogy ne étterem vagy üzlet legyen előttem. Az ismerősök és az útikönyvek szerint azonban van itt minden más is, csak ügyesen kell keresni.

Másnap reggel már ismét a Changi reptéren voltam, és ott folytattam az ámuldozást, ahol a múltkor abbahagytam. Megint mindegyik tömegközlekedési eszköz azonnal jött, kényelmes volt, gyors és légkondicionált. A reptér pedig olyan szuper, hogy a világ repülőtereinek többségét szívfájdalom nélkül el kellene bontani, és ennek mintájára újraépíteni.

Szerintem a Changi tervezői azzal kezdték, hogy körbeutazták a világot és megnézték az összes valamirevaló repülőteret. Mindenhol feljegyezték, hogy mi az, ami bevált, és mi az, amit az utazók rühellnek. Hazatérve a pozitív példákat összegyűjtötték, csiszolgattak rajtuk egy kicsit és hozzátették saját ötleteiket. Ebből lett aztán a Changi, ami pontosan olyan, amilyennek egy reptérnek lennie kell.

A városközponttól elég korrekt távolságra építették, de megbízható és olcsó tömegközlekedéssel könnyen elérhető. Így az oly sok reptéren dúló taxismaffiának itt elméleti esélye sincsen. A poggyászkocsi ingyenes. Ez magától értetődő dolognak tűnik, de mégis nagyon sok helyen hiányzik. Itt bizonyára végiggondolták, hogy a beutazó külföldinél még, az elutazónál pedig valószínűleg már nincsen helyi fémpénz. A profitot pedig úgysem ezen a szolgáltatáson akarják megtermelni. Akkor meg minek bosszantsák az embert azzal, hogy apró híján nem tud hozzájutni a kocsihoz?

A terminálok között ingyenes, automatikus vasút közlekedik. A check-in terület óriási, rengeteg pulttal. A feliratok egyszerűek, jól láthatóak, könnyen érthetők. Ha a repülőjegyed árába odahaza elfelejtették belekombinálni a reptéri illetéket, akkor nem rajtad verik le, hanem a légitársaságon, hiszen nem te tehetsz a dologról.

A több száz reptéri üzlet nem a szokásos felfújt árakon dolgozik, hanem állja a versenyt a városi boltokkal. Ugyanez igaz a vendéglátó-ipari egységekre is. A biztonság kedvéért egy tipikusan szingapúri húzással betiltották a borravalót a reptér egész területen. A nagy kivetítőn ingyen nézhető sportközvetítés, a rendelkezésre álló szélessávú internetkapcsolat, a várakozóknak vetített mozifilmek már mind csak hab a tortán.

Ha az emberfia elég bölcs vagy szerencsés ahhoz, hogy útját a szingapúri légitársasággal folytassa, a reptéren megismert csodavilág a gép fedélzetén is visszaköszön. Nem tudom, hogy a Singapore Airlines hogyan tud talpon maradni a légi közlekedés jelenlegi általános válságában: a költségeik biztosan óriásiak. Hogy csak egyetlen példát mondjak, stewardessként ők még a turistaosztályon is szupermodelleket foglalkoztatnak!

Eszembe jut erről egy régebbi történetem. Egy időben gyakori San Francisco-i üzleti útjaimon mindig ugyanabban a szállodában foglaltak nekem szobát. Előfordult, hogy a szálló előcsarnokában váratlanul megjelent a délkelet-ázsiai szépségverseny előző évi győzteseinek frissen sminkelt, tündöklő csapata. Legalábbis ránézésre úgy tűnt. Némi utánajárással azonban kiderítettem, hogy mindössze a Singapore Airlines hullafáradt, elgyötört, a legjobb önmaguk árnyékának számító utaskísérői érkeztek megérdemelt pihenőjükre a hosszú műszak után.

A Balival kapcsolatos kételyeim már a Changi reptér várótermében kínozni kezdtek. Az előző repülőútjaimmal ellentétben, ahol többnyire én voltam az egyetlen fehér arc a tömegben, most pirospozsgás nyugati turisták izgatott hada vett körül. A kézipoggyászuk és ruházatuk sok mindent elárult. A guruló bőröndök és retikülök azt, hogy gazdáik nem teljesítménytúrára érkeztek. A kabátok, sapkák és pulóverek pedig azt, hogy viselőik valahonnan Európa északi feléről indulhattak útnak az előző nap reggelén.

A látvány hatására elemi erővel tört föl bennem a sznob kérdés: mi a túrót keresek én itt? Többféle válasz adódott. Először is, muszáj volt erre jönnöm, mert az elkerülni vágyott Dzsakartán kívül csak Balin van jelentősebb nemzetközi repülőtér Indonéziában. Másodsorban, Balin rengeteg érdekesség van a strandon kívül is. És ami a legfontosabb, hogyan tudnék hitelesen ironizálni jól táplált turistatársaim kárára, ha előtte nem figyelem meg őket természetes közegükben?

Hamarosan be- és felszálltunk. A gépen kétféle reggeli közül lehetett választani. Az egyik egy helyi specialitás volt, amelyet megtévesztően répatortának fordítottak, holott nem volt köze az angolszász süteményhez. Hamisítatlan keleti főétel volt, tofuval, rákkal, zöldséggel és mindenféle földi jóval. Az alternatíva pedig a szokásos repülőgépi tojásrántotta volt, a szokásos műanyag kolbászkával. Mondanom se kell, hogy ameddig ülésemből feltűnés nélkül a tekintetemmel követni tudtam, majdnem mindenki az unalmas, de biztonságos rántottát választotta.

Ahogy leszálltunk Bali szigetén, a velem együtt érkező európaiak egy része azonnal megkezdte a nyaralását, bemutatva mindazokat a kunsztokat, amelyekért a bennszülöttek a szívük mélyén talán nem annyira szeretnek bennünket. Hangos kiáltozás közepette zajlott a helyi szemmel iszonyatosnak tűnő pénzösszegek beváltása, majd az ezért kapott vastag rúpiaköteg látványos lóbálása, esetleg gunyoros megjegyzések harsogása a helyi valuta értéktelenségével kapcsolatban. Néhányan beszélgetést kezdeményeztek valamely helyi erővel a saját európai nyelvükön úgy, hogy nem is néztek a szemébe, viszont meghökkentek, amikor amaz esetleg szintén a saját anyanyelvén válaszolt. Kedvelt módszernek tűnt az is, hogy a család valamennyi csomagjával egyetlen vékony dongájú hordárt pakoltak meg, hogy spóroljanak, de eközben nehogy a vakációzóknak – akik közül rendszerint többnek meghaladta a combvastagsága a hordár derekáét – cipekednie kelljen a dögmelegben.

Mindennek persze megvan az ára is. A helyiek kedvessége ugyan tűzön-vízen át kitart, mert egyfelől ilyenek, másfelől pedig jól tudják, hogy belőlünk élnek. Ennek ellenére az ilyen turistaközpontok hangulata, melegsége nem mérhető a csendesebb helyekéhez.

Én az anarchizmus enyhébb módjával tiltakoztam a szomorú állapotok ellen. Faképnél hagytam a taxira alkudozókat és begyalogoltam a városba. Utólag már világosan látom, hogy ez buta ötlet volt. A hátizsákom ugyan jóval könnyebb most, mint induláskor volt, mert a felesleges dolgaimat átmenetileg Kuala Lumpurban hagytam a barátoknál. Ezzel együtt nem feltétlenül igaz, hogy a kemény utazó arról ismerszik meg, hogy déli napsütésben, teljes menetfelszerelésben és feleslegesen gyalogtúrázik a bali tengerparton.

Bali repülőterét közkeletűen Denpasarnak hívják, bár nem ez a hivatalos neve. Denpasar a sziget fővárosa, amely a környező településeknél jóval messzebb van a reptértől. A turisták zöme nem is oda igyekszik, hanem a reptér mellett közvetlenül kezdődő, kilométereken át húzódó strandzónába, amelynek Kuta a központja. Nekem is odáig kellett elgyalogolni, ami eltévedéssel együtt sem volt tíz kilométer.

A nagy irónia közepette persze igyekszem tárgyilagosan nézni a dolgokat. Balinak ez a része végeredményben pontosan olyan, amilyennek lennie kell. Semmi elítélendő nincs abban, hogy az emberek többségét nem az extrém kalandvágy űzi ide, hanem azért jönnek, hogy jól megérdemelt, vagy legalább annak gondolt nyaralásukat kellemes körülmények között töltsék. Ennek megfelelően az elvárásaik a homok-tengerpart-napsütés-szálloda-étterem-szuvenír tengelyen mozognak. Kuta és környéke ezeknek az elvárásoknak minden szinten meg tud felelni. Boldog a fogorvos úr Brüsszelből, mert a luxusszálló éttermében van gyerekülés, így biztonságban ehet a kicsi. És boldog az alternatív hátizsákos is, mert van olcsó kaja, szállás és mosoda.

Megfigyelhető azonban egy érdekes ellentét. A szerényebb szinten abszolvált ázsiai utazás szerencsés esetben arra tanítja az embert, hogy majdnem mindenből – legyen az étel, ruha, víz vagy elektromos áram – jóval kevesebb is elég, mint amihez otthon hozzászokott. Ezzel szemben a turisták felső rétege szinte mindenből igyekszik még többet és jobbat használni, mint otthon. Ide kívánkozik a Lonely Planetben talált statisztika, amely szerint a bali luxusszállodák átlagosan 570 liter ivóvíz tisztaságú vizet használnak el vendégenként. Naponta.

Ami engem illet, rövid bali tartózkodásom során a legnagyobb élményem egy hajvágás volt. Az eset előzményei messzire vezetnek. Még otthon, az indulás előtti estén egy kölcsönkért nullásgép segítségével sikerült felismerhetetlenné tenni magam két földrész útlevélvizsgálói előtt. Mostanra azonban ismét némi hasonlóság volt felfedezhető köztem és az útlevélben látható kép között, ami nem volt túl hízelgő rám nézve. Benyitottam hát a szállásom tőszomszédságában található apró fodrászüzletbe. Egy kedves és csinos lány fogadott, leültetett, kis türelmet kért – és elszaladt. Ez nem lepett meg, mert ahogy az imént mondtam, az útlevélképemhez való hasonlatosság nem vált előnyömre.

Na, ez is jól kezdődik, gondoltam magamban. A kicsike most elszaladt ollóért, én meg majd közlöm vele, ha és amikor visszajön, hogy gépi vágást szeretnék.

Singapore by night (Szingapúr)

Kisvártatva nyílt az ajtó. Belépett rajta a lány és vele a Singapore Airlines egyik átlagon felüli kinézetű hölgyalkalmazottja. Kiderült, hogy ő a fodrász. Első szavamra került egy gép is, bár ahogy kimondtam, máris sajnáltam, hogy nem a jóval hosszadalmasabb kézi beavatkozást rendeltem meg. A hölgy azonban így is jó háromnegyed órát töltött el azzal, hogy a kevés hajból még kevesebbet csináljon. Nem pepecselt, nem volt lassú. Csak mindent alaposan, módszeresen, tökéletes odafigyeléssel csinált.

Elégedetten gondoltam arra a különbségre, amely ezt az élményt elválasztotta az otthoni fodrászom beavatkozásaitól. Először is, Csabit (akinek a nevét a személyiségi jogaira tekintettel megváltoztattam) a külseje alapján nemhogy stewardessnek, de még portásnak sem alkalmazná a szingapúri légitársaság. Hajat vágni igazából nem tud, de ettől még pénzért csinálja, pontosan kétszer annyiért, mint ez a bali fotómodell. Csabi jóval gyorsabban lezavar egy vendéget, ami a munkája minőségét és élvezeti értékét tekintve akár még előnyként is felfogható. Ja, és nem utolsó sorban Csabi üzletéből kilépve nem egy napfényes, pálmafás utcácskában találom magam, perceken belül egy hűsítő banánturmix társaságában. Igaz, erről már nem Csabi tehet, mint ahogy arról sem, hogy mindezek ellenére éveken keresztül nem tudtam elszakadni tőle. De a mostani élmény után, azt hiszem, meglépem a sokat halogatott váltást a fodrász ügyében.

TÍZ

Látogatásom Kuta Beachen, Bali egyik legismertebb strandján, rövid volt és tragikomikus.

Azt, hogy egyáltalán belevágtam a projektbe, egyetlen cél motiválta: hogy felelni tudjak majd arra az elkerülhetetlen kérdésre, hogy „na, és milyen volt a bali strandon?”. Úgy ítéltem meg, hogy a „Fogalmam sincs, nem voltam…” kezdetű válasz ugyanannyira elfogadhatatlan, mintha Egyiptomból hazajövet a piramisos kérdésre felelném ugyanezt. Hát fogtam magam, és elmentem alibit szerezni.

Kora reggelre időzítettem az akciót, hogy még ne tűzzön túlságosan a nap. Azt ugyanis csak gyaloglás közben vagy zsúfolt buszon ülve tudom elviselni, homokban fetrengve nem. Az utcára lépve a káröröm rögvest kicsalta az első mosolyt gyűrött arcomra. A kihalt utcákon és vendéglőkben ugyanis rajtam kívül csak kisgyermekes családok lézengtek. A korán kelő gyerekek már mind vígan hancúroztak egymással vagy a reggelit tömték magukba. Viszont szerencsétlen szüleik, akik előző éjszaka nyilván jót buliztak, aztán reggel hatkor a csemeték miatt kénytelenek voltak felkelni, most faltól falig támolyogtak a szűk sikátorokban, vagy az asztalra borulva, a sűrű bali kávé gőzét inhalálva próbálták eszméletre téríteni magukat.

Ezen a korai órán a strandig még a családok sem jutottak el. Mindössze néhány szörfdeszka-sétáltató kókadozott magányosan a telepített pálmafák között. Ezt a kifejezést azokra a Balin igen gyakran előforduló turistákra találtam ki, akik kizárólag a legnagyobb méretű szörfdeszkával a hónuk alatt mutatkoznak társaságban, és szemmel láthatóan mindig éppen mennek valahová. A gigantikus vasalódeszkák megfelelő pozícióban tartva további tónust kölcsönöznek eleve kidolgozott, napbarnított izmaiknak. A nagy trükk abban áll, hogy a derék fiúk mindig a stranddal ellenkező irányba mennek. Azaz, mindig épp most voltak szörfözni. És milyen kár, hogy nem láttuk őket.

A fenti elméletemnek látszólag ellentmondott, hogy kora reggel a sétáltatók közül jó néhányan már ott üldögéltek a parton. De aztán rájöttem: bizonyára arra várnak, hogy meginduljon a strand felé a délelőtti tömeg. Akkor majd ők is elindulnak a tömeg közepén, vizes hajjal, ellenkező irányban. Ha Balin élnék, lehet, hogy rájuk építő üzleti vállalkozásba fognék, és piacra dobnék egy pehelykönnyű, óriási méretű, vízben ugyan használhatatlan, viszont hősiesen cipelhető szörfdeszkát.

A homokra érve rövid, kétesélyes csatát vívtam a széllel, majd ellenfelem pillanatnyi ellankadását kihasználva leterítettem és szandállal gyorsan rögzítettem a fürdőlepedőt. Hanyatt vágtam magam. Egyedül voltam a hét kilométeres partszakaszon, a nap azonban már tűzött keményen. A sapkám alatti arcpuhítás közben azon kezdtem gondolkodni, hogy szerfölött idétlen látványt nyújthatok: a deszkasétáltatók helyében én most biztosan ezen a magányos hülyén röhögnék.

Derűs meditációmat kisvártatva, de teljesen váratlanul, a tenger szakította félbe. Egy hirtelen jött homokos beöntés formájában tájékoztatott arról, hogy errefelé gyorsabban jön a dagály, mint amire thaiföldi és malajziai tapasztalataim alapján számítottam. A rövid, de határozott urológiai beavatkozás kizökkentett az elmélyült gondolkodásból. Becserkésztem elmosott szandáljaimat, a lepedőt kiástam az iszap alól, és jó húsz méterrel feljebb költöztettem a rosszul elhelyezett bázist. Arra pedig végképp nem voltam kíváncsi, hogy vajon ezt a jelenetet milyen arckifejezéssel figyelték a közelben gubbasztó sétáltatók. Egy negyedórát még pároltam magam a napon a lazaság látszatának megőrzése végett, majd szedelőzködtem, és elindultam hazafelé.

Az éppen strandra érkező délelőtti tömeg közepén, vizes hajjal, ellenkező irányban...

Ez a kínos eset volt az utolsó csepp a bali poharamban: nem volt tovább maradásom. A következő úti célom Papua tartomány volt: ide kétféle légi menekülési útvonal kínálkozott. Az egyik Sulawesi (Celebesz) szigetén keresztül, átszállással. Ez valamivel hosszabb utat jelentett, de viszonylag kényelmes reggeli indulást és kora délutáni megérkezést. A másik közvetlen járat volt, egy közbülső megállóval. Ez az elég barátságtalanul hangzó hajnali két órás indulást vonta maga után, ráadásul a szállásról délben ki kellett jelentkeznem, emiatt az egész délutánt és estét szoba nélkül kellett átvészelni. Ugyanakkor ez a verzió korai érkezést ígért, ami mindig hasznos dolog a szálláskeresés szempontjából. Ez el is döntötte a kérdést, így aztán a Baliról való szabadulásom napján késő estig lődörögtem a városban, majd éjfél felé kicuccoltam a halott repülőtérre.

Abban reménykedtem, hogy a turistajáratok miatt éjjel-nappal nagy a nyüzsgés és csak lesz valami étterem vagy bár, ahol meghúzhatom magam. Ehelyett egy üres váróterem és néhány álmatag helybéli fogadott. Ahogy telt-múlt az idő, lassan szállingózni kezdtek leendő utastársaim. Többnyire áttelepült indonézek, akik új otthonukba igyekeztek, illetve egy maroknyi fehér ember is, akik – mint később kiderült rajtam kívül egy kivétellel – Timikába, arra a bizonyos közbülső megállóhelyre tartottak.

Éjfél után kinyitották a regisztrációs pultot, és megkaptuk a beszállókártyáinkat. Átzsilipeltünk a röntgengépeken, és a szintén kihalt váróteremben kötöttünk ki. Hamarosan jelentkezett az érzés, ami utazás közben gyakorta hatalmába kerít. Nem tudom jól leírni, de valami nagy, boldog nyugalom száll meg. Nézegetem az embereket, és közben mintha magamat is kívülről látnám. Gondolkodom, hogy a többiek vajon mit keresnek éjjel fél egykor egy üres váróteremben Indonézia közepén. Biztosan mindegyiküknek megvan a saját története, a saját vidám vagy szomorú oka, hogy itt ül velem együtt. És vajon én mit keresek itt? Sosem tudok igazán felelni magamnak, de valahogy mégis jó egyedül lenni egy társaság közepén, és olyan kérdéseken elmélkedni, amelyek többségére soha nem tudom meg a választ. Ez a fura lelkiállapot az egyik dolog, amiért imádok utazni.

A váróteremben szépen gyűlt az utazósereg. Újabb egy óra elteltével izgatott susmutolás hallatszott a hangosbemondóban, majd a kapukhoz tereltek bennünket. A bali reptér szervezőit nem lehet túlzott flancolással vádolni, mert egyszerűen leküldtek minket a kifutó betonjára, és laza kézmodulatokkal elmutogatták, hogy nagyjából merrefelé keressük a gépet a tök sötétben.

Ezek után valami háborús relikviára, esetleg kétfedelűre számítottam repülőgép címén. Gondoltam, azért nem engedték beljebb parkolni, mert szégyellik. Rövid botorkálás után azonban egy szép, frissen mosott Boeingbe botlottunk. A fedélzeten a Garuda légitársaság kisasszonyai fogadtak bennünket. Őróluk csak annyit mondanék, hogy az első néhány rostán még simán átmennének a Singapore Airlines válogatásán.

A kora hajnali időpont ellenére teljes vacsorát kaptunk. Hogy mit, arra már néhány nap távlatából sem tudok visszaemlékezni és ez azt sejteti, hogy a minősége valahol a felejthető középmezőnyben helyezkedett el. Arra azonban megfelelt, hogy az agy vérellátását a gyomor javára csökkentse, ezért utána az elalvás nem okozott gondot.

Amíg én a gépen alszom, hadd meséljek egy kicsit az élelmiszerekről. Kuala Lumpur-i szállásom utcája, a kies Jalan Kapas – budai olvasóimnak csak Kapás utca – közelében van egy nagyszerű szupermarket. Jocó ott mutatta meg nekem az egyik alapvető tudnivalót élelmiszer-ügyben, ami Malajziára és Indonéziára egyaránt érvényes, mert mindkettőt túlnyomórészt muzulmánok lakják.

Ezekben az országokban minden élelmiszer csomagolásán fel kell tüntetni, hogy megfelel-e a muzulmán előírásoknak. Hasonló lehet ez, mint a kóser megjelölés a zsidó vásárlóknak szánt termékeken, viszont itt a megfelelően muzulmán élelmiszereket nagy méretű HALAL felirattal jelzik. Felmerült bennem a kérdés, hogy akkor milyen lehet a többi kaja?!

Én persze viccelhetek, de az itteniek nagyon komolyan veszik a dolgot. Egyes áruházakban a nem halal termékeket külön pénztárhoz kell vinni, amelyek mögött gyaur asszonyok ülnek, nehogy a muzulmán pénztárosnőknek ilyen élelmiszerekhez kelljen nyúlniuk. A kisebb boltokban, ahol erre nincs lehetőség, a hithű kasszás ilyen esetben nejlonkesztyűt húz, miközben enyhe undorral méregeti a vevőt.

Bennem szokás szerint feltámadt a kreatív marketinges: milyen vidám feladat lenne a halal termékek otthoni bevezető kampánya! Vegyük például ezt a szlogent: „Nem halal? Inkább a halál!”

A Papuába tartó gépen arra ébredtem, hogy pukkadozik a fülem: ereszkedünk. Az alattunk elterülő, monoton kék szőnyegpadlót nemsokára tengerpart váltotta, majd telizöld dzsungel következett. Egy nagyobb irtás felett a gép fordult egy éleset, aztán leszálltunk a semmi közepén, Timikában.

Ez a hely megér néhány szót. Egy holland geológus már a XX. század elején felfedezte itt a világ jelenlegi legértékesebb arany- és rézlelőhelyét, ám fantasztikus beszámolója évtizedekig egy fiókban hevert. A második világháború után egy amerikai szakember rábukkant a leírásra, és megszerezte vállalatának a kitermelés jogát. Freeport ma a világ legjövedelmezőbb bányáinak egyike. Lényegében egy hatalmas hegyet bontanak el lépésről lépésre, hihetetlen méretekben. Itt dolgoznak azok a világhírű, több emeletes ház nagyságú japán teherautók, amelyek a világ legnagyobb földi járművei. Timika egész városa a bánya kiszolgálására épült. Az itt kitermelt javakon pedig a cég és a dzsakartai kormány osztozik: a helyieknek, azaz Papua lakosságának a jelenleg érvényes szerződés szerint a bevétel 1%-a jut.

Az itt kiszállók szedelőzködni kezdtek. Én nyugodtan ültem a helyemen, mert arra számítottam, hogy a továbbutazóknak a gépen kell maradniuk. Amikor kiderült, hogy nem muszáj, akkor leszálltam és kisétáltam a betoncsík széléhez, hogy életemben először pápua földre léphessek.

Majdnem húsz éve álmodom erről.

Azt hiszem, felsős általános iskolás vagy friss gimnazista lehettem, amikor egyszer a kezembe került egy reklámprospektus. Emlékszem, Nomad márkájú hátizsákokat hirdettek benne. Valamennyi fénykép a dzsungelben készült, emberevő külsejű, fejdíszes, mezítelen alakok masíroztak rajta, hátukon a legújabb hátizsákokkal. Hatásos felvételek voltak, a kiadvány hátoldalán, az apró betűs részben pedig azt olvastam, hogy Irian Jaya volt a felvételek helyszíne. Persze fogalmam sem volt róla, hogy az micsoda és merre lehet, de a képek alapján feltételeztem, hogy Pápua Új-Guinea része. Otthon azután megkerestem az atlaszban, és láttam, hogy nem tévedtem sokat. Azóta tudom, hogy van Indonéziának egy olyan része, ahol pápuák élnek, és hogy nekem egyszer el kell jutnom oda.

Nemsokára bevagoníroztak bennünket a tranzitváróba. Szándékosan használok katonai kifejezést, mert ekkorra már adóvevős, állig felfegyverzett egyenruhások vettek körül bennünket. Maga a váró egy nagy kültéri helyiség volt a kifutópálya mellett: egy iskolai osztályterem alapterületű, körben és felül egyaránt drótkerítéssel lezárt, túlméretezett tyúkketrec. Belül volt egy WC, egy kis büfészerűség, és rengeteg kényelmetlen fapad. Kívül pedig nagyszámú őrség, legalább háromféle egyenruhában. Látszott, hogy a bányatársaság kiváló hatósági kapcsolatokkal rendelkezik és nem szereti a meglepetéseket. Később azt hallottam, hogy az indonéz kormány az iszonyatos bevételek fejében gyakorlatilag helyi pallosjoggal ruházta fel a bányacéget, és ők már több ízben éltek a lehetőséggel.

Timikába külföldi csak különleges úti engedély birtokában teheti be a lábát. Ez viszont már nem annyira a bányatársaság paranoiája, mint inkább a kormányé. E sorok írásakor egész Papuában mindössze két-három nagyobb város környéke látogatható szabadon. Ha valaki külföldi létére nem átallna máshová utazni, akkor a tartományi fővárosban, Jayapurában kell kezdenie az úti engedélyek beszerzésével. Mint nemsokára megtudtam, ez puszta formalitás, mert az engedély kiadásakor semmit nem ellenőriznek. Értelme tehát nincs a dolognak, viszont kétségtelenül javítja a helyi közösséggel való kapcsolattartást, mert minden kis faluban be kell jelentkezni vele a helyi rendőrkapitányságon vagy az elöljárónál.

Félórás timikai fogság után szabadultunk és visszamehettünk a gépre. Az új felszállóknak köszönhetően erőteljesen megváltozott az utasközönség etnikai összetétele. Ketten maradtunk európaiak. Az indonéz arcok többségét negroid fejek váltották fel. Hirtelen Afrikában éreztem magam, pedig még sosem jártam ott. A hangulat is feljavult. A pápuák mosolygós, harsány, vidám embereknek tűntek. A mellettem levő ablakülést elfoglaló hölgy Timikában leszállt, visszatértemkor egy pápua leányzót találtam a helyén. Szegényke rémült arccal nézett rám, amikor leültem mellé, majd zavartan tanulmányozni kezdte a beszállókártyáját. Nemsokára egy másik pápua asszonyság is megérkezett, és a lány helyére akart leülni. A közelben álló utaskísérő azonnal odaugrott, és látható rutinnal kezelte az ügyet. Elkérte a két beszállókártyát, majd a leányt kedvesen, lassú indonéz mondatok közepette átkísérte vagy tíz sorral előrébb. Kiderült, hogy a fiatal hölgy nem tudta elolvasni az ülés sorszámát.

Alighogy felszálltunk, máris ereszkedni kezdtünk. Közben kisütött a nap. Alattunk feltűnt a Sentani-tó: egy szenzációs, elhúzódó, zegzugos vízfelület, trópusi növényzettel körülölelve, tele kisebb-nagyobb szigetekkel. A partjához közel szálltunk le. Akárcsak Denpasar esetében, Jayapura reptere sem Jayapurában van, hanem több, mint harminc kilométerre onnan, a Sentani nevű kisvárosban. A repülőtér szó enyhe túlzás, mert egy kézilabdapálya méretű betonfelületen áthaladva máris az apró fogadóépületben találtuk magunkat. Az ott várakozók többsége azonnal a két fehér arc körül csoportosult. Amíg a helyi utasok a csomagjaikért hadakoztak, addig mi a terem két végében állva a szállás- és szállítóeszköz-ügynököket hessegettük magunktól.

Szószék Pápuán: a pap a szárnyas Jézus lefüggönyzött melléből lép elő prédikálni (Indonézia)

A szálláskeresésnek végül nem sikerült egyedül nekivágnom, mert újdonsült barátom, egy rendkívül kitartó fiatal pápua nem hagyta lerázni magát. Az elsőre negyvenévesnek saccolt, ám valójában csak velem egyidős Mr. Sergius Elopere, a névjegyén szereplő fantasztikus meghatározás szerint director and junior trekking guide, napokra a nyomomba szegődött. Elkalauzolt néhány kétes kinézetű helyre, végül a Semeru nevezetű hotelben kötöttem ki, ahol ismét találkoztam a velem együtt repülő másik nyugati utassal. Ezúttal be is mutatkoztunk egymásnak. Ruud a nevéből is sejthetően holland. A volt tengerész és teherautósofőr 62 évesen évente több hónapot utazgat, főleg Indonéziában, mindig hátizsákosan. Papua a kedvenc helye. Odahaza két volt kollégájával még egy kis alapítványt is létrehozott az itteni őslakosok támogatására.

Gyorsan összebarátkoztunk. Mindkettőnknek jól jött az ideiglenes szövetség, mert egyrészt kell néha a társaság, másrészt én jobban beszéltem angolul és keményebb voltam az alkuk során, ő viszont gyakoroltatta velem a szegényes hollandomat, emellett jó helyismerettel és rengeteg kapcsolattal rendelkezett az itteniek körében. Ez utóbbi nagyszerű példájaként kisvártatva megjelent egy pápua hölgy, se szó se beszéd, Ruud nyakába ugrott és közölte, hogy megszervezte a programunkat a következő két napra. A jelek szerint valahogy én is bekerültem a csapatba. Mire ezen elgondolkodhattam volna, előállt egy kisbusz, épp csak a hátizsákokat tudtuk ledobni a szobánkban, és már indultunk is. Száguldás közben Ruud bemutatott a lelkes hölgynek: Mary a Sentani repülőtér repülésirányító tisztje, szabadidejében viszont ezúttal minket pátyolgatott.

Jayapurába érve egy piacon megálltunk ételt és italt venni, aztán robogtunk tovább, túl a városon, egyenesen a Csendes-óceán partjára.

Ott, a homokon ülve volt először alkalmam felocsúdni egy kicsit. Egy új helyre való megérkezés napja általában a szálláskereséssel és tájékozódó jellegű sétákkal telik. Ehhez képest most ott lógattam a lábamat az óceánba Indonézia északkeleti csücskében. Kezemben a piacon papírba csomagolt, isteni sült tészta, a mie goreng, az egyik kedvencem, és abból is az egyik legjobban sikerült, amit valaha kóstoltam. Kézzel ettem, de olyan erős volt, hogy egy idő után már az ujjaimat is égette. De ízlett nagyon és éhes is voltam, úgyhogy faltam rendületlenül, közben bámultam a vízből tőlünk jobbra kimagasló kék hegyet, amelynek az átellenes oldala már Pápua Új-Guineához tartozott.

Evés és kézmosás után egy merész ötlettel elővettem a mobiltelefont. Azonnal talált hálózatot, tomboló térerővel. Gyorsan küldtem a családnak néhány sms-t. Magyar telefonnal csak úgy hazaüzenni egy néptelen kelet-papuai strandról – ezt nem tudtam nem értékelni.

Az óceán partjáról hazaérkezve felfedeztem a Semeru hotel két legnagyobb kincsét. Az egyik Michael, a Sulawesi szigetéről származó, kedves, halk szavú mindenes: jól beszél angolul, mindent tud és mindent elintéz. A másik a forró víz. Ha jól emlékszem, a malájziai édes expat-életet leszámítva az egész utazásom alatt most volt először meleg vizes fürdőszobám. Az első zuhanyozásomat egy hihetetlen méretű, súlyosan mutánsnak tűnő csótány próbálta megakadályozni, de a thaiföldi rovarevő tapasztalataim birtokában ördögi mosolyt villantottam rá: tűnés, öcsi, különben megeszlek! Azonnal eltakarodott.

Hosszas élvezkedés után, mosónőbőrös ujjakkal csatlakoztam újra a társasághoz. Vacsora közben Ruuddel részletesen egyeztettük a terveinket, és kellemes átfedéseket találtunk közöttük. Megállapítottuk, hogy érdemes egy darabig együtt folytatnunk. Mindketten elsősorban azért jöttünk Papuára, hogy a sziget belsejének törzsi falvaiba eljussunk. Megegyeztünk, hogy a többi programot majd menet közben együtt kitaláljuk. A következő napokban Michael beszerezte nekünk az úti engedélyt, mi eközben Mary idegenvezetésével hajóztunk egyet a Sentani tavon és megnéztük a környékbeli érdekességeket.

A további élmények megerősítették első benyomásaimat: a pápua a világ egyik legkedvesebb népe. A kambodzsaiak és a burmaiak viszonylagos ismeretében állítom ezt, akiknél pedig nehéz kedvesebb embereket találni a földkerekségen. Bármerre jártunk, mindenki mosolygott, köszönt és odajött hozzánk, holott nem akart eladni nekünk semmit. Az emberek kiléptek a kunyhóikból, kikiabáltak az ablakon, és ha összefutottunk, megveregették a vállunkat.

Több ízben előadták azt a sajátos mutatványt is, amit pápua-konvojnak neveztem el. Ezt gyermekek és felnőttek egyaránt nagy lelkesedéssel játsszák. A lényege az, hogy az utcán egyszer csak a nyomodba szegődnek, és ameddig ugyanarra visz az útjuk, addig egy szó nélkül jönnek melletted vagy még inkább mögötted. Esetenként hárman-négyen egyszerre, egymás után, libasorban. Minden új csatlakozónál nő a sor hossza. Ha lassítasz, ők is lassítanak: ha pedig gyorsítasz, akkor sem tudod lerázni őket. Ha megállsz, megfordulsz és rájuk mosolyogsz, akkor ők is megállnak és szégyenlősen visszamosolyognak. Ha újra elindulsz, elindulnak ők is. Amikor aztán másfelé szólítja őket a dolguk, kifordulnak a sorból és mennek a maguk útján.

Két vidám nap után teljesen odavoltam a pápuáktól. Pedig ekkor még csak a városiakkal ismerkedtünk meg.

Holland útitársamnak még a közös túránk előtt hátravolt egy érdekesnek ígérkező küldetése. Otthoni ismerőseinek kérésére fel kellett kutatnia egy 84 éves holland papot Jayapura városában, és ellenőrizni, hogy él-e még és jól van-e. Szívesen csatlakoztam hozzá, mert nekem meg egy hiperaktív nagymamám van odahaza, aki azóta megszállott pápua-rajongó, hogy megtudta az úti célomat, és aki a kedvemért utánaolvasott valahol, hogy a határ túloldalán, az új-guineai részen több magyar misszionárius él és dolgozik a pápuák között. Gondoltam, hátha a jayapurai pap ebben a kérdésben is tud majd felvilágosítást adni.

Ahhoz képest, hogy mennyire izgalmasnak hangzott a projekt, mindössze néhány órás keresés után rábukkantunk a bácsira a városi ferences templom melletti lakóépületben. Számos holland paptársához hasonlóan ő is a gyarmati időszak élő kövülete. Indonézia ugyan a világ legnépesebb muzulmán országa, de Papua tartomány lakossága gyakorlatilag színtiszta keresztény. Minden felekezet misszionáriusai jelen vannak, teljes aktivitással folyik az evangelizáció. A többi szigetről áttelepített indonézek és maga az állam persze nagyon terjesztenék az iszlám igéjét is, de vajmi kevés sikerrel. A muzulmánok aránya valószínűleg alatta marad még a meg nem térített törzsi vallásúakénak is.

A pápuák nem nézik jó szemmel a betelepítést, az úgynevezett transzmigrációs programot. Ezt a kormány azzal indokolja, hogy Papua teszi ki az ország területének majd negyedét, ugyanakkor csak a lakosság 1%-a él itt, ezért szükség van további százezrek áttelepítésére a többi, jórészt túlnépesedett szigetről. Az utazó számára azonban van egy váratlan haszna mindennek. Aki Papuában kezdi indonéz körútját, az egy füst alatt majdnem mindegyik másik sziget lakóit, jellemző arctípusait is megismeri. Jó beharangozó ez a további indonéziai barangoláshoz.

A ferenceseknél egyébként teljesen más hangulat fogadott bennünket, mint amire számítottunk. A bent lakók civil ruhában, pólóban és vászonnadrágban sertepertéltek, előfordult egy-egy rövidnadrág is. Kávé, cigaretta mindenkinél. A szolgákat leszámítva mindenki fehér ember. A polcokon vagy ötvenféle előfizetett nemzetközi folyóirat hiánytalan sorozata. Az asztalokon kiterjedt nemzetközi magánlevelezést sugalló borítékhegyek.

Talán kiérezhető a leírásomból, hogy nem fogadtam mindezt kitörő lelkesedéssel. Ugyan nagyon keveset tudok a témáról, de mintha a ferencesek néhány évszázaddal ezelőtt még elszánt harcot folytattak volna azért, hogy az egyház ne csak prédikálja, hanem vállalja is a bibliai szegénységet. Egy példából persze nem szabad általánosítani, de én nem egy visszafogott papotthont, hanem egy jól ellátott, laza, gyarmati nyugdíjasklubot láttam magam körül.

Amikor az egyházi emberek ebédhez ültek, a pápua szolgákat nem ültették az asztalukhoz, hanem kint felejtették őket a konyhában. Gondolom, ez volt a felebarátság másik fele. Igaz, el kell ismernem, hogy az igazságosság jegyében velünk, látogatókkal sem igyekeztek megosztani a kenyeret. Így egy darabig tanácstalanul üldögéltünk tovább magunkban, aztán csöndben elköszöntünk a közben már derűsen falatozó lelkipásztoroktól. Annyit nagy nehezen azért sikerült megtudnom, hogy a magyar térítők továbbra is odaát vannak, indonéz területen tehát nem érdemes kutatnom utánuk. De már nem is vagyok annyira kíváncsi rájuk.

A továbbiakban a törzsi túrára készültünk. Váltottunk egy csomó apró címletű bankjegyet, amellyel majd az őslakosokról készített fotókat illik honorálni. Vettünk csokit és mogyorót az útra, meg cukorkát, osztogatni a gyerekeknek. A boltban ugyanazt a cukrot választottam, amelyet Balin kóstoltam. Ott ugyanis az a szokás, hogy a boltokban fizetéskor a legkisebb névértékű pénz helyett cukorkát adnak visszajáró gyanánt. Ez ésszerű dolog, hiszen a 100 rúpiás bankó sok helyet foglal, és nem egészen 3 forintot ér. Én általában nem eszem cukrot, de ez a fajta nagyon ízlett; ilyet vettem hát a gyerekeknek is, körülbelül olyan önzetlenséggel, mint amilyennel az apukák szoktak modellvasutat ajándékozni másfél éves kisfiuknak karácsonyra.

Mary reptéri kapcsolatainak köszönhetően azonnal kaptunk jegyet Wamenába, a túránk kiinduló bázisára. Ez a kisváros a Papua tartomány szívében található, gyönyörűséges Baliem-völgy központja. Köröskörül hegyek és dzsungel. Földi út nem vezet ide: mindent és mindenkit repülőn kell szállítani. Ez természetesen megdrágítja a dolgokat, főleg a súlyos dolgokat. Egy zsák cement a belső hegyi falvakban körülbelül negyvenszer annyiba kerül, mint Jayapura kikötőjében.

A wamenai gépen szokás szerint csak mi voltunk fehérek. Később, a városban és a túra alatt sem találkoztunk más utazókkal. Szerencsés szezont fogtunk ki, és ez megkönnyítette a dolgunkat a túravezető kiválasztásakor kötelező alkudozás során is. Másnap reggel 7-kor útra készen állt ötfős csapatunk: frissen felfogadott vezetőnk, a szakács, egy teherhordó, valamint mi ketten. Mielőtt még felvetnétek, hogy ez szintén nagyon gyarmati szereposztásnak tűnik, gondoljatok bele, hogy ezek az emberek ebből élnek, más munkalehetőség errefelé nincsen, tehát számukra külön öröm volt, hogy többet is felfogadtunk közülük.

Kipenus, a vezetőnk rögtön a túra elején módosító javaslattal élt. Mint elmondta, friss információi szerint az egyik közeli faluban nagy ünnepséget tartanak az új templom felavatására. Nem mindennapi látványosság ígérkezik, ami össze sem hasonlítható a szokásos turistaprogramokkal.

Gyanakodva néztünk össze Ruuddel. Előtanulmányaink szigorúan figyelmeztettek bennünket, hogy óvakodjunk az efféle ajánlatoktól, mert azok rendszerint átverésbe és busás extra pénzek kifizettetésébe torkollnak. Másfelől viszont Kipenus története őszintének és eredetinek hangzott, így csábított a lehetőség. Ezért a látszat kedvéért akadékoskodtunk még egy kicsit, hogy nem fogunk többet fizetni az eredetileg megbeszélt pénznél, de aztán bólintottunk és elindultunk a megjelölt faluba.

Soha rosszabb döntést!

Ahogy a vezetőnk megígérte, a templomnál hatalmas forgatagot találtunk. Vagy fél tucat környékbeli törzs tagjai, közülük sokan teljes díszben szorgoskodtak a templomkertben kialakított, óriási alkalmi tűzhely körül. Körben a kerítésre aggatva több mint 150, előző nap leölt disznó belsőségei száradtak a napon. A szalonnával együtt, egészben lefejtett bőrök pedig már nagy földhalmok alá temetve, forró köveken sültek sok-sok édesburgonyával és ízesítő vadfüvekkel egyetemben.

Az asszonyok munka közben énekléssel és tánccal szórakoztatták magukat. A férfiak meg igazából nem csináltak semmit. A főnökök, akiket nyakkendőszerű, kagylóval kirakott díszeikről lehetett felismerni, fontoskodó arccal szaladgáltak ide-oda, és hangosan kiáltozva irányították embereiket. A gyerekek hamarosan ránk akaszkodtak, és üstököscsóvaként követtek bennünket mindenhová. Az esemény fontosságát jelezte, hogy még az egyik állami rádió is kiküldte az embereit, akik már nagyban szerelték a hangosítást az ünnepélyes megnyitóra.

A főnökök közül az, amelyik a leggyorsabban kapcsolt, nemsokára elénk járult és formális üdvözléssel fogadott bennünket. A kedveskedő körök után előállt üzleti ajánlatával: az ottmaradás és fotózás lehetőségéért cserébe kétszázezer rúpiát kért. Ezt Kipenus közvetítésével viszonylag könnyen lealkudtuk 60 ezerre, ami körülbelül 1500 forint, tehát bőven belefért az eredeti költségvetésünk „úgyis lesznek váratlan költségek” című fejezetébe.

A fotózást illetően óvatos stratégiát követtünk. A japán stílusú, azonnali vakuháború helyett az első másfél órában csak üldögéltünk a periférián, néha sétáltunk egyet, viccelődtünk a gyerekekkel és közben mosolyogtunk mindenkire, mint a vadalma. Aztán amikor kicsit már megszoktak bennünket, akkor semmi gondunk nem volt a kommunikálással vagy a fényképezéssel. A lassú megközelítés haszna később mutatkozott meg igazán, amikor két odatévedő és hatalmas gépeikkel azonnal lövöldözni kezdő, valódi japán turistát a főnökök pillanatok alatt elzavartak a helyszínről. Most, hogy ezt leírtam, jutott eszembe, hogy mégiscsak találkoztunk más utazókkal, de megismerkedni már nem maradt időnk.

Dél felé kihalászták az első disznóbőröket a füstölgő dombok alól, és ugyanekkor megérkezett az indonéz keresztények küldöttsége is. Lassú, derűs, fegyelmezett menetben haladva, indonéz nyelven énekelték ugyanazokat a dalokat, amelyeket az európai templomokban hallani. A pápuák törzsi dalaikkal fogadták őket, valamint saját keresztény énekeikkel, amelyeket nem lehetett megkülönböztetni a törzsi daloktól. Mindegyik több szólamú volt, hátborzongatóan jó, világzenés harmóniákkal, és az énekesek kiáltoztak meg táncoltak is közben.

Ezt követően kezdetét vette egy rendkívül hosszú és ugyanannyira unalmas programpont, amely az egykori általános iskolám november 7-i ünnepségeit idézte, főleg azokat, amelyeken az igazgatóhelyettesünk tartott szónoklatot. Ő mindig majdnem olyan hosszan beszélt, mint Fidel Castro szokott, de abban bizonyos vagyok, hogy érdekességben messze elmaradt mögötte.

Egyszer aztán véget ért a sok beszéd, és megnyitották az új templomot, de utána belül folytatódtak a szózatok. A padsorokban kókadtan ringatózott a sok bozontos pápua fej. Láthatóan nem értékelték a szószék egyedi kialakítását, pedig az nem mindennapira sikerült. A betonból kiöntött objektum egy hatalmas, kék színű, ülő Krisztust formázott, a kezében óriási nyitott Biblia, az volt a könyvtartó pulpitus. A szónokok a Betonjézus ölében állva hirdették az igét, ide a mellébe vájt ajtón át lehetett bejutni, amelyet kék függöny takart. A Felkent hátából a hatás kedvéért még két óriási fehér szárny is kiemelkedett.

A hivatalos procedúrát a pápuák saját ajándékozási ceremóniája követte. Ez abból állt, hogy oldalnyi szalonnákat kanyarítottak az időközben teljes számban exhumált, sötéten füstölgő zsíros disznóbőrökből, majd azokat némi édeskrumplival és sült fűvel körítve, hangos üvöltözés és tánc kíséretében a vendégekre erőszakolták.

A férfiak ezúttal is elsunnyogták a munkát: a pálya szélén, cigarettázva figyelték, amint az asszonyok törzsi alapon csapatokba verődtek, és az emberes méretű, elképesztő kinézetű kóstolókkal a kezükben körbe-körbe szaladgáltak a templomkertben, egymás után levadászva a gyanútlan vendégeket. A bőrünk színe kitüntetett célponttá tett bennünket, így nem sokáig kerülhettük el a sorsunkat. Amikor előttem is lefékezett egy csapat vészjóslóan kifestett amazon és a vezetőjük felém nyújtotta a pápua disznótorost, fel se merült bennem, hogy esélyem lenne mentegetőzésbe kezdeni. Igyekeztem megőrizni arcvonásaimat, és látványosan beleharaptam a kezembe nyomott négykilós zsírdarabba. Az íze a vaddisznóhúsra emlékeztetett. Miközben azon igyekeztem, hogy sikerrel legyűrjem a reprezentációs falatot, tekintetem a felaggatott belsőségekre tévedt, amelyek félmillió légy szigorú felügyelete alatt továbbra is szótlanul gyöngyöztek a kerítésen a másnapi sütési szertartásra várva, és eszembe jutott, hogy talán még így jártam jobban.

Nagy szerencsénk volt ezzel a fesztivállal. A dolgok hétköznapi rendje ugyanis az, hogy a turisták kemény pénzeket fizetnek, hogy autentikus falusi ceremónia címén, néhány tessék-lássék módon kiöltözött helyi lakos a fényképezőgépek előtt kedvetlenül lemészároljon egy szerencsétlen, vékonypénzű malacot. Hasonlóan hihető a „törzsi háború” vagy „harci tánc” témakörben előadott műsorok többsége is. A valóságban a pápua nemcsak a legkedvesebb, hanem a legbékésebb népek egyike is, eltekintve talán az egészen távoli végektől, ahova még a misszionáriusok sem nagyon jutottak el, vagy ha igen, nem élték túl.

Csapatunk félúton a hegyi pápuák falvai felé (Indonézia)

Nagyszerű élmény európai előítéletekkel telítve szembetalálkozni ezekkel az emberekkel. A pápua szó a legtöbbünkben valószínűleg hasonló asszociációkat ébreszt: félelmetes fekete arc, emberevés, fegyverek, testfestés. Nekem mostantól inkább egy másik helyi specialitás jut majd eszembe róluk: a paradicsommadár.

A templomavatás estéjén egy helyi családnál találtunk szállást. A rozoga viskóban mi kaptuk a legkevésbé rossz fekvőhelyeket. Együtt vacsoráztunk, aztán kártyáztunk. Odakintről egyre vérmesebb dobolás szűrődött be, úgyhogy egy idő után elindultam megnézni a készülődő bulit. Semmi érdekeset nem találtam, viszont a falu főutcáján egy erősen dülöngélő fiatal pápua leányzó rám akaszkodott és követni kezdett hazafelé, miközben búgó hangon hosszú monológot adott elő. A házhoz érve megpróbáltam lerázni, ám ekkor az addiginál sokkal határozottabb hangnemben közölte, hogy ő szerfölött kedveli a fehér turistákat, és a jelenlegi helyzetben úgy látja helyesnek, ha tüstént a szobámba viszem, és bibliai értelemben is megismerkedünk.

Az ajánlatot persze nem értettem, mivel törzsi nyelven adta elő, viszont a segítségemre siető vezetőnknek türelmesen elismételte az egészet és lefordíttatta vele. Én kétségbeesetten valami udvarias szabadkozáson törtem a fejem – jaj, nem, dehogy is, hát hogy nézne ki egy ilyen gyönyörű lány egy ilyen ronda turistával – de attól tartottam, hogy egy freudi nyelvbotlás keretében esetleg felcserélem a jelzőket. Szerencsére Kipenus értett a tekintetemből és hazaküldte a lányt.

Az ezután következő helyzetértékelő beszélgetésünkön megismerkedtem azokkal az alapvető módszerekkel, amelyekkel a pápua fiatalok ki szokták ütni magukat. Az alapesetnek tekinthető hígítózás a kezdő szint, a szagokból ítélve ezt alkalmazhatta a lány is. A következő módszer az alkohol, de az már körülményesebb. A környék ugyanis törvényileg deklaráltan „száraz”, ezért még sört sem lehet kapni. A helyiek fő piaforrása a falusi kórház, ahonnan időnként lehet egy kis oldóalkoholt vagy sebbenzint keríteni. Úgy tűnik egyébként, hogy ez a kórház fő hozzájárulása a helyi közösség életéhez, mert képzett orvos híján gyógyítani nem tudnak benne.

Vannak azután az önpusztításnak természetközelibb formái. Az enyhébb élmény kedvelői ananászt erjesztenek, majd kiadós mennyiségben vedelik. Az ínyencek viszont az értékgörbe csúcsán elhelyezkedő trombitavirágra esküsznek. Kipenus nem árulta el, hogy honnan szerezte az információit, de annyit elmondott, hogy a trombitavirágból készült pápua csodafőzet hatása akár egy hétig is eltart. A szer hirtelen támad és teljes erővel: a kezdeti élmény ahhoz hasonlatos, mintha az embert fültövön suhintaná egy bontódaru vasgolyója. Ez a kellemetlen állapot azonban csak átmeneti, és hamarosan derűs víziókban oldódik fel. Az alany, immáron virágos jókedvében, óriásinak vagy éppen miniatűrnek látja a tárgyakat, és Kipenus szerint valamilyen rejtélyes okból majomnak véli a világos ruhát viselő embereket. A következő napokban a jó és a rossz szakaszok váltakoznak, egészen az előbb-utóbb bekövetkező tisztulásig. Nem is csoda, hogy a pápuák mára felhagytak a hadakozással, hiszen egy alaposan betrombitázott harcos csata idején még trombitásként sem jöhet számításba.

Kipenus érzékletes leírása felkeltette a szigorúan tudományos érdeklődésemet e sajátos növény iránt, mire őszintének látszó sajnálattal közölte, hogy nem tud adni, mert jelenleg nincs szezonja. Így végül pápua szerető és tudatmódosító szer nélkül tértem nyugovóra. Csak a szobám falát kívülről támasztó, az ideiglenes kilakoltatása miatti felháborodását időnként hangos horkantásokkal jelző házi disznó volt társam éjjeli magányomban.

TIZENEGY

Valahol ott hagytam abba a múltkor, hogy éhes turista disznóval álmodik. A templomszentelés utáni estén a falusi házigazdánk családjába való befogadásunk teljeskörűnek bizonyult. Másnap reggel ötkor megindult az élet a kis kunyhóban: iszonyatos ordítozás, krákogás és füstölés kezdődött, mit sem törődve az ideiglenes vendégszobákban szunnyadó idegenekkel. Hamar felébredtünk, gyors reggeli, majd néhány közös nagycsaládi fotó után szedelőzködtünk is, és elindultunk a törzsi közösségeket rejtő hegyek felé.

Egyre kisebb falvakon gyalogoltunk keresztül, végül egy vízmosásnál véget ért az út. Itt volt a mobil végállomása is. A mobil errefelé nem elsősorban a telefont jelenti, hanem az alapvető tömegközlekedési eszközt. Továbbá a végállomásnak sem az infrastrukturális, hanem a fizikai jelentésére gondoljatok: egyszerűen idáig lehetett járművel közlekedni. A falusiaknak tehát legalább idáig gyalog kellett lejönniük a hegyekből, ha a városba akartak eljutni.

A mobil, amely Indonézia más szigetein bemo, angkot és még ki tudja, milyen más neveken ismert, ugyanazon az alapelven nyugszik, mint Ázsia-szerte sok helyütt megtalálható társai. Ütött-kopott, elvileg hatszemélyes kisbuszokról van szó, amelyek a szomszédos falvak és városok között, illetve ezeken belül szállítják az utasokat. Menetrendjük nincsen: akkor indulnak el, ha a jármű megtelt, azaz legalább tizenöten szoronganak benne. Az utasok kényelme tehát nem alapvető célja a rendszernek, ellenben az olcsóság és a hatékonyság igen. A kisbuszos közlekedés mind használhatóság, mind célszerűség tekintetében kenterbe veri a mi folyamatosan ritkított távolsági buszjáratainkat. Ázsiában, kis túlzással, mindig el lehet jutni tömegközlekedéssel a következő faluba, méghozzá belátható időn belül – melyik európai országról mondható el ugyanez?

A mobil végállomása egyúttal mini piactérként is funkcionált. Itt cseréltek árut és eszmét a különböző falvakból érkező emberek. Az egyik árustól vettünk rágcsálnivaló cukornádat, melynek levét a városokban az utak mentén felállított présgépeken kinyomják és frissen, pohárba töltve kínálják. Nagyon kellemes íze van, mindig szoktam venni. Nád formájában viszont még sosem kóstoltam. Ha leharapjuk a megtévesztően száraznak tűnő külső réteget, csak úgy csöpög belőle a sűrű cukorszirup. Fogunkkal letépünk egy-egy nagyobb falatot, bekapjuk, kiszívjuk belőle a nedvességet, aztán a visszamaradó szárazanyagot kiköpjük. Remek desszert!

A pihenő után nekivágtunk az egyre meredekebb kapaszkodónak. Utólag, a térképen lekövetve, sírnivalóan szerény távolságot tettünk meg. De ez csak annyit bizonyít, hogy micsoda különbséget jelent a harmadik dimenzió! Igaz, már útközben sem lehettünk túlzottan büszkék a teljesítményünkre, mert úton-útfélen összefutottunk a helyi vásározó asszonyokkal, akik a fejükről a hátukra lógó, óriási szatyrokban félelmetes terheket cipeltek, látható erőlködés nélkül. Előfordult, hogy egy teli szatyor tűzifa lógott a nő hátán, azon egy másik szatyorban egy összekötözött süldő disznó, az egész tetejében pedig lovaglóülésben egy kisgyerek. Az asszony pedig lassan, de lendületesen kaptatott fel a körülbelül 45 fokos lejtőn.

Az egyik pihenőnket egy ilyen vásározóval osztottuk meg, és induláskor Ruud megpróbált segíteni a felmálházó asszonynak. Láthatóan alulbecsülte a teher súlyát, mert lazán, fél kézzel nyúlt érte. Amikor sportosan megrántotta, a cucc meg se mozdult, Ruud viszont elvesztette az egyensúlyát, és meglepetésében majdnem leesett az alattunk tátongó szakadékba.

Az ilyen pihenős találkozások alatt egyéb érdekes dolgokat is megtudtunk. Például találkoztunk egy fiatal nővel, akinek több ujja hiányzott. A hegyiek között ugyanis még mindig él a szokás, hogy a férfi rokonaikat elveszítő nők megcsonkítják magukat. Távolabbi családtagok esetében szerényebb mértékű szenvedés is megengedhető: a nő társa például megmutatta, hogy neki mindössze a bal fülcimpájába került egy nagybácsi elvesztése. Az ujjatlan nő a férjét gyászolta ily módon.

A pihenők során az asszonyok általában cigarettát kértek tőlünk, cserébe gyümölcsöket és édeskrumplit kínáltak. A vezetőnkön keresztül igyekeztük kikérdezni őket. Az egyik fiatalasszony elmesélte, hogy aznap hajnalban kelt, a mellette látható szatyorban lévő, gigantikus mennyiségű édeskrumplit levitte a városba (5 óra gyaloglás), de mivel nem tudott eladni semmit (0 rúpia bevétel), ezért hazavitte (megint 5 óra gyaloglás). És ez volt egymás után a harmadik ilyen peches napja. Amilyen egykedvű arccal mesélt, úgy éreztük, hogy minden valószínűség szerint már megvan a másnapi programja is.

Egyszer csak odaértünk az utolsó körzeti rendőrirodához, ahol pecsétet kellett kérnünk az úti engedélyünkre. Az épület előtt nagy tömeg gyülekezett. Vezetőnk, Kipenus előreszaladt, majd rövid tudakozódás után visszatért, és vigyorogva jelentette, hogy drámai események közepébe csöppentünk.

A történet megítélésem szerint felveszi a versenyt bármelyik brazil szappanopera forgatókönyvével. A falu egyik szépséges leányát nagy csinnadratta közepette nőül vette egy távoli hegyekből érkező, daliás legény, és hazavitte a saját törzséhez. Teltek-múltak az esztendők, mígnem egyszer csak a leány újra felbukkant a faluban. A kérdő tekintetekre csak annyit felelt: ami volt, az elmúlt, és ő bizony hazajött.

A falu gyorsan napirendre tért a történtek fölött, a leány pedig néhány hónap múlva férjhez ment korábbi, helybéli udvarlójához. A mézesheteket azonban az első férj váratlan betoppanása szakítja meg, aki elszökött feleségét keresve, „hosszas kutatás után” érkezik a faluba. Azt ne firtassuk, hogy eddig miért máshol kereste a nőt: egy kétségbeesett férfi néha logikátlan dolgokat művel.

A hírre mindenesetre összeszalad a falu népe. A második férj feltárja a megváltozott tényállást, és békés hazatérésre buzdítja pórul járt elődjét. Az egy idő után hajlik is a gondolatra, de hozzáteszi, hogy nemsokára harcostársaival együtt, teljes fegyverzetben jön vissza az asszonyért, a helyiek ellenállása esetére pedig az új férj, vagy akár valamennyi falubeli férfi ivartalanítását helyezi kilátásba.

A tömeg támogatását élvező és ezért helyzeti előnyben lévő új férj erre hetykén rávágja, hogy állnak elébe. Ám ebben az esetben, teszi hozzá, a vendégjog szentsége ide vagy oda, a fennhéjázó idegen már erről a mostani találkozóról is fogait hátrahagyva, haj nélkül, füleivel a tarisznyájában fog távozni.

Ezen a ponton lép közbe a rend őre. Bajt szimatol, és nyilván nem szeretne vérontást a körzetében. Azzal mindig csak a papírmunka van. Ezért furfangos ötlettel üzleti megoldást javasol. Az érvelése lefegyverzően őszinte: uraim, ne vigyük túlzásba a dolgokat, elvégre mégis csak egy asszonyról van szó!

Ebben aztán mindenki egyetért, ezért összeül egy ad hoc jóvátételi bizottság. Az első férj a látszat kedvéért ugyan óg-móg egy kicsit, de azután minden átmenet nélkül kijelenti, hogy kilenc kecske tulajdonjogának azonnali átruházása kellőképpen enyhítené a hitvese elvesztése feletti fájdalmát. Vetélytársa hangos kacajjal méltányolja az idegen humorát, majd baráti hangon egy üzletszerűbb ajánlat megtételére kéri. Ezt követően az alku eldurvul, és ismét mindkét oldalon felmerül egyes testrészek amputálásának lehetősége. A rendőr kétségbeesetten igyekszik gazdasági mederben tartani a vitát.

Ezen a ponton értünk oda mi. Egy gyors pecsételés után már mentünk is tovább, a falubeliek pedig olyan hévvel folytatták a mindennapi életükbe színt csempésző események megvitatását, hogy ügyet sem vetettek a máskor alaposan megcsodált idegenekre.

Feljebb és távolabb érve a várostól a házak eltünedeztek, a helyüket kicsiny, kör alakú kunyhók vették át. Ezek a nádszerű növényből készült tetőikkel jobban beleolvadtak a tájba, így a hegygerincen haladva a távoli falvakat csak a látszólag szűz erdő közepén emelkedő füstoszlopokról, vagy a templomépület bádogtetejének csillogásáról, vagy – ha volt – a megművelt földek geometrikus mintázatáról lehetett felismerni.

A hegyi pápuáknak elképesztően sok templomuk van, de majdnem minden faluban éppen építettek is még egyet-kettőt. Nem ritka, hogy egy néhány száz fős közösségnek több katolikus temploma is van, és ezen felül sok helyütt megtalálható egy-két ismertebb és még egy kisebb protestáns felekezet is. Az összesen négy-öt templom.

Csak az Úr lehet a megmondhatója, hogy miért fordítják a pápuák igen szűkös erőforrásaik ilyen nagy hányadát templomépítésre. De így tesznek, és úgy tűnik, hogy önként teszik. A lakosság nagy része már keresztény, a még megtérítendő pápuák száma a legtöbb helyen elenyésző. Ez viszont azt is jelenti, hogy a leendő új egyháztagok elfogytak, így a keresztény felekezetek néhol egymástól térítgetik a híveket. A helyiek elmondása szerint ilyenkor nem a finom teológiai különbségek döntenek, hanem az áttérésért cserébe kiosztott étel, ital, ruha, gyógyszer. Némelyik misszionárius tehát lényegében megvásárolja a helyieket, hogy utána kedvezőbb statisztikát jelenthessen haza. A pápuák valamelyest nyilván kihasználják a helyzetet, és néhányan „megélhetési hívőként” tengetik napjaikat.

Ugyanakkor meg kell adni, hogy a térítők eredményes munkát végeztek. Az általunk bejárt falvak népe csupa jámbor, mélyen vallásos ember. Egy este az egyik faluban egy húszévesforma fiú a tűz mellett kuporogva egy ronggyal tisztogatta a bibliáját. Nem volt az koszos: de neki ez volt a saját kis szertartása. Sokak szerint a misszionáriusok munkájának tudható be az is, hogy a törzsek többsége jó ideje felhagyott a napi szintű háborúskodással. Ráadásul a földművelés egyes fogásait is megtanították nekik.

Ez a templom-templom-hátán dolog nem hagyott nyugodni. Ahogy említettem, a pápuák önszántukból építik ezeket, nem az egyház kényszeríti rá őket. Ugyanakkor elképzeltem, hogy ha én pap lennék és végignéznék egy ilyen falu lakosságán, akkor inkább azt mondanám nekik: gyermekeim, az Úrnak tetsző dolgot cselekszetek, de legközelebb már ne templomot építsetek. Ennyi pénzből esővédett kéményt szerelhettek a falu valamennyi kunyhójának tetejére, akkor a füst kiszáll majd a lakótérből, a gyerekeitek pedig nem lesznek tüdőbetegek, mint most. A megmaradt pénzből pedig vegyetek mosószert, és legalább havonta mossátok ki azt az egy rongyot, ami rajtatok van. Akkor nem kaptok majd annyi bőrfertőzést – a ruhaviselet ugyan szemérmes, keresztényi dolog, de a mostani állapototoknál a meztelenség jóval egészségesebb volt. No meg építsetek külön karámot a disznaitoknak, ne aludjatok velük, úgy a fertőző élősködőiket nem adják majd át nektek. S ha még ezek után is építeni akartok, akkor csináljatok egy kunyhót, ahová a betegeiteket el lehet különíteni. És látni fogjátok, hogy az jó.

De hát nem vagyok pap; így nem tudhatom, vajon nem mondják-e éppen ezt a híveiknek, s ha nem, akkor miért nem. De rövid tartózkodásunk alatt is megtanultam, hogy a mi logikánk gyakorta fejre áll az ő világukban. A tervezés, a változás, a jövő, de sok esetben még a múlt is, a hegyi pápuák egy része számára ismeretlen fogalmak. Csak az éppen most létezik, a mai nap. Lehet, hogy a szegénységet, a kilátástalanságot könnyebb elviselni, ha az ember előtt nincsenek távlatok?

Az egyik szállásadó család és a házikójuk: mindenki külön figyelt ránk (Indonézia)

Ezt a gondolkodásmódot jól érzékelteti útitársam, Ruud története. Egyik otthoni barátja, okleveles mezőgazda, egy jótékonysági program keretében elutazott egy kis pápua faluba, hogy a fejlett állattartás alapelemeire tanítsa a helyieket. A magával hozott fajkecskéket a falusiakkal együtt épített karámban helyezte el, majd demonstratív jelleggel naponta etette, fejte, gondozta őket. A jelentkező szaporulattal pedig tervszerűen gyarapította az állományt.

A pápuák lelkes és gyors tanulóknak bizonyultak. Nemsokára már maguktól is tökéletesen csináltak mindent. A gazda a jól végzett munka boldogító érzésével készült haza. Amikor érte jött a helyi misszionáriusok kis repülőgépe, az egész falu kivonult a búcsúztatására, és sokáig integettek a távozó holland után.

Körülbelül öt perccel később levágták az első kecskét. Majd utána sorban az összes többit, és óriási lakomát csaptak. Az este visszaérkező, döbbent misszionáriusnak pedig boldogan magyarázták, hogy a tanítómesterük annyira elégedett volt a teljesítményükkel, hogy jutalmul itt hagyta nekik az állatokat.

Az egésznapos gyalogos hullámvasutazásunk során a hegymenetből volt több, így délután már magasan a völgyfalon haladtunk. A szűk ösvényeken gyalogolva időnként elénk toppant egy-egy vékonydongájú, mezítelen, pénisztokos fekete emberke: olyan volt, mintha erdei manóval találkoztunk volna. Barátsággal közelítettek hozzánk: csillogó szemmel, mosolyogva. Olykor percekig tapogatták a kezünket, folyton ismételgetve a wah-wah-wah pápua üdvözlést.

Odahaza néhány megtévedt macsó erődemonstrációs lehetőségként értelmezi a kézfogást, és igyekszik vért préselni a másik fél ujjaiból. A pápuáknál ugyanennek és általában minden érintésnek nagy jelentősége és fontos szerepe van. Az ő kézfogásuk puha, gyengéd és hosszú ideig tart. Először furcsa érzés, ahogy letapogatják és megismerik a kezedet. Mintha vakok lennének. Megfigyeltem, hogy egymással találkozva a nők és férfiak egyaránt kézfogással köszöntik egymást, és a társaságban lévő pici gyerekeket is mindig megérintik legalább egy pillanatra. Igyekeztünk mi is elsajátítani az üdvözlési szokásaikat, amivel aztán a falvakban rendre nagy sikert arattunk.

Nemsokára elértük a kitűzött szálláshelyet. Messze odalenn, a fáktól takartan zúgott egy sebes folyó. Emlékezzetek borús jóslatomra: itt néhány évtizeden belül raftingparadicsom lesz.

Velünk átellenben, a szemközti hegy oldalában egy másik falu látszott. Látó- és talán hallótávolságon belül volt ugyan, ám szomszédosnak mégsem nevezném, mert egynapi járóföldre esett. A meredeken lejtő, megművelt kertjeik tőlünk nézve úgy festettek, mint a hegy falára akasztott mintás falvédők. Középütt, a folyó felett, a szemmagasságunkban jöttek-mentek a hófehér felhők. Körülöttünk pedig mezítelen vagy rongyokba öltözött pápuák szaladgáltak.

Amikor az első európai utazók a part menti hegyeken átkelve megtalálták ezt a vidéket, akkor örvendezve tértek haza a hírrel, hogy minden valószínűség szerint megtalálták a földi paradicsomot. Mostani pozíciónkból szemlélve ez nem tűnt költői túlzásnak. Másnap reggel életem egyik legszebb természeti jelenségét láttam ugyaninnen. Erős szél kerekedett, és nekitámadt a völgy közepén, velünk egy magasságban elterpeszkedő hatalmas, jéghegyszerű felhőnek. Az méltóságteljes lassúsággal megindult és kiúszott a völgyből, mint amikor egy óriási tankhajót vontatnak ki a kikötőből. Mögötte előtűnt a szemközti falu.

Ezek után teljesen érthető, hogy néhány itteni törzs legendáiban és egy madárfaj nevében máig fennmaradt a paradicsomi hasonlat.

A faluban helyi szokás szerint az első ember – indonézül kepala desa, a falu feje – fogadott bennünket. Albertus valaha amatőr boxbajnok volt, amit én a kunyhója falára akasztott, egyértelmű relikviákból gyorsan kitaláltam, nagy örömére. Nemsokára ott tolongott a fél falu; eljöttek bemutatkozni és megölelgetni, meg utána még sokáig bámulni az idegeneket.

A keresztény pápuáknak szinte kivétel nélkül veretes latin keresztnevük van. El tudom képzelni, hogy ez a szokás annak idején valamelyik térítő kedves poénjaként indult, de ma már nem lehet megállítani. Képzeljétek el, ahogy felsorakozik előttetek a sok meztelen harcos, és bemutatkoznak: Dominikus, Pilippus, Albertinus, Alexandrus, Sergius, Timoteus, Pius. Mintha egy középkori európai kolostorban tartanánk reggeli névsorolvasást, csak épp mindegyik kámzsa alól egy pápua vigyorog kifelé.

Ezek a szent-nevű emberek először meglepődtek, aztán rendkívül büszkék lettek, amikor elmondtam nekik, hogy manapság a világon már ők az egyedüli civilek, akiknek ilyen nevük van. Egyébként pontosan úgy, ahogy Európában, itt is rövidített formát hallani inkább a mindennapi használatban: Domin, Pileps, Albert, Alex.

A falunk felépítése átmenetet képezett a hagyományos törzsi rendszer és az újabb keletű családi szervezettség között. Még megvolt a külön férfi és női alvóház, de már nem sokan használták. A családok többsége inkább a saját kunyhójában lakott. Viszont a többi közös helyiség, különösen a konyha, az élet központja maradt. A nap itt kezdődött és itt fejeződött be. A padlóra borított szalmára kuporodtunk, körbeülve a középen rakott tüzet. Kémény híján a bent lévők tüdeje játszotta a légszűrő szerepét. A második nap estéjére sikerült kitapasztalnom, hogy hová kell ülnöm a legkevesebb szenvedés érdekében. Az idő java részében azért így is együtt sírtam a füstben a többiekkel.

Sajnos sírnivaló volt az is, amit a pápuák főzés címén előadtak. Az ízesítést vagy a fűszerezést az általam látott falusiak még koncepciószinten sem ismerték. Talán még szavuk se volt rá. Főzni úgy főztek, mintha szakácskönyv helyett a szótárból tanulták volna:

„FŐZ: tárgyas ige, ehető alapanyagot lobogó vízbe helyez, majd huzamosabb ideig ott tart.”

Ez a definíció pontosan fedi a pápua szakácstechnikát. Ezen túl ismerik még a sütést is, az egész disznóbőrös lakomáról már olvastatok. A legtöbbször azonban nem pepecselnek a bonyolult megoldásokkal, hanem egyszerűen nyerset esznek, vagy esetleg valami gyökeret, gumót kerítenek, és a tűz mellett megpuhítják.

Azt korábban említettem, hogy expedíciós csapatunkban külön szakács is volt a bérlistán. Ő ugyanúgy nem tudott főzni, mint a többi pápua, de ettől még nagyon szeretett. Ijesztő kinézetű, tökéletesen ízmentes kombinációi adtak keretet a napjainknak: például reggel instant tésztás, csirkearomás káposztaleves, vacsorára pedig vegyes zöldség (mármint gyomokkal vegyes zöldség) rizzsel.

Az ételek elkészítésekor a szakácsunk minden esetben szigorúan a fenti szótári meghatározást követte, ám utána az elkészült borzadmányokat olyan kedves mosollyal tálalta, hogy nem volt szívem szitkozódni. Azzal nyugtatgattam magam, hogy jelentős mennyiségű édes szójaszósz és méregerős chili együttes alkalmazásával mindent ehetővé tudok tenni.

Egyszer, azt hiszem a harmadik estén, mégis elfogyott a türelmem, és fellázadtam. Az történt, hogy a szakácsunk szokatlanul ígéretes módon látott hozzá a vacsora előkészületeihez. A szokásos káposzta- és lapulevél-hegyeken túl ezúttal hagymát is szelt, valamint olajat készített és tojást vett elő. Addigra a korábbi étkezések okozta melankólia miatt már olyan állapotba kerültem, hogy nekem, akinek soha eszébe nem jutna keleten nyugati étel után vágyakozni, vízióim támadtak egy hatalmas adag hagymás tükörtojásról. A szakácsunk azonban nem kegyelmezett. Először fél liter olajban kisütötte és ezzel emberi fogyasztásra tökéletesen alkalmatlanná tette az egyik tojást. Majd a wokban hagyott fáradt olajra rengeteg vizet öntött, és beleszórta a káposztát. Kellően pépesre főzte, miközben véletlenszerű időközökben hagymát adagolt hozzá.

Nem bírtam tovább. Felugrottam, és főnöki arckifejezést öltve egyszerűen einstandoltam a maradék hagymát és tojást. A hivatalos vacsora elkészülte után odaültem a tűzhöz, és kértem egy kis olajat. A szakács szolgálatkészen ugrott is, és belevágott a wokba egy újabb fél liternyit. Az izmaim ösztönösen összerándultak, de mégsem ütöttem le a szegény fiút, és némi tusakodás után sikerült abszolválnom egy középszerű zöldséges tojásrántottát. A csapat pápua tagjai elismeréssel szagolgatták, kóstolgatták: nini, a fehér ember főz! Azt a hírt viszont döbbent arckifejezéssel fogadták, hogy a fogást rizs nélkül kell elfogyasztani.

Miután a falusi szállásunk bevált, megtettük bázisnak, és a továbbiakban innen csillagtúráztunk. A környező falvakba persze hamarabb eljutott a hírünk, mint mi magunk. Így aztán hogy, hogy nem, a helyi kepala desa véletlenül mindig a közelben bóklászott teljes díszben, amikor bekukkantottunk egy-egy településre.

A pápua falut a mi fogalmaink szerint inkább egyetlen nagy családnak kell tekinteni. Egy-egy ilyen helyen együtt él úgy 200 ember, 20 kutya, 40 disznó, ezen felül 67 ezer bolha és tetű, meg tízmillió légy. Az otthon kiterjesztett értelmezése azt jelenti, hogy a település egésze intim szférának minősül, nemcsak az egyes kunyhók. Amint belépsz a faluba, máris egy lakásban érezheted magad. Ugyanazok a viselkedési szabályok érvényesek a településen sétálgatva, mint az egyik kunyhó mélyén üldögélve. Ez a felfogás teljesen idegen tőlünk, ezért nem könnyű hozzászokni. A mi szemünkkel nézve inkább úgy tűnik, a pápuák a magánéletük egy jelentős részét közszemlére téve élik. Például leülnek melléd a kunyhó előtti kispadra, és beszélgetés közben mosolyogva tetvészkedni kezdenek.

Egyik faluból a másikba eljutni legalább akkora élmény volt, mint megérkezni valahová. A táj olyan gyönyörű, hogy lépésenként megállhattunk volna képeslapot fényképezni. Vezetőnk minduntalan egy-egy újabb növényt mutatott, amelyet a helyiek zseniális módon használnak fel a mindennapok során. Láttuk és kipróbáltuk a pápua sebtapaszt, vérzéscsillapítót, a fogpiszkálóval és fogkrémmel egybeépített fogkefét, a kanalat, a színes ceruzát. Ezen felül láttuk, de inkább nem próbáltuk ki a pápua vécépapírt és az intimbetétet. Mind egy-egy növény valamelyik része.

Néha átmenetileg kifogytunk a növényekből, és meguntuk a tájat. Az emberi természet nagy igazságtalansága, hogy kellő töménységben az ilyen tájat is meg lehet unni. Ilyenkor azzal szórakoztattam magunkat, hogy különböző nyugati fogalmakat próbáltam elmagyarázni pápua csapattagjainknak. Tanulságos, hogy mi volt az, amit sehogyan sem akartak megérteni.

Ott volt például az énekóra. Miért kell azt tanítani? – kérdezték meglepetten. Minden gyerek tud énekelni. Ezek után nyilvánvaló volt, hogy a párom foglalkozásával is le fogok égni – mi az, hogy valaki énekes? –, de nem jártam nagyobb sikerrel saját pozícióm, a marketinges definíciója során sem. Végül maradtam annál, hogy mindketten tanárok vagyunk; ez papíron még igaz is, és legalább értették.

Definíciós kísérleteim közben a legnagyobb csodálkozást a depresszió és az öngyilkosság koncepciója váltotta ki. Azoktól a legtöbb pápua teljesen leblokkolt: el nem tudták képzelni, hogy miről beszélek. Kipenus odáig ment, hogy több helyi embert odacipelt hozzám, és újra meg újra megkért, hogy meséljem el, hogy nálunk az emberek megölik saját magukat, ő pedig mindig lefordította a szövegemet, pedig a végén már fejből tudta. Azután a túra legvégén még egyszer visszakérdezett: ugye ezzel az öngyilkosság dologgal csak vicceltem?

Falubéli tartózkodásunk második-harmadik napjára a helyiek úgy-ahogy hozzászoktak a jelenlétünkhöz. Eltűnt mellőlünk az állandó gyerek-holdudvar. Már nyugodtan bekukkanthattunk egy-egy kunyhóba anélkül, hogy a háziak mindent eldobtak volna a kezükből, és nagy szerencséjükben összetrombitálták volna a falut. Ha leültünk néhány beszélgető öregember mellé, akkor a szokásos üdvözlések után anyanyelven folytatták a diskurzust. Én örültem ennek, mert amíg korábban mi voltunk állandóan górcső alatt, most én figyelhettem meg alaposabban a házigazdákat.

Ahogy holland barátom találóan megfogalmazta: az öreg pápuákon nincs ruha, mégsem meztelenek. Természetesen vannak felöltözve. Azt gyanítom, hogy a ruhátlanság kihat a pápua karakter más elemeire is. A ruhátlan ember nyíltabb és védtelenebb, mint a felöltözött, nem rejti el a testét, vagy ha van, a fegyverét. A ruhátlan embert semmi nem óvja a naptól, az esőtől és a piszoktól. Illetve dehogynem, hiszen a bőr remekül állja a napot, gyorsan szárad és könnyen tisztítható.

A férfiak arcát leginkább profilból szerettem vizsgálni. Felfedeztem, hogy ha épp nem viselik a díszként hordott orrbavalójukat, akkor annak a helyén oldalirányban át lehet látni az orrukon. Próbálkoztam rejtett kamerás felvételekkel, ahol egy pápua orrán át látni lehet az ég kékjét, de mindig észrevették és odafordultak, hogy megnézzék, miért matatok a táskámban.

Érdekes a lábuk is. Sokan közülük soha nem hordtak lábbelit, ezért a lábuk alakja mesterséges torzításoktól mentesen fejlődött. A csecsemők lába ugyanolyan, mint nálunk. Egy ideig még a gyerekeké is, aztán a nagyujjuk elkezd befelé fordulni, a többi lábujjuk pedig szétnyílik, mint a legyező. Az öreg pápuáknak már hibátlan háromszög alakú talpuk van. Ezzel a számunkra ortopédnek tűnő lábbal úgy járnak, hogy enyhén befelé csámpáznak, és a lábujjaik jól láthatóan, maguk után nyomot hagyva megkapaszkodnak a talajon. Ez ugyan nem emlékeztet a mi iskoláinkban tanított, elegáns tornászjárásra vagy a topmodellek sasszéjára, ugyanakkor nehéz lenne azt állítani, hogy nem ez a természetes emberi járás. Nyugati ortopédusok fel is vetették, hogy a cipőinket át kellene alakítani úgy, hogy ne szorítsák el a szélső lábujjainkat. Állítólag akkor természetesebben járnánk, és kevesebb lenne a hát- és derékfájós ember.

Azután ott van a számomra örök csoda: a futás. Ez nemcsak a pápuákra érvényes, hanem az összes mezítlábas népre. Gondolkodtatok már azon, hogy hogyan tud valaki mezítláb, teljes erőbedobással futni a köves talajon?

Az még hagyján, hogy a természeti népek megkeményedett talpa járás közben meg sem érzi a kis kavicsok szúrását, amitől az elpuhult nyugati ember azonnal átvált a jellegzetes, „először vagyok az idén strandon” stílusú járásra. Na de futás közben, amikor teljes súllyal, sarokkal érkeznek egy éles kőre – azt azért mégis csak meg kellene érezniük! De mégsem.

Ahogy sok helyütt Ázsiában, a pápuáknál is természetes látvány, hogy a fiúk-férfiak azonos nemű barátaikkal kézen fogva sétálnak vagy beszélgetnek. Fel sem merül bennük, hogy egy nyugati turistának erről a homoszexualitás jut eszébe. Én ugyan mára már megszoktam ezt, de eleinte meglepődtem rajta.

Apró konstrukciós hiba az erdei függőhídon (Indonézia)

Emlékszem, az első indiai utamon fel is vetettem ezt a kérdést egy velem együtt utazó katonatisztnek. Ő elmesélte, hogy ha hazatérve összetalálkozik egy régen nem látott férfi osztálytársával, akkor beszélgetnek egy jót, és a világ legtermészetesebb dolga, ha eközben megfogja a kezét vagy a parkban a fűre dőlve az ölébe hajtja a fejét. Én erre azt feleltem, hogy egyszer persze nálunk is csinálhat ilyet egy férfi, de utána hazaérve a feleségét esetleg már pakolás közben találja, másnap reggeltől kezdve pedig a kollégái összemosolyognak a háta mögött. Az indiai katonatiszt nem értette a viccet. Azt mondta, őszintén sajnálja, hogy ilyen értelmetlen korlátok közé kényszerítjük magunkat.

Na erre vérszemet kaptam. Előadtam neki, hogy én pedig ha egy rég nem látott osztálytársnőmmel találkozom, akinek közben már férje és gyerekei vannak, akkor öleléssel és puszival köszöntjük egymást, majd, ha nem is kézen fogva, de nyugodtan sétálunk egyet, vagy beülünk valahová beszélgetni. Na erre már a tiszt is vette a lapot, és elmosolyodva azt felelte, hogy egyszer persze ő is csinálhatna ilyet más asszonyával, de utána valószínűleg már nem érne haza élve. Erre én azt mondtam, őszintén sajnálom, hogy ilyen értelmetlen korlátok közé kényszerítik magukat. Végezetül baráti egyetértésben felírtuk egymásnak a pontokat, és megállapítottuk, hogy ha másképpen is, de mindenhol ugyanannyira hülye a világ.

Az indiai emlékeimről jut eszembe, hogy a pápuáknál is van még valami, amit nem vagyok biztos, hogy jól tudtam kezelni: az egyenrangúság és az alá-fölérendeltség kérdését.

Attól kezdve, hogy a túránk elején felbéreltük a vezető/szakács/teherhordó hármast, hivatalosan is urakká váltunk a szemükben, mégpedig a hagyományos gyarmati, fehér-fekete felosztásban. Engem főleg a teherhordó srác zavart: nem a személye, hanem a pozíciója. Egy letűnt korszak hangulatát éreztem abban, hogy a fehér felfedező lenge, de elegáns öltözékben flangál a dzsungelben, mögötte meg egy bennszülött izzad a csomagokkal. A teherhordó fiú számára viszont ugyanez a felállás egészen mást jelentett: kenyeret. A turistaínséges időszakban talán egyedül mi adtunk neki munkát ebben a hónapban.

Beszéltem erről Ruuddel is, végül úgy oldottuk meg a dolgot, hogy ketten összesen egy laza zsáknyi cuccot pakoltunk az útra, hogy ne legyen túl nagy a teher, és a magunk részéről végig szigorúan egyenrangúként kezeltük a csapat minden tagját. Ezzel azonban újabb, előre nem látott szociális bonyodalmat okoztunk: a demokratikus felállás ugyanis a legkevésbé sem tetszett a vezetőnknek. Kipenus azt szerette volna, ha ő a másik két helyi fiútól elkülönülve, egy háromlépcsős hierarchia középső fokán helyezkedik el, persze lehetőség szerint minél közelebb hozzánk.

Hamar rájöttünk, hogy hiába próbáljuk egy rövid túra alatt megváltoztatni a srácok beidegződött szokásait. Rendszerint főnöknek szólítottak bennünket, és ösztönös udvariasságból csak utánunk voltak hajlandók enni. Ruudnek ezzel kapcsolatban is volt egy érdekes meglátása – lám, milyen jó, ha az ember összefut egy tapasztalt öreg rókával. Azt mondta: gondolj csak bele, milyen fehér emberek fordulnak meg az itteniek életében. Van a pap, az orvos, és a tanár: csupa fontos és különleges ember. És ha belegondolunk, nem lóg ki ebből a sorból a fiatal hátizsákos utazó sem, hiszen ő fiatal kora ellenére máris nagyon gazdag lehet, ha a világ másik végéről ide tudott repülni. Tehát az lenne a furcsa, ha a pápuák nem néznének fel ránk.

Még aznap délután gyakorlati példával is sikerült alátámasztanunk a fenti hipotézist. A faluban megjelent egy fiatal férfi, nagy nyílt sebbel a lábán, amelyet már beleptek a legyek. Ruud kötszert és jódot vett elő, együtt elláttuk a sebet. Ezután jött a meglepetés: mire végeztünk és megfordultunk, már kisebb tömeg verődött össze mögöttünk és szinte sorszámokat osztogattak a rendelésre. Kiderült, hogy szinte mindenkinek van valami ellátni való baja. Ijesztő volt az a naivitás vagy inkább kétségbeesés, amellyel a helyiek habozás nélkül a fehér emberre bízták magukat, holott pontosan tudták, hogy nem vagyunk orvosok. Egy asszony például a kisfiát hozta azzal, hogy a gyereknek szaggat a tüdeje.

Nem tudtuk, mitévők legyünk. Nagyon szerettünk volna segíteni, de a gennyes sebeket nem mertük befedni. Antibiotikumot pedig nem adtunk, mert abból teljes kúra kell, és nálunk csak néhány levélnyi volt. Korábbi beszámolókból tudtuk, hogy a pápuák egyenlőségi alapon kezelik a gyógyszert, és a kapott tablettákat még aznap este igazságosan szétosztják a családtagjaik között, hogy mindenki egy kicsit egészségesebb legyen.

Leginkább csak mentegetőzni tudtunk, és közben újfent eszembe jutott, hogy hiába nincs egy megveszekedett felcserállomás se a környéken, a pápuák csak építik tovább a templomaikat, az annyira tisztelt papjaik pedig nem állítják le őket.

Túránk utolsó napján visszaérkeztünk Wamenába. Ezúttal sem nőtt a szívemhez a város. Úgy tűnt, itt húzódik a frontvonal: a városi és a törzsi pápua világ találkozása. És a látottak szerint nem sikerül feloldani az óhatatlan konfliktusokat: sehol máshol, csak itt láttam nagy tömegben szomorú pápua arcokat.

Szerencsére másnap reggelre sikerült jegyet szereznünk vissza, Sentaniba. Ráadásul egy teherszállító gépen! Ez izgalmasnak ígérkezett, de korai volt az örömöm.

A teherszállító gép csak annyiban volt különleges, hogy valaha utasszállító gép volt: de az olyan régen lehetett, hogy koromnál fogva én biztosan nem utazhattam rajta. Aztán hosszú évtizedekkel ezelőtt egy napon kiselejtezték. Kidobálták belőle az üléseket, csak néhányat tartva meg a hülye nyugati turisták számára. A felszabaduló hatalmas teret az egyik irányban teli, a másik irányban pedig üres olajoshordókkal töltötték meg. És ettől kezdve persze takarítani se kellett a gépen.

Amikor reggel a reptéren megláttuk a járgányt, már gyanítottam, hogy nem fogtunk nagyot vele. Iszonyú robaj közepette dobálták fel a gépre az üres olajoshordókat. Közben mindenféle emberek sürgölődtek a közelben viccesen túlméretezett szerszámokkal: úgy néztek ki, mint a Lego-figurák.

És én még azt hittem, hogy a felszállás előtt tíz perccel maximum a Flintstone-családban lehet ilyen stílusban repülőgépet szerelni.

A hivatalos indulási idő táján megjelent egy gyanús kinézetű alak. Létrát támasztott az egyik propellerhez, felmászott és kinyitotta a motorháztetőt. Matatott benne egy darabig, majd gondterhelt arccal odafordult egy másik emberhez, aki viszont kapitányi egyenruhát viselt. Képzeletben szinkronizálni kezdtem a mondandóját: „Akkor figyelj csak, Piuskám, hogy is mondtad, mi volt a gond idefelé? Ez volt az a propeller, amelyik nem működött? Ja, hogy füstölt is? Aztán meg lángok csaptak ki belőle? Hát, nem tudom (a szerelő itt megvakarta a fejét), azért megnézem... meg hát végül is nekem mindegy, ti szálltok fel vele.”

Valahogy azért csak felszálltunk, és át is jutottunk a hegyeken. Sentaniba érve azonban jelentkezett rajtunk a hegyi pápuák akaratlan bucsúajándékának hatása. Ottlétünk alatt nem nagyon vettük észre, de most, kis késéssel, olyan erővel támadott, hogy alig bírtunk magunkkal. Kétségbeesésemben még az egykori Skála-kópé reklámdalba bújtatott AIDS-szlogen is eszembe jutott: „... egy kicsit én is benne vagyok; s karácsonykor, ha megkapod, gondolj majd rám!”

Az AIDS-szel persze csak viccelek: mi pontosan tudtuk, hogy a bolháktól szenvedünk. De nagyon. Egyszerűen nem tudtunk nem vakarózni. Amikor Ruuddel elkezdtük megszámolni a bolhacsípéseinket, akkor 50-nél a saját lelki nyugalmunk érdekében megálltunk, mert még mindig csak a derekunknál tartottunk. Kiegyeztünk 100 fölötti döntetlenben. Pedig én azt hittem, hogy még a hegyről lefelé jövet elkaptam és meggyilkoltam az utolsó ismert bolhámat.

Az összes ruhánk ment a főzőmosásba, de a meglévő csípésekkel kezdenünk kellett valamit. Kiderítettük, hogy ezek nem is a pápuák, hanem a disznaik bolháitól származnak. A faluban szabadon kószáló malacok jól szervezett távolsági buszjáratot biztosítanak a bolhák számára, így elvileg a faluban lakó 67 ezer példány mindegyike lakmározhatott az ínyencségnek számító fehérember-vérből, ami a testünket látva nem is tűnt akkora túlzásnak.

Sajnos, a disznóbolha csípése nehezen múló allergikus reakciót vált ki az emberből, ezért a helye lassan tűnik el. További rafinéria, hogy titokzatos módon valamennyi kiütés összeköttetésben áll a többivel. Először csak egy kezd viszketni. Aztán abban a pillanatban, amikor azt az egyet megvakarod, az összes többi belobban, és utána nincs megállás. Viszont azt a bizonyos első vakarást megállni rendkívül nehéz, mert a kiütés intelligens módon képes változtatni a szúrás és viszketés irányát, jellegét és erősségét. Az akkori kétségbeesésem mértékére jellemző, hogy amikor a szállodánk tulajdonosa előállt azzal, hogy ő tud egy tuti megoldást a kínunkra, és előhozott egy kanna használt gépolajat, én habozás nélkül bekentem magam. Ha lett volna elég, le is tusolok benne.

A disznóbolhák átka már-már a pápuák iránti rendíthetetlen odaadásunkat is kikezdte, ám ekkor váratlan segítséget kaptunk. A Sentaniban töltött utolsó napon mobilra furakodtam és beugrottam Jayapurába, hogy pénzt váltsak és internetezzek egyet. Ott összefutottam egy másik európai utazóval, Martinnal, akiről a kiejtése alapján kitaláltam, hogy svéd. Kiderült az is, hogy ő pont Sentaniba készül, aztán hozzánk hasonlóan megy a pápuákhoz. És ráadásul orvos! Elkalauzoltam a szállodánkba. Este Ruuddel ketten alaposan felkészítettük az útra; elmondtuk, hogy pontosan mikor és hová menjen, hogy addigra a bolhák újra éhesek legyenek. A legnagyobb jóindulattal a lelkére kötöttük, hogy a hegyi falvakba érve feltétlenül tudassa mindenkivel, hogy orvos, aztán figyelje meg, milyen népszerű lesz egy pillanat alatt. Új barátunk megkérdezte, használunk-e valamit a csípések ellen. Zavartan néztünk. Erre eljött velünk a helyi gyógyszertárba, és választott kenőcsöt meg tablettát. Mindössze néhány nap telt el azóta, és máris egész szépen visszanőtt a hús a bokámra, a derekamon pedig több helyütt újra van bőr.

Lefekvés előtt még elbúcsúztam Ruudtől, akinek másnap hajnalban ment a gépe délre. Az éjszaka aztán szörnyű álmot láttam. Ez meglepett, mert szinte soha nem emlékszem az álmaimra. Ezen fölül tudtam, hogy a rossz álom a trópusokon nemcsak kellemetlen emlék, hanem intő jel is lehet: a malária vagy a dengue-láz kezdetére utalhat.

Az álomfejtéshez szükségeltetik némi háttér-információ is: nem vagyok a víz gyermeke. Gyermekkoromban ugyan magamtól megtanultam úszni, de ez csak annyit jelent, hogy rossz tanárom volt. A fürdés és a snorkelling még rendben. A kitartó úszás viszont már egyértelműen nem az én műfajom.

Mindezek után azon az éjszakán úszóversenyre képzeltem magamat. Egy nemzetközi döntő összefoglalóját láttam, a riporter kommentárjával együtt:

„... ő úszik a hetes pályán; végül a nyolcason a magyar Sperla, akinek az indulása meglepetés, mert nem jegyzik a nemzetközi mezőnyben. És nézzük – ebben a pillanatban elrajtol a mezőny! Nem, mégsem: lefújják az indulást. A kijelző szerint Sperla kiugrott. [...] Nézzük az újabb rajtot. Hoppá: Sperla megint idő előtt a vízben. A többiek még el sem rugaszkodtak. A magyar fiú most mászik ki a medencéből, és mutatja, hogy csak véletlenül esett bele, mert nedves volt a rajtkő. A szabályok szerint mindenesetre a harmadik kiugrás után automatikusan kizárják a vétkest. Következzen tehát az újabb indítás – és igen, ezúttal jól lendül el a mezőny. A startfejes után az olasz jön fel elsőként a felszínre, de nagyon megy a görög is a kettesen. Sperla a két rontott rajt ellenére olyan vehemenciával veti magát a küzdelembe, mintha legalábbis az életéről volna szó. [...] A görög fiú elrontotta a bukófordulót: ő valószínűleg már nem tud beleszólni az érmekért való küzdelembe. Közben a szélen Sperla kétségkívül sajátos technikával úszik, de a jelenleg elfoglalt utolsó helyét tekintve nem valószínű, hogy megrázza vele az úszóvilágot. Az viszont egyértelmű, hogy nagyon tud küzdeni ez a fiú, bár innen a riporterállásból egyre inkább úgy tűnik, mintha az életéért tenné. [...] A hajrához érve az olasz változatlanul az élen, mögötte a svájci versenyző jött föl a második helyre. Sperla kifulladni látszik. Vagy inkább megfulladni? De nézzük az élmezőnyt. Nagyon jön az izraeli fiú; jelenleg fej-fej mellett halad a franciával, ő lesz a harmadik? Az olasztól nem lehet elvenni a győzelmet, a svájci is biztosan tartja második helyét [...vágás, stúdió:] Kedves nézőink, a versenyt az olasz Guglielmo Del Fino nyerte, 1 perc 37 másodperc 52 századmásodperccel. Második a svájci Andreas Schnetzi, 1.38.12-vel. A harmadik helyen ritka holtverseny alakult ki a francia Jean Luc Ponty és az izraeli Amos Goldfish között: az időmérő szerint hajszálra azonos eredménnyel, 1.38.31-gyel csaptak a célba. A táv kétharmadánál elsüllyedt Sperlát a helyi kórbonctani intézet könnyűbúvárai hozták a felszínre este 10 után, így az ő hivatalos ideje 4 óra 40 perc.”

Másnap reggel jutott eszembe, hogy az álmom esetleg nem a malária üdvözlete volt, hanem ómen. Ugyanis hosszú tengeri hajózással kívántam folytatni az utamat! Végül úgy döntöttem, hogy nem áltatom magam olcsó babonákkal. De azért Jayapurába érve a hajó indulása előtt felkutattam azt a bizonyos piacot, ahol az első napon a strandra menet a fenséges mie gorenget vettük, és biztos, ami biztos, még egyszer utoljára jól bevacsoráztam.

TIZENKETTŐ

Miközben a mie goreng csípős-édes utóízével a számban sétálgattam a jayapurai piac sikátoraiban, a Dobonsolo nevű óceánjáró hajó még odakint küzdött a nyílt tengeren.

A legjobb esetben is legalább öt órám volt a beszállásig. A zsák már nagyon húzta a hátamat, ráadásul a szokásos holmim mellett még egy extra doboz is volt nálam. Ezt Michael, a sentani szállásunk mindenese bízta rám. Ő a Sulawesi északkeleti csücskében található Manado város környékéről származik, ami az útitervemben is szerepelt. Felajánlottam, hogy ha küld valamit az otthoniaknak, akkor szívesen elviszem. Mivel ő átlagban kétévente jut haza, kapott az alkalmon. Én meg úgy gondoltam, bizonyosan nem jön majd rosszul, ha odaérkezve kézbesítem a csomagot, és egyből hálás helyi szövetségesekre találok.

A teljes felszerelésemmel elvonszoltam magam a Pelni hajótársaság – az indonéz Mahart – kikötőjéhez. A párhuzam egyébként csak annyiban igaz, hogy mindkettő állami társaság; a Pelni azonban, köszöni szépen, él és virágzik.

A dokképület sötét volt, a kapuja zárva. Újabb zsáksétáltatás után a kikötőt őrző rendőr szóbeli engedélyét kérve átmásztam a kerítésen. Az épülethez érve beléptem az egyetlen nyitva talált ajtón, történetesen a büfékonyhába. Az ott talált, meglepetten mosolygó alkalmazottakra heves mutogatással és alapszintű indonéz tőmondatokkal rábíztam az értékeimet, majd felszabadultan távoztam, úgy, ahogy jöttem, a kerítésen át.

A férje halála négy ujjába került az özvegynek (Indonézia)

A városi főpostára siettem, ahol az internetteremben tizenöt percig szemeztem egy üres böngészőablakkal, majd úgy döntöttem, hogy ez így inkább internyet. A következő órákat apróbb adminisztratív ügyek intézésével töltöttem, amíg csak ki tudtam találni valamit. Este azután visszamentem a kikötőbe. A poggyászom hiánytalanul várt rám a konyhán. További hosszú órák és egy készletnyi discman-elem kimerítése után egyszer csak kürtszó hallatszott; végre megérkezett a hajóm.

A Dobonsolo a Pelni büszke zászlóshajója. Jelenleg ez a legújabb, a legnagyobb és a legszebb a társaság hajói közül. A brémai H. Marahrens cég építette a német kormány megrendelésére, utána állami ajándék formájában került az indonézekhez, akik feltehetően egy virtuóz ütőhangszeresről nevezték el.

Apropó, régen nyelvészkedtünk. Pedig folyamatosan ásom elő a remek példákat az indonéz nyelv kifogyhatatlan aranybányájából.

Ha például át akarsz menni egy ajtón, de nem tudod, merre nyílik, akkor a tolni felirat megfelelője (dorong) egyúttal egy alternatív módszert is javasol. A köszönöm terima kasih: ebből az e és a h hangot többnyire nem ejtik, ezért kísértetiesen úgy hangzik, mint a „príma, köszi!”. Az indonézben a leírt c cs-nek ejtendő, így a vám neve (bea cukai) azt is elárulja, hogy mit nem sikerült áthozni rajta. A legjobban pedig egy gyakori indonéz személynév, a Budiarto etimológiája gondolkoztatott el. Vajon mit követhettek el szegény kültéri toalettek, hogy egyes családok még a gyerekeiket is a bosszú hevében nevezték el? Valószínűleg hasonló eredetű a szállásom közelében látott Apotik Budi felirat is, ahol nem kétféle szolgáltatást kínálnak egy fedél alatt, hanem a gyógyszertár büszke tulajdonosa a nevét is adja a munkájához.

Visszatérve a vízre, a Pelni távolsági járatai egész Indonéziát átszelik. Ez pedig nehezebb feladat, mint elsőre gondolnánk, Szumátrától Papuáig ugyanis több mint 5000 kilométert kell hajózni! Összehasonlításképpen: Budapesttől Amszterdam és Isztambul egyaránt körülbelül 1500 kilométerre van. Szóval Indonézia iszonytatóan nagy kiterjedésű ország. Egy-egy tengeri út valamelyik hosszabb járat esetén egy hétig is eltart. Egy útvonalra általában egy hajó jut, amely kéthetes vagy hónapos köröket tesz. Ebből az is következik, hogy nem túl bölcs dolog lekésni egy Pelni csatlakozást.

A hosszú tengeri úton, pláne Indonéziában, nagyon nehéz tartani a menetrendet. Emiatt az út megkezdése nem leányálom. Az utasokat a tervezett legkorábbi indulási időpont előtt két órával kirendelik a kikötőbe. Tegyük fel, hogy ez délután négy óra. Ezután este kilencig általában nem történik semmi. Akkor a hangosbemondóban halk torokköszörülés hallatszik, majd egy leplezetlenül kárörvendő hang azt mondja: „Kedves utasaink, önök szokás szerint megszívták, a hajó hajnal 2 körül érkezik.”

Az indonéztudásom továbbra is felszínes, tehát elképzelhető, hogy nem pontosan így fogalmaznak, de ez a tájékoztatás tartalmi lényege. Az információnak nemcsak az a fele érdekes, hogy „hajnal 2 körül”, hanem az is, hogy „érkezik”. Mert a beérkezett hajóra még sokáig nem lehet felszállni. Előbb kiszállnak az érkező utasok, rendszerint több százan. Utána kirakodják a teherszállítmányt. A rakodás jórészt kézi erővel történik. A váróterem messzeségéből nézve ilyenkor úgy fest a kikötőben horgonyzó hajó, mintha a fejükön hangyatojásokat cipelő dolgozók szorgos menete masírozna ki belőle.

Eközben a dokk küzdőterén már gyülekezik a tömeg, akik a legolcsóbb, ekonomi nevezetű osztályra váltottak jegyet. Nekik nincsen helyjegyük, így a felszálláskor meg kell küzdeniük egy-egy kedvezőbb fekvésű priccsért a több száz férőhelyes, közös hálóteremben. A felsőbb osztályok utasai ilyenkor még szórakozottan kávézgatnak a büfében, néha megtapogatják a zsebükben lapuló, biztos és kényelmes utazást nyújtó helyjegyet, és az ablakon kitekintve az ekonomi osztály gladiátorainak csata előtti készülődését figyelik.

Kivéve e sorok íróját. Nekem ez volt az első Pelni-utam, és tudatlanságomban teljesen feleslegesen beszálltam a lenti taposásba. Hátizsákkal, fényképezőgép-táskával, a Michael-féle extra dobozzal meg a délután vásárolt vásárfiákkal együtt.

Ezt a vonásomat meglehetősen utálom, de sajnos jellemző rám. Tudtam, hogy biztos helyem van, amelyet nem vehetnek el tőlem. Tudtam, hogy a hajó nem megy el nélkülem. Tudtam, hogy utálni fogom a hamarosan kibontakozó közelharcot. Röviden, semmi okom nem volt arra, hogy ott lent tülekedjek. És mégis ezt tettem.

Valami csoda folytán egyébként viszonylag könnyen átjutottam a húsdarálón. Mindössze 300 forintom bánta a dolgot. Körülbelül ennyit ért az apró címletű rúpia, amit a harc közben kiloptak a zsebemből. Utólag megtudtam, hogy a küzdőtérre még jegyellenőrzés nélkül be lehet jutni, mert sok utazónak a családtagjai is segítenek a pakolásban. Így viszont a helyi zsebtolvajok is teljes létszámban felvonulnak a járatok indulásakor. Az engem megkopasztó elkövetők profik voltak: a másik oldali zsebemben ugyanakkora dudort képező használt zsebkendőt meghagyták.

A kabinomba érve saját, zárható öltözőszekrénybe tehettem a csomagjaimat, ettől egy csapásra megjavult a hangulatom. Lecuccoltam, majd kimentem a hajókorláthoz, hogy életem első indonéz tengeri útjának elején megszemléljem a helyzetet. A vontatóhajó lassan kihúzott minket a dokkból. A part felé fordulva barátságosan integettem a kirakodott zsákok tetején, a jól végzett munka fáradalmával elnyúló hordároknak, köztük talán az én zsebtolvajomnak is. A hajókonyhán a késésünkre hivatkozva elsinkófálták a nekünk járó vacsorát, ám a délutáni tésztázás miatt ez nem zavart. Mentem aludni, a Dobonsolo felfedezését pedig másnapra hagytam.

Reggel fegyveres jegyellenőrzés ébresztett. Szakasztott, mint a berlini fal idejében az NDK-cseh határra érkező vonaton. Ott még az álmennyezet fölé is benéztek az éber keletnémet vámosok, a hálókocsikban pedig gigantikus fogtükörre emlékeztető célszerszámmal keresték a felső ágyon alvók mögött megbúvó, olthatatlan szabadságvággyal megvert honfitársaikat. Itt pedig a felsőbb osztályokra besunnyogni próbáló ekonomi Spartacusokat próbálták kiszűrni. A színjátékot minden megálló után újból előadták, holott az ellenőr addigra már arcról ismert minden utast. Velem különösen könnyű dolga volt, mivel én voltam az egyetlen fehér ember az egész hajón.

A reggeli kínálata nem hökkentett meg: rizst kaptunk mindenféle zölddel meg hússal körítve. A rizs eleve nem túl jelentős újdonságértéke a következő hat étkezés során tovább csökkent. Ellenben a környezetről nem tudok rosszat írni. Hatosával elegáns, fehér abroszos asztalokhoz ültettek bennünket, ahol – és ez nagy csoda Indonéziában – még dohányozni sem volt szabad! A helyiek általános füstölési mániáját ismerve ezt az előírást akár úgy is fel lehetett fogni, hogy az én kedvemért mindenki mással kiszúrtak a hajón. De valószínű, hogy inkább azért találták ki ezt a szabályt, hogy a nikotinfüggő indonéz utasok az étkezés befejeztével ne üldögéljenek tovább, hanem azonnal szaladjanak a fedélzetre rágyújtani, helyet adva ezzel a következő turnusnak.

A reggeli után körbejártam a hatalmas hajót. Ez trükkösebb feladatnak bizonyult, mint gondoltam. Az ekonomi osztály proletárjait ugyanis az utazás teljes időtartamára igyekeztek elszigetelni a felsőbb osztályokon utazó arisztokráciától. A hajót gyártó német cég viszont, érthető módon, eredetileg nem feudális társadalmi körülményekre optimalizálta a hajót, tehát minden szintet sok-sok ajtó kötött össze a többivel. A hajó személyzete úgy oldotta meg a problémát, hogy ezek jelentős részét állandóan zárva tartották. A hatodik és a hetedik emeleti fedélzet között például csak az ötödik emeleten keresztül volt átjárás.

A Dobonsolóról érdemes néhány szót ejteni. Ez a hajó valóságos úszó hegy. Összesen nyolc szintje van, amelyeken a feliratok szerint az úszómedence kivételével minden kényelmi szolgáltatás megtalálható. Igaz, ez a sok minden végig zárva maradt az utazók előtt. Nem úgy a hajó saját mecsetje, amelyet bizonyára nem a németek építettek be, és ahol még engem is szívesen láttak volna, ha engedek a meghívásnak, és bemegyek imádkozni.

A délelőtt nagy részét a hajókorlát mellett töltöttem, és bámultam a végtelen tengert. Eközben a tanúja voltam annak, amint az egy szinttel feljebb lévő konyha ablakából szakavatott kezek óriási fekete nejlonzsákokat dobálnak a vízbe a reggeli maradékaival. A zsákok a láthatárhoz tartó, egyenletes bójasort képeztek a hajó nyomában. Nem hibáztatom a személyzetet: bizonyára azért nem látták a szemetelést tiltó, óriási táblát, mert az pontosan az én fejem fölött lógott, lent az ötödiken. Meg az egyébként is az utasoknak szólt.

Odalent a tengervíz gyönyörű, mély akvamarin színben tündökölt. Szó szerint ez jutott eszembe a látványról, aztán persze rájöttem, hogy ezzel a jelzős szerkezettel soha nem fogok kreatív díjat nyerni. Nem baj, gondoltam, majd felajánlom a Tautológia kezdőknek című tankönyv számára, éppen befér a champignon gomba mellé.

Az ebéd egészhal-curry volt. Ez fenséges eledel, amelyből egyedül a hal fejét nem lehet megenni. Azt a részt, amelyet az öt, nálam korábban érkező asztaltársam figyelmességből meghagyott nekem. Nem volt mit tenni, a tányéromra emeltem a meredten figyelő halfejet. Emlékmű jelleggel elrendeztem a rizs tetején, majd inkább csak a többiek ijesztgetésére, tettem egy tétova kísérletet a jobb szem elfogyasztására. Aztán inkább maradtam a köretnél.

Kisvártatva megszólalt a hangosbemondó. A hajórádió élő közvetítést adott a 7. emeleti mecsetből, ahol a müezzin a Szivárvány havasán... kezdetű, régi stílusú magyar népdalt vezette elő indonéz nyelven, 47 versszakos, hajlításokkal teli, maxi verzióban, rendkívül mély átéléssel. Eltúlzott, de irányában korrekt isteni igazságszolgáltatásnak éreztem, hogy a halfejes trükkért cserébe most rajtam kívül az egész hajó erkölcsi szózatot hallgathat az ebéd alatt.

A desszerthez érve kiderült: van rosszabb is. No nem a felszolgált rózsaszín kocsonyára gondolok. Az valószínűleg szerves anyagból készült és emészthető is volt, bár annyira mesterségesnek nézett ki, hogy az összegképlete is pontosan megadható lett volna. Hanem kiderült, hogy a hajónak saját zenekara van. Akik ráadásul nem elégedtek meg a létezés passzív állapotával, hanem színvonalas könnyűzenével kívánták szórakoztatni az egyre kevésbé éhes közönséget.

Már a kezdő szám nyitóakkordja felidézte bennem azt a döbbent hangulatot, amelyet telente, síelésre menet az első osztrák könnyűzenei rádióállomás akaratlan befogása okoz az autóban. Nem tudom, tudjátok-e, de osztrák közlekedési szakemberek szerint a magyar rendszámú gépkocsik határmenti zónában tapasztalható, kiugróan magas baleseti aránya legalább részben a rádió sávváltó gombja utáni kapkodás számlájára írható.

Nos, az itt hallottak alapján a Dobonsolo házi zeneszerzője minden bizonnyal valami osztrák bevándorló lehetett, akit túl nyálas stílusa miatt kidobtak valamennyi stájer adóról. Rémült tolongás kezdődött a kijárati ajtónál. Az énekesnő még megpróbált visszatartani bennünket, és szám közben hirtelen átváltott a helyszínt tekintve adekvát I am sailing(8) című örökzöldre, de azt már csak a folyosóról hallottam, hogy a refrént mindig I am flying(9)-nak énekelte. And I am dying(10), üvöltöttem vissza neki a folyosóról, mielőtt eltűntem a szobámhoz vezető folyosón.

A kabinban, az ágyam melletti falon felfedeztem két gombot. Rajtuk a felirat: Program és Volume. Nem tűnt nehéz kérdésnek, hogy vajon mit lehet ezekkel állítani. Én ki is próbáltam: semmit. Akármerre tekergettem bármelyik gombot, a plafonba rejtett hangszóróból mindig a hangosbemondó adása jött, 10-es hangerővel.

A szolgálati közlemények a nap teljes hosszában, óramű pontossággal követték egymást, éppen olyan időközökben, amely alatt egy átlagember újra el tud aludni az őt felverő előző bejelentés után. Minden tájékoztatást dobhártya-próbáló tibeti gongszó vezetett be. Én többnyire egy szót sem értettem abból, amit mondtak, de az útitársaim reakcióját látva a huszadik bejelentés táján már volt elképzelésem:

„DING-DONG! Kedves utasaink: reméljük, mindannyian maximális hangerővel hallgatnak bennünket. Tájékoztatjuk önöket, hogy Budiarto, a hajó másodszakácsa saját használatra egy patkánycombot is kisütött a mai ebédre készülő csirkével együtt. Pincéreink tévedésből felszolgálták. A maradékok között nem találjuk. A hajóorvos rendelési idejét egy órával meghosszabbítjuk. További kellemes pihenést kívánunk a következő nyolc percre, amikor valami jelentéktelen ürüggyel újra jelentkezünk. Köszönjük szépen!”

Az ehhez hasonló bejelentésektől eltekintve a délután csendben csordogált. Én az útinaplómat írtam, a három szobatársam pedig improvizatív kamarazenei művet adott elő „Triószonáta szuszogásra, horkolásra, szellentésre és felriadás tibeti ütőhangszerekre” címmel. A mű kevésbé izgalmas tételeinél kikukkantottam a fedélzetre és ellenőriztem, hogy még mindig a semmi középén haladunk-e, teljes szélcsendben és tükörsima vízen, épp mint a legutóbb. Sosem kellett csalódnom.

Apropó, hadd adjak egy praktikus tanácsot az ide vetődőknek. Tudom, hogy ez az állítás nem teljesen Makk Marci-kompatibilis, de az Indonéziában utazónál mindig legyen egy csomag jóféle cukorka! Utazás közben, hangulatoldóként vagy bármilyen más megfontolásból lehet osztogatni. Nyugati tévhit, hogy csak a gyerekekre hat. A hegyi pápua faluban például az elöljáró egyenesen megsértődött, amikor nem őt kínáltam meg először, hanem a gyerekeit, és csak dupla adaggal tudtam kiengesztelni. Itt a hajón pedig egy öltönyt viselő idős üzletember nem egy cukorkát vett el a kinyújtott tenyeremből, hanem a rajta lévő valamennyi cukorkát a saját tenyerébe söpörte át, majd hálás mosollyal zsebre gyűrte.

Eljött az este, és a vacsora felvezetéseként megszaporodtak a hangosbemondások, ami nem hatott jótékonyan a közlemények minőségére. Az egyikben arról tájékoztattak bennünket, hogy:

„DING-DONG! Kedves utasaink, az idő szemmel láthatóan jó, a tenger nyugodt, a gépház is elégedett a műszerek állásával. Általában véve dögunalom van, és amúgy sincs mit mondanunk, mert még jó ideig nem érünk el szigetet vagy más érdekes dolgot. Köszönjük szépen.”

Egy másikban az első tiszt keresetlen hangnemben kereste a bal cipőjét:

„DING-DONG! ...Budiarto, ha ezt is kisütötted magadnak ebédre, akkor az anyádat! Köszönjük szépen.”

A Pelni hajók kabinjai az első osztályon kettő, a másodikon négyszemélyesek. Én tisztán anyagi megfontolásból választottam a népesebb, de feleannyiba kerülő verziót. Nem bántam meg: a fekhelyem kényelmes volt, és utastársaim tisztálkodási szokásainak köszönhetően az egy fürdőszoba bőven elég volt négyünknek. Az utazás során a másodosztály rejtett előnyeit is felfedeztem. Például pontosan háromszor akkora esélyed van itt, mint az első osztályon arra, hogy legalább az egyik utastársad beszél valamit angolul. Ez elméleti szempontból még akkor is előny, ha esetemben a gyakorlati végeredmény nulla volt.

Kisfőnök, nagyfőnök, nyugdíjas teherautósofőr (Indonézia)

Továbbá, és ez sokkal fontosabb, a másodosztályon a több ember miatt tovább tart a vacsora utáni fürdőszoba-show. Ez úgy kezdődik, hogy lefekvés és villanyoltás után mindenki alvást színlel. Egy idő után a leginkább gyanútlan tag felkel és kioson a tusolóba. A többiek feszülten figyelni kezdenek, és erős hullámverésért imádkoznak. Pontosan tudják, miért várt a társuk addig, amíg a többieket aludni hitte: ugyanazon okból, amiért a rutinosabbak már a délután folyamán, az üres kabinban túlestek a rituálén. Tus zaja hallatszik. Idáig minden rendben, még körülbelül két percünk van hátra. Érezhetően bizserget az ágyban maradtak közös, megfeszített koncentrációja: most jöjjön egy hullám! És jön. Tompa puffanás. Elfojtott káromkodás. A sötét szobában maradéktalan vidámság uralkodik el: a tusoló utastárs talpmosás közben, fél lábon állva kidőlt a zuhanyzóból.

Komolyan mondom, szívesen megnézném a H. Marahrens cég hajóépítési előírásait. Valahol biztosan le van fektetve, hogy a zuhanyzóba tilos kapaszkodót szerelni. Továbbá a fülkét úgy kell tájolni és méretezni, hogy a benne zuhanyzó ember két válla által meghatározott egyenes merőleges legyen a hajót érő hullámverés legjellemzőbb irányára. Így maximalizálható ugyanis az előző bekezdésben leírt eset előfordulásának valószínűsége.

Az út utolsó estéjén a kabinunkban már a bágyadt horpasztás zaja hallatszott, amikor a hangosbemondó lázas hajrába kezdett. Egy statisztikai bejelentéssel nyitottak:

„DING-DONG! Kedves utasaink: örömmel tudatjuk, hogy ma mindenki részt vett a vacsorán. Nagyra tartjuk ezt a pozitív hozzáállást! Köszönjük szépen.”

Ezután néhány gyengébb, érezhetően töltelék-jellegű közlemény következett, este tizenegy felé viszont maga a kapitány ült a mikrofonhoz. Indignált hangon beszélt:

„DING-DONG! Kedves utasaink: tűrhetetlen, hogy a jól feliratozott tilalom ellenére egyes, magukról megfeledkezett vendégek mindenfélét a vízbe dobálnak. A tenger fontos össznépi kincsünk. Védelmében ezért elrendelem, hogy a rajtakapott vétkeseket fogdossák össze, és holnap Budiarto a reggeli maradékaival együtt őket is belevágja a vízbe. Köszönjük szépen.”

Végezetül az elalvás előtti utolsó emlékem hajnali 4 tájáról származik:

„DING-DONG! Kedves utasaink: Budiarto vagyok, a másodszakács. Egymás közt szólva fogalmam sincs, hogy ennyi baromság után mi a túrót mondhatnék még Önöknek, de most szóltak a fiúk, hogy csináljak valamit, mert már ők maguk se bírják. Úgyhogy: DING-DONG! DING-DONG! Köszönjük szépen.”

Kezdeti késését behozva a Dobonsolo a harmadik nap reggelén, időben kötött ki utam következő állomáshelyén, Sorong városában. A kiszállásnál ismét túl korán indultam el, de ezúttal legalább vigyáztam, nem hagytam pénzt a zsebemben, és sikerült is tulajdonvesztés nélkül abszolválnom a manővert. A szárazföldre lépve rutinosan elhessegettem a taxishiénákat, majd egy hirtelen ötlettel a kijáratnál lévő rendőrposzt mellett állapodtam meg. Gyorsan összehaverkodtam a szolgálatot teljesítő fiúkkal, akik beengedtek az ötven fokról az irodájuk hűvösébe. Sorong körülbelül egy foknyira lehet az egyenlítőtől, és a klíma a papírformának megfelelő. Némi vegetatív regenerálódás után megtudakoltam a rendőröktől a korrekt helyi tömegközlekedési árakat, majd így kiokosítva az utcára léptem. Az első sofőr 40 ezres ajánlatát fölényes magabiztossággal 3 ezerre lealkudva a hotelbe vitettem magam.

Hosszú időre ez volt az utolsó sikerélményem.

A szállodához érve az útikönyvemben említettől eltérő névtábla és dupla árszínvonal fogadott. Vagyis nem oda vittek, ahová kértem. Ennyit a magabiztos alkudozás eredményéről. Mérgemben hátat fordítottam, és teljes menetfelszerelésben elindultam vaktában, gyalog. Egy óra múlva azután ismét ugyanannál a recepciós pultnál álltam, csak ezúttal már leizzadva és lényegesen rosszabb alkupozícióban. Kiderült, hogy nem az alkalmi sofőröm vert át, hanem név- és tulajdonosváltás történt a szállodában. Továbbá színvonalváltás is, de sajnos az árváltozással ellentétes irányban.

Most először az indonéziai utam során tapló volt a személyzet. A nyilvánvalóan túl drága szobában még a hotel régi nevén futott a szolgálati szabályzat. Tus nem volt, csak az indonéz mandi, ahol egy nagy tartályból merheted magadra a vizet. Nem lenne ezzel semmi gond, csak nem ennyi pénzért. Sentaniban jóval kevesebbért légkondicionált, melegvizes lakosztályt kaptam. A víztartály persze szintén üres volt, a csap csak hörgött. Kimentem reklamálni, erre megnyitották a vizet. Sárga iszap folyt a vezetékből. Aha, szóval gyógyfürdő! – próbálkoztam némi angol humorral, de a feltűnően gyengeelméjűnek mutatkozó alkalmazott nem reagált. Sebaj, gondoltam, a sárga rész majd leülepszik a tartály aljára. Nos, a három ott töltött nap alatt nem sikerült neki.

Mindezek után még hátra volt a kegyelemdöfés: kora délutántól hajnalig mindennap karaoke volt a szálloda emeletén. Az érkező autók típusából ítélve többnyire a helyi üzleti elit, az aranytorkú olajbárók látogatták a rendezvényt. Véletlenszerűen váltogatták az indonéz és a nyugati slágereket. Sok esetben nem is lehetett különbséget tenni közöttük. Amennyire ki tudtam venni, hol gépzene, hol pedig élő zenekar kísérte őket. Az énekesek hamisak voltak, mint a bűn.

Az indonéz karaoke az a műfaj, amelyben teljesen helyénvaló ugyanazt a számot a Let it be-vel kezdeni, majd másfél perccel később és másfél oktávval feljebb a Woman in love-val befejezni. A kísérőzenekar basszusgitárosát viszont ezúton is megsüvegelem. A többi zenész jól hallhatóan először megvárta, mit művel az énekes, majd utánajátszották a megfelelő harmóniákat. A basszer viszont remek érzékkel, valós időben követte le a vendégek által előadott, spontán modulációkat és alternatív refréneket.

A szállodában ért morális csapássorozattól úgy a padlóra kerültem, hogy elhatároztam: az itt töltendő négy nap folyamán végig hitványul fogom érezni magam. Az fel sem merült, hogy korábban itt hagyjam a helyet: meg kellett várnom a csatlakozó hajót, ami a tervek szerint a következő szigetre vitt. De még ebben a búbánatos helyzetben is találtam valami örömet: a sok felszínes vidámkodás után végre írhatok nektek egy dögös székely keservest. Nem lehet véletlen, gondoltam, hogy a város neve Sorong. Nomen est omen.

Ennek szellemében tovább folytattam a mazochizmust. Hamarosan gusztustalan zsírfoltokat fedeztem fel a szobám felmosatlan padlóján. A szintén ázsiai stílusú, guggolós vécében az előző vendég vizeletébe fulladt csótány feküdt hanyatt, lábait feldobva, félig elmerülve a gyilkos folyadékban. Kimenekültem az utcára. Sorong az útikönyvem szerint „látványosan érdektelen város”. És a könyv ezúttal nem tévedett. Rájöttem, hogy a drága szálloda miatt túl kevés pénzem maradt. Tudtam, hogy két eset lehetséges: vagy nem fogok automatával rendelkező bankot találni, vagy igen, de nem fogadja majd el a kártyámat. Vagy esetleg benyeli azt. Miközben ezen morfondíroztam, először bőrig áztam, majd a forró naptól teljesen átgőzölődtem, végül rettenetesen eltévedtem. A kezdés tehát biztatóan keservesre sikerült.

Este folytattam a diadalmenetet. Fél órán át gyalogoltam a kikötőig, hogy legalább a hajójegyem meglegyen és három nap múlva eltűnhessek innen, mert ellenkező esetben további egyhetes várakozás várt rám. Természetesen éppen az orrom előtt zárták be a Pelni irodáját: Besok, besok!, azaz „holnap”, kiabálták utánam, amikor szó nélkül sarkon fordultam. Istenem, micsoda mennyiségű testi fenyítést ki tudtam volna osztani a rajtam vigyorgó alkalmazottak között!

Egy kicsit később megint eláztam, mert elfelejtettem, hogy az Egyenlítőnél nincs szükség felhőre ahhoz, hogy váratlanul zuhogni kezdjen az eső. Azután rájöttem, hogy sehol sem lehet ivóvizet kapni. Már csak két kortynyi volt nálam, a szobámban elérhető sárga iszap és barna ivóvíz közül pedig nem akartam választani. Az alternatív szállás utáni kutatásom szintén kudarcba fulladt. A tengerpart közelében bandukolva épp hogy megszáradtam, amikor megjelent egy hullám, és átcsapva a töltésen meg a fél úttesten, teljesen beterített. Ebben a pillanatban lement a nap: így nemcsak a naplementét késtem le fényképészetileg, de már megszáradni sem volt esélyem. Így hát csurom vizesen voltam kénytelen bekopogtatni egy útba eső szállodába, ahonnan a külsőm miatt egyből visszapattantam. Ez volt az utolsó alternatív szálláslehetőség.

Ezek után mondja nekem valaki, hogy a természetben logika nélkül történnek a dolgok.

Megbékélve a sorsommal, sőt egy kiadós ételmérgezésben reménykedve, a part menti kifőzdék felé vettem az irányt. Az egyik grillező standnál elszántan ráböktem egy különösen ronda, vörös halra: ez mi?

Ikan merah, felelte az árus. Vörös hal. Hát kösz szépen. És ez a fehér itt mellette, ez micsoda?

Ikan putih. Fehér hal. Aha. Végül is... Akkor mégis inkább az elsőt kérem, elvégre borból is a vöröset szeretem.

A humorom ezúttal sem talált értő fülekre, de a halat azért sikerült kisüttetnem magamnak. És alighanem itt rontottam el a dolgot. A koszos kis kifőzdében ugyanis olyan vacsorát varázsoltak elém, hogy ihaj. A hal egyszerűen mennyei volt, és járt hozzá rizs, savanyúság, rágcsálnivaló citromfű és menta, meg valami leves is. A végén kérés nélkül hozták a kézmosó vizet.

Szenvedésügyileg már csak egy orbitális számlában bízhattam, mert az étlapon nem szerepeltek árak. Prezentáltak is egy súlyosan hosszú papírcsíkot. A végösszeg 13 ezer rúpia volt, körülbelül 360 forint.

Mintha a fogamat húznák, kénytelen-kelletlen megítéltem az első piros pontot Sorongnak. Vagy inkább vöröset. A kiadós vacsorától alfaállapotba zuhanva pedig ellankadt a figyelmem; így történhetett meg, hogy útban hazafelé további potyagólokat szedtem be. Például egy útszéli rongyos áruslány, ránézésre leendő Singapore Airlines stewardess, jutányos áron rám tukmált egy kisebb halom salakot.

A salak errefelé nem kohászati melléktermék, hanem egy vicces külsejű gyümölcs, amelyik úgy néz ki, mintha kígyóbőrbe lenne csomagolva. Már régen ki akartam próbálni, és most megállapítottam, hogy meglepően finom. A következő sarkon pedig a szemem előtt a semmiből materializálódott egy vízárus néni. Szinte sírva mentem haza. Tele hassal, a vizes ruhán keresztül kellemesen hűsítő éji szellőben a tengerparton sétálva nehéz őszintén szenvedni. Ráadásul aznap este még a karaoke se üvöltött a megszokott intenzitással.

Másnap reggel rádöbbentem, hogy indonéztudásom zavarba ejtően jó, méghozzá szó szerint. Ugyan továbbra is csak néhány mondatot tudok kinyögni, de a kiejtésem a jelek szerint elég jó lehet, mert a beszélgetőtársaim a hallottakon fellelkesülve azonnal azt hiszik, hogy többet is tudok, és gyorsan kérdeznek még valamit. Márpedig ha a kérdés kívül esik a honnan-jöttél-hány-éves-vagy-mi-a-neved-mi-a-munkád tartományon, akkor látványos kudarcot vallok. Egyelőre még azt sem tudom elmondani indonézül, hogy nem beszélek indonézül.

Minderre a hajójegyvásárlás derített fényt. Már nyitáskor ott toporogtam a Pelni irodája előtt, majd ékes indonéz nyelven kértem a kisasszonytól egy jegyet a szerdai Umsini hajóra Ternate szigetére. Majd ezek után rögtön az első részletkérdésre csak egy mélának mondható arckifejezéssel tudtam válaszolni. Újfent sikerült zavarba hoznom magamat. A hatást fokozza, hogy a magyar nyelv fonetikája elég közel esik az indonézhez, ezért mostanra eljutottam odáig, hogy bármilyen indonéz szöveget első látásra fel tudok olvasni, bár persze nem értem, hogy mit olvasok. Ez nem mindig baj: a pápuáknál egyszer nagy sikerű felolvasóestet tartottam az indonéz nyelvű Újszövetségből. Rajtam kívül mindenki értett belőle valamit, és nekik az volt a lényeg.

A délelőtt fellelt első ATM-nél ugyan tényleg besültem, de már nem tudtam visszazökkenni a siratós hangulatba. Különösen, hogy útban hazafelé, a postahivatalban találtam egy apró internetsarkot. Beültem az egyik gép elé, slusszkulcs, gyújtás, aztán nekikészültem a Jayapurában is tapasztalt, hosszas várakozásnak. A megcélzott weboldal azonban úgy pattant fel a képernyőre, hogy majd kiverte a szememet. Ehhez hasonlót utoljára Kuala Lumpurban láttam, igaz ott házigazdám mobiltelefonján keresztül is ugyanilyen gyorsan süvített a net.

Mire visszaértem a szállodámba, a tapló személyzet meglepő módon eltűnt. Többet nem is láttam őket. Helyüket egy barátságos társaság vette át, amelynek tagjai még az angollal is köszönő viszonyban voltak. Tovább próbálkoztam a kifőzdék környéken is: a négy nap alatt négy különböző helyen négy különféle ételt kértem. Csak annyi volt a közös bennük, hogy kedves és gyors pincérek olcsó és finom dolgokat tálaltak elém, miközben érthetetlen kérdéseket intéztek hozzám indonéz nyelven. A szenvedési törekvéseim egyre inkább kudarcra voltak ítélve.

Elképesztően jól működő pápua sebtapasz levélből (Indonézia)

Napközben az idő jelentős részét azzal töltöttem, hogy ide-oda gyalogoltam a szállásom és a posta között, ahol az útinapló lemaradását próbáltam behozni. A majd egyórás séta útvonalán gyorsan közkedvelt lettem. Az utolsó napig nem láttam más fehér embert, így a helyiek szemében én lettem a hülye, de kedves idegen, aki állandóan gyalogol. Az útba eső kifőzdék, boltok és standok tulajdonosai kedvesen integettek, valahányszor elhaladtam mellettük. A posta egyik alkalmazottja, megkérdőjelezhető üzleti érzékről téve tanúbizonyságot, egy kétszemélyes sziget-túrát is rám akart sózni, uszkve néhány millióért. Akadt egy új barátom a törzshelyemmé avanzsáló szupermarketben is.

A borongós Sorongra már csak a hajótársaság ügymenete emlékeztetett. Bejelentették, hogy a szerdai hajóm egy üzemzavar miatt kisdokkba kényszerült. Így a számomra ideális eredeti menetrendet – kora délutáni indulás, másnap délelőtti érkezés – elfelejthettem: a hajót csak éjfél utánra várták Sorongba. Ez azzal is járt, hogy megint összejött egy szállás nélküli, béna délutánom. Az eltolódott érkezési idő pedig bezárt hotelek rémképét vetítette elém.

Délben kijelentkeztem a szállodámból. Sétálni próbáltam a városban, de akkora volt a hőség, hogy visszasunnyogtam a szálló halljába hűsölni. Egy idő múlva észrevettem, hogy egy pápua fiú ül mellettem és tisztelettudóan, csendben figyel. Fogalmam nincs, mikor és hogyan került oda. Beszélgetésbe elegyedtünk. Az a kellemes típus volt, aki nem üzleti megfontolásból hajszolja az errefelé ritka turistát, hanem azért, hogy az angol nyelvet gyakorolhassa. Nekem meg nem volt jobb dolgom, így tartottam neki egy maratoni angolórát. Hogy mennyire maratonit, azt ekkor még egyikünk sem sejtette.

Napnyugtakor elmentünk vacsorázni a kifőzdékhez, utána vissza a szállóba a csomagjaimért, és nem sokkal nyolc után már a kikötőben voltunk. Kezdetét vette a Pelni szokásos előadása, amelyet a levél elején már bemutattam. Többszöri menetrend-módosítás után egy végtelenül szarkasztikus hang jelentkezett a hangosbemondóban, és másnap hajnali öt órában jelölte meg a hajó érkezésének várható időpontját. A várótermet persze nem nyitották ki nekünk, ezért az előtér padlóján telepedtünk le. Hamarosan kisebb társaság gyűlt körénk, amelynek kemény magja egészen az indulásig kitartott.

Hirtelen nekem is hasznom lett a délután kötött barátságból: az ébren töltött éjszaka folyamán újdonsült pápua barátom, Maichel (aki tényleg így írta a nevét) volt a tolmácsom. Nagyon jól éreztem magam, elkésett meghívásokat és programajánlatokat kaptam legalább két hétnyi környékbeli tartózkodásra. A hajó végül reggel fél hat után érkezett meg, de ekkorra már inkább sajnáltam a dolgot. A végére egyenesen úgy éreztem, hogy talán túl korán vettem meg ezt a hajójegyet. De megvettem, és ez annyit jelentett: irány a Fűszer-szigetek!

TIZENHÁROM

Láttam delfint! Láttam delfint! Mindjárt megnyugszom. De láttam delfint!

A nevezetes eseményre Maluku szigetvilágában hajózva került sor. A véletlen tökéletesen időzített: ha ugyanis Papuát földi paradicsomnak neveztem, akkor Maluku jó eséllyel pályázik a tengeri kategória fődíjára. Illő tehát, hogy pont itt történt a dolog. Mármint a delfines. Merthogy mondtam már, hogy láttam delfint?

Ez a hajóút is unalmasnak ígérkezett. A kikötőben töltött, alvásmentes éjszaka jelei lassan kiütköztek rajtam. Még az is csak sokára tudatosult bennem, hogy egyedül vagyok a kabinomban. Azonnal bevettem magam a zuhanyzóba. A kézmosás-teszt erősen pozitív, leginkább talán sötétbarnának mondható eredményt hozott. Ebből kiindulva teljes nagymosást hajtottam végre: aktív habos előmosással, motormosással, bogárirtással és viaszos kezeléssel együtt. Mire fényesen-illatosan újra kigördültem a forgalomba, a hajó is elindult.

Közbeszúrok egy kérdést az állatvilág ismerőihez: vajon miért van az, hogy az ember sosem találkozik bébicsótányokkal? Lehet, hogy megint túlságosan magamból indulok ki – egyedül utazva rászokik az ember; mindenesetre én valahogy mindig kifejlett példányokkal kerültem szembe. Legalábbis eddig. A kabinom fürdőszobájában viszont felfedeztem egy egész csótányóvodát. A picik rendkívül aranyosak. Hangya méretűek, és még teljes mértékben hiányzik belőlük a szüleik visszataszító jellege. Az óvodától két saroknyira rábukkantam egy nyolcosztályos gimnáziumra is – legalábbis a sokféle méretből ítélve. Végezetül az odaadó, gondos nevelés eredményét bent, a szobarészben tekinthettem meg, ahol a felnőttek hancúroztak. Viszonylag gyorsan megbarátkoztam a gondolattal, hogy mégsem egyedül fogok utazni. Thaiföldi élményeim alapján még az is eszembe jutott, hogy ezek után nem is vonulok ki enni az ebédlőbe táplálkozni, hanem szobán belül, saját forrásból oldom meg a dolgot.

A folyosóra kikukkantva összeismerkedtem az angolul jól beszélő kabinszomszédommal. Megegyeztünk, hogy megvárjuk a reggelit, és utána délig alszunk. Fél hét körül járt az idő; jó negyedórával későbbre tippeltük az étkezés kezdetét, gondoltam, addig leheveredek egy kicsit.

Nyolc óra egy perckor ébredtem. Berontottam az ebédlőbe. Tök üres volt. A falon megláttam egy táblát, amely szerint 8-ig lehetett reggelit kérni. Valamit biztosan ki tudtam volna könyörögni magamnak, de úgy döntöttem, hogy nem enni egészségesebb, és visszamentem aludni. Az órát pedig felhúztam az ebéd kezdetének idejére.

Az újabb étkezésre hívó hangosbemondó szavára immáron repülőrajttal, dobogós helyen érkeztem az étterembe. Az asztalnál megint mindenki az egy szem sápadtarcút kezdte nézegetni. Lányos zavaromban a mellettem ülő hölgy pohara után nyúltam, ráadásul bal kézzel. Biztosan mindenki volt már úgy, hogy egy mozdulatról már félúton tudta, hogy tévedés, és megpróbált menet közben korrigálni. Az én esetemben két kiút kínálkozott. Az egyik, hogy megfogom a poharat és odébb helyezem egy nanométernyit, miközben közlöm, hogy épp le akart esni. Ez nem lett volna túl hiteles, lévén, hogy az asztal közepén állt. Az ösztöneim csalhatatlanul nem ezt, hanem a még rosszabb megoldást választották. Továbbvezettem a mozdulat ívét a rizses tálig. Ahhoz hasonló kecsességet képzeljetek el, mint amikor valaki egy ütéstől félve az arca elé kapja a kezét, majd a vaklárma elmúltával kényszeredett hajsimítást hajt végre. Megmarkoltam a merőkanalat és még ugyanazzal a lendülettel emberes adag rizst mertem a tányéromra – pontosabban a közepén felejtett szalvétára. Na, ezen már nem lehetett javítani. Asztaltársaim immáron pontosan tudták, hogy mit gondoljanak rólam. Megkönnyebbült sóhajok után lelkes, indonéz nyelvű beszélgetés kezdődött, én pedig megjósolható színű orcával, a tömeg közepén is magányosan ebédeltem.

A délután java része úgy telt el, hogy semmi nem utalt a közelgő csodára. Mi több, eleredt az eső és a váltakozó irányú, duhaj széllel együttműködve mindenkit letakarított a fedélzetről. A kabinbeli magányos órákat a már bevált módon, útinapló-írással töltöttem. (A szokás szerint terjedelmes eredményt látva attól tartok, hogy előbb-utóbb megindulnak majd tőletek az olyan válaszlevelek, hogy Ervinkém, félre ne érts minket, mi nagyon örülünk a hajók mélyén születő negyvenoldalas tanulmányaidnak, de legközelebb talán menjél repülőgéppel.)

A nap már alacsonyan járt az égen, amikor kiúsztunk az utolsó esőfelhő alól. Beértünk Maluku szigetei közé. És olyan gyönyörűek, hogy ha komolyan akarnék írni róluk, abból mese kerekedne. A vízből felszálló pára miatt a kék különböző árnyalataiban játszó, kisebb-nagyobb szigetek mindkét oldalon sorfalat álltak. Néha egészen közel úsztunk egyik-másikhoz, ilyenkor még a homokos partszakaszokat és a fák koronáját is ki lehetett venni.

A hajón felpezsdült az élet. A fedélzetre tóduló utasok elfoglalták korábbi pozícióikat a korlát mellett, és önfeledt, beszélgetéssel tarkított szemetelésbe kezdtek. Folyamatosan szállingóztak a vízbe a csikkek, a cigarettásdobozok, a cukorpapírok. Ezzel egyidőben odalent is megmozdult valami. Aztán egyre több valami. Repülőhalak egész raja ugrott ki előttünk a vízből. Én idáig abban a tévhitben éltem, hogy a repülőhal igazából nem tud repülni, hanem a vízből kiugorva csak vitorlázik az uszonyain. Hát kérem, tud repülni. Jó, talán nem egy kerecsensólyom, de korrekt módon verdes a szárnyaival, és meglepően nagy távolságot megtesz a víz felszíne fölött.

A repülőhalakon kívül számos más, azonosítatlan úszó tárgy is megjelent, közvetlenül a víz alatt. Rájákat és kis halrajokat sejtettem a halványan kivehető körvonalak mögött. Azután egyszer csak kiemelkedett a vízből egy delfin csillogó háta. Meglepetésemben felkiáltottam. A hajó alól úszott ki a felszínre, majd újra lemerült és egy darabig ide-oda cikázva alázta a gépmonstrumot, mielőtt az utunkra bocsátott bennünket. Néhány perc volt csak az egész, de szerencsésnek éreztem magam. Arra gondoltam, hogy korábban az elefántok és most a delfinek közeli megtekintésével számos hölgyolvasóm utazási igénylistájának jelentős részét sikerült teljesítenem. Ezt nemcsak iróniának szánom, mert magam is úgy gondolom, hogy némelyik állatfajta közelsége különleges, nehezen leírható élményt nyújt.

Emelkedett természettudományos szemlélődésem közben lenyugodott a nap. Azt hittem, hogy egyszerűen csak beesteledett. Holott a bölcs természet időt akart adni, hogy a látottakat megemésszem. A további csodákat másnap reggelig, az éj sötét leplébe csavarva, elrejtette előlem.

Éjfél után léptem újra szárazföldre, Ternate szigetén. Meglepetésemre csomagvizsgálat várta a kiszállókat. Azóta sem tudom, pontosan mi célt szolgált ez a minden jel szerint értelmetlen intézkedés, de feltételezem, hogy az elmúlt évek helyi, muzulmán-keresztény csatározásai szolgáltatták rá az ürügyet. A beosztott katonák ímmel-ámmal végezték a dolgukat, nálam például kizárólag a digitális fényképezőgépet vizsgálgatták feltűnő és láthatóan magánjellegű érdeklődéssel. Az esetleges fegyverek tucatjait rejtő, nagyméretű hátizsákomra ügyet sem vetettek.

Az éjszakai város meglepően élénk volt, kivéve a szállodákat. Az első kiszemelt szállásom már nem is létezett, a második helyen telt ház volt. Végül találtam egy drága, de viszonylag színvonalas helyet, ahol egy gyenge pozícióból indított és gyorsan elbukott áralku után letelepedtem.

Másnap reggel új szállást keresve összefutottam egy kanadai úriemberrel, aki pontosan ugyanazt a játékot játszotta, mint én. Visszamentünk a szállónk halljába, a térképen felosztottuk magunk között a várost, aztán portyára indultunk. Délutánra találtunk is egy kedves kis penginapant. Ez leginkább a mi fizetővendég-szállásainkhoz hasonlít: a házigazdákkal együtt laktunk, de külön szobánk volt.

Ekkorra már túl voltam egy újabb csodálkozás-hullámon is. Az előzetes olvasmányaimból ugyan tudtam, de reggel felébredve és kitekintve az ablakon élőben is megtapasztaltam, hogy Ternate minden lakosával együtt egy puskaporos hordón csücsülök. A szabályos formájú sziget aktív vulkán, amelynek szélébe végig települések ékelődnek. A kisöccse, Tidore, szintén vulkán, és kényelmes látótávolságban magasodott ki előttünk a tengerből. A két testvérkúp csúcsait folyamatosan átalakuló felhőfoszlányok ölelték, körülöttük a tengerben további szigetek látszottak.

Ezt a látványt takargatta előlem az éjszaka.

Örömmel nyugtáztam azt is, hogy elértem a történelmi-gasztronómiai nyomkövető utam végállomásához. Ternate és Tidore ugyanis nem más, mint a legendás Fűszer-szigetek. A környéken őshonos fűszernövények, például a szegfűszeg és a szerecsendió kereskedelmi monopóliumának birtoklásáért Portugália, Hollandia, Anglia és a helyi szultanátusok évszázadokon át vívtak véres háborúkat. A helyi kikötőből, ahol aznap délelőtt sétálgattam, egykoron illatos tehertől roskadozó, hatalmas vitorlások futottak ki a nyílt tengerre, hogy értékes rakományukat a malájföldi Melaka érintésével a dél-indiai Malabárba vigyék. Ezt az utat jártam be én is, csak fordított irányban.

Imádom a finom fűszereket, és teljesen megértem azokat az európai, elsősorban portugál tengerészeket és kereskedőket, akik annak idején idejöttek, aztán soha többé nem akartak elmenni. A tenger gyönyörű tiszta-kék, benne halak, kagylók és más állatok tömkelege. A parton nehezen hihető, finom szemű, fekete homok. Körös-körül, ameddig a távcső ellát, tűzhányók és szigetek emelkednek ki a vízből. Meseszerű látvány.

A szigetvilág jellegéből adódóan Maluku őslakosai is sokfélék, az arcukat, a bőrszínüket, a nyelvüket és a kultúrájukat tekintve egyaránt. Ternatén és Tidorén, valamint néhány elszigeteltebb vidéken ma is jól látható a portugál-kaukázusi gének jelenléte, az indonéz belső migráció miatt pedig valamennyi más szigetről érkeztek ide új lakosok. Az eredmény hasonló, mint Papua tengerparti városaiban: a különböző embertípusok lélegzetelállítóan sokszínű forgataga, amelynek szépségével nem tudok betelni.

Néhány napon belül ráébredtünk, hogy kanadai útitársam, Robert és jómagam képezzük Ternate teljes turistaállományát. Ettől kezdve még jobban kihúztuk magunkat. Elképesztő, hogy néhány tüntető jakartai egyetemistának és a tárgyilagos tájékoztatásáról ismert CNN operatőreinek milyen hatékonyan sikerült elhitetnie az egész világgal, és először persze velem is, hogy ebben az országban a nyugati látogatók szeptember 11. óta veszélyben vannak. A becslések szerint másfél millió embert sikerült eltántorítani az ideutazás szándékától, ami sok indonéz családot foszt meg a munkától és a betevő rizstől.

Az azért valóban meglepő, hogy Osama Bin Laden amolyan Robin Hood-státust élvez errefelé. Az arcképét pólókra nyomtatva és házfalakra festve sokfelé látom. Kísérletképpen megkérdeztem néhány, az utcán megismert indonéz diáklányt, akik binladenes pólót viseltek: vajon tudják-e, hogy a Bin Laden/Talibán rendszerben nem hordhatnának se farmert, se pólót, és többé nem járhatnának se iskolába, se dolgozni. Sőt, értelemszerűen még tüntetni se. Ezen láthatóan meghökkentek, úgy tűnt, hogy fogalmuk sem volt róla. Gyanítom, hogy nem is nagyon hittek nekem.

A vasárnapot szemeltem ki arra, hogy megnézzem a sziget távolabbi részeit is. Egy teljes kör a vulkán körül körülbelül 50 kilométer. A sziget velünk átellenes végén lévő krátertavat céloztam be.

Reggel kiballagtam a mobil végállomására, de a sok jármű között sehogy sem találtam olyat, amelyik a nekem megfelelő irányba tartott. Nekivágtam hát gyalog. Arra gondoltam, hogy megnézem az öt kilométerre levő, régi holland erődöt, aztán valahol az úton majd leintek egy mobilt. Ám a hőség ezúttal nem fárasztott annyira, így az erőd után gyalog folytattam. A harmadik faluban jártam, amikor egyszer csak futóléptek dobbantak mögöttem, és megfordulva szembetaláltam magam egy tetőtől talpig sárgára kikent, mezítlábas-pongyolás, de még így is szép, fiatal nővel.

Így ismerkedtem meg Rusnival, az egyik helyi iskola angoltanárával. Kiderült, hogy amikor a piperetükre mellett ülve, az ablakon át meglátta az utcán baktató fehér turistát, vagy errefelé inkább fehér hollót, akkor csapot-papot hátrahagyva kirohant utána, vagyis utánam, hogy behívjon magukhoz egy csésze teára és süteményre. A házukhoz érve határozott csalódással konstatáltam, hogy van férj is, szintén tanár. Amikor megtudták, hogy ők is egy tanárral állnak szemben, még jobban belelkesedtek. A sárga mázolás egyébként a nap ellen van: sokan használják errefelé.

Az őrzők vigyáznak a strázsán (Indonézia)

Rövid vendégeskedésemet rögtön egy látványos kultúraközi buktával kezdtem. Vendéglátóim otthona legfeljebb szerkezetkész állapotban volt, ezért a következő fordulattal nyitottam: igazán szép ez az új ház, mikor kezdtétek az építkezést? A kérdésemet csodálkozás fogadta. Megismételtem a mondatot: nehogy már egy angoltanár ne értse. Erre gyors fejszámolás után megjött a válasz: úgy 1990 körül. De továbbra is csodálkozva néztek rám.

Ekkor nyilallt belém a felismerés, hogy az ő fogalmaik szerint a ház már elkészült.

Ugyan nem ebből a bakiból vagy a tea minőségéből kifolyólag, de egy óra múlva már ismét az utcán voltam. A váratlan élményen felbuzdulva úgy döntöttem, hogy továbbra is gyalogolni fogok, kivéve, ha egy járművezető magától felvesz. Ez hamarosan meg is történt, egy mobil elvitt néhány versztányit, majd a vezető nem engedett fizetni. A falvak főutcáján egyedül, látszólag céltalanul sétáló bule, ahogy a fehér bőrű embereket a helyi szlengben hívják, mindenhol népszerűnek bizonyult. A következő órákban egy percig sem unatkoztam. Díszvendég lettem egy vallási öregfiú-összejövetelen, ahol megvillanthattam csekélyke indonéz-tudásomat. Az út menti kertekből újra meg újra ismeretlen, de nagyon jóízű gyümölcsöket kaptam ajándékba. Egy keménynek kinézni próbáló, bennszülött motoros banda elvitt egy hosszú, lapos szakaszon, aztán pont egy meredek emelkedő előtt másfelé mentek tovább. Útközben jártam strandon, pálmaligetben és egy megszilárdult lávafolyó közepén.

Délután négyre értem a tóhoz. Megnéztem a környéket, igazából semmi különös. De ez nem lombozott le: a napom addig eltelt része ékes bizonyítékát adta annak, hogy tényleg nem a cél, hanem maga az utazás a lényeg. Úgyhogy fogtam magam, és visszaindultam.

Szerettem volna sötétedés, azaz hét óra előtt hazaérni, de ezúttal jó darabig nem volt szerencsém. Szürkületkor viszont tizenkilencre kaptam egy alsót. Jött három srác két motoron, először elmentek mellettem, majd visszajöttek és felvettek. Kiderült, hogy ifjú rendőrök. Egészen a városig vittek. Útközben meghívtak mangót enni egy kis faluba, aztán meglátogattuk az egyik srác barátnőjét. Hazatértünk után a fiúk kissé lepusztult bungalójában folytattuk a barátkozást, ahol legalább négy kör áldomást ittunk a Cap Tikus – szó szerinti magyar fordításban Patkány márka – nevezetű, indonéz röviditalból. Ezt az én élelmes rendőreim csempészektől kobozták el egy razzián, majd megtartották maguknak, merthogy Ternatéban a muzulmán többség akaratának megfelelően hivatalosan nem lehet alkoholt vásárolni.

Végül a tengerpart felé vettük az irányt, ahol esténként mindig népes tömeg gyűlt össze, hogy a felállított kifőzdék kínálatából vacsorázzon. Az asztalokhoz érve összefutottunk Roberttel, úgyhogy a rendőrség, ha informálisan is, immáron a szigeten tartózkodó valamennyi turistát a megfigyelése alatt tarthatta.

Végig éreztem, hogy a fiúk igen büszkék arra, hogy a házigazdáim lehetnek, úgyhogy igyekeztem legalább valamennyire kiérdemelni az egyébként nem is járó tiszteletet. Még emlékszem arra, hogy több mint tíz éve milyen büszkén cipeltem haza a barátaimmal a Zemplénben talált, holland turistalányokat – hogy aztán hat év múlva az egyikük a házassági tanúm legyen. Sose lehet tudni, mit hoz a jövő!

Másnap izgalmas utazás várt rám: egy Wedah nevű faluba akartam eljutni. Ez a település Halmahera szigetén található, amely a legnagyobb és a legfejletlenebb Maluku számtalan szigete közül. Nagyobbrészt sikerült infrastruktúra- és szolgáltatásmentesen megőrizni a kevéssé szerencsés lakók, továbbá a célt tévesztett vagy morbid módon kalandvágyó látogatók számára.

Utólag, az eredményből kiindulva úgy tűnhet: azért mentem oda, hogy némi személyes kockázatot is vállalva, a részletekbe menően megismerjem az indonéz hivatal packázásait, valamint azért, hogy megértsem, mi is az igazi trópusi eső, és a lezúduló özönvíz hogyan lehetetleníti el a szárazföldi közlekedést még a dzsungelben is. Holott valójában más okom volt az útra.

A neve Jamila.

A sorongi kikötőben ismerkedtünk meg. A lány is tagja volt annak az ad hoc csapatnak, amellyel a hajóra várva átbeszélgettük az éjszakát. A családjával együtt vakációra készült egy, a szó fizikai értelmében is távoli nagybácsihoz. Amikor megtudta, hogy mindössze néhány szigetnyire leszek tőlük, meghívott magukhoz, én pedig megígértem, hogy elmegyek. Szolgálatkészségemet közismert udvariasságomon és a megkérdőjelezhetetlen néprajzi érdeklődésemen fölül az a körülmény is táplálta, hogy Jamila történetesen a legszebb indonéz lány, akit valaha láttam. Szűkszavú eligazítást is kaptam a majdani útra: Ternatéból menjek el hajóval Gitába, onnan mobillal Wedahba, és ott keressem Mansur Asri házát.

Mi sem könnyebb: a feladat egyszerűnek tűnt. Egészen odáig, amíg Ternatéra érve nekiálltam megtervezni az utat, és már az első állomást, Gitát is hiába kutattam a rendelkezésemre álló térképeken. Egy napfényes délutánon Roberttel együtt kimentünk a kikötőbe, hogy utánakérdezzünk különféle hajójáratoknak. Ő csak a szomszédba, Tidore szigetére akart eljutni, így hamar megvolt a kérdezősködéssel. Nálam viszont beállt a teljes káosz. Több fül többet ért alapon Robert is csatlakozott hozzám, és hamarosan egy nagy, lelkes tömeg közepén igyekeztünk tisztázni a helyzetet.

Mindenki segíteni akart. Attól függően, hogy a sok önkéntes informátor közül kire hallgatott az ember, és hogyan értelmezte a helyi indonéz dialektusban és mindenféle, malukui anyanyelveken elmondottakat, homlokegyenest ellenkező következtetésekre jutottunk: vagy túl sok hajó ment Gitába, vagy egy sem. A válaszok heti egy és napi három járat között ingadoztak, változatos indulási időpontokkal, ráadásul továbbra sem tudtuk, hogy maga a célállomás egyáltalán merre van. Félórányi küszködés után statisztikai alapon döntöttem el a kérdést. A leggyakrabban hallott verziót fogadtam el: napi egy járat indul, reggel hat óra előtt, jegyvétel a hajón. Elhatároztam, hogy ezt kipróbálom, és ha belebukok, akkor legfeljebb feladom a kirándulás tervét.

A kiszemelt nap hétfőre esett. Hajnalban keltem, odakint még sötét volt és zuhogott az eső. Az utca kihalt volt, sehol senki – főleg nem egy mobil, amely a gyalog azért távol levő kikötőbe vitt volna. Erős késztetésem támadt, hogy elsunnyogom az egészet és visszakúszom az ágyamba. Úgy döntöttem, öt percet várok, és ha addig nem történik semmi, lefújom az akciót, megyek vissza aludni. Egy perc harminc másodperc múlva jött egy mobil. Fejet hajtottam, és nekivágtam a wedahi kirándulásnak.

A statisztikai menetrend-kalkuláció bevált: a kikötőben ott állt a hajó. Méghozzá nem akármilyen: egy spid. A spid valószínűtlen indonéz szó, szpidnek ejtik és az angol speedboatból rövidült. Képzeljetek el egy hatalmas, műanyag üdítős palackot, amelyet a vízre fektetnek és a talpán apró léket vágnak, majd azon keresztül belegyömöszölnek egy csomó embert és még több csomagot. Ezután a végére erősítenek három böhömnagy gyorsasági csónakmotort, és ezzel a derék indonézek szerint elő is állt egy tengeri utazásra alkalmas jármű.

A spid biztonsági aspektusainak tárgyalását udvariasságból inkább mellőzöm, viszont elismerem, hogy repeszteni, azt tényleg rettenetesen lehet vele. Ám még így is két órába telt, mire elértük Gita kikötőjét. Örültem, hogy a falu a valóságban létezik, bár a térképen nem; fordítva sokkal kellemetlenebb lett volna.

Egészen valószínűtlennek tűnt, hogy a végállomáson mennyien szálltunk ki az aprócska hajóból. Az utasok többségét elnyelték az ott várakozó mobilok, és elindultak velük a közeli falvak felé. Wedahba alig néhányan igyekeztünk, bennünket egy terepjáróhoz tereltek. Kiderült, hogy hegyes-völgyes dzsungelen fogunk átvágni, de előbb ázsiai szokás szerint még vártunk vagy három órát, hogy megteljen a jármű.

Amikor végre elindultunk, akkor másfél percnyi kulturált kőút után egy hirtelen balkanyarral becsűrtünk az erdőbe. Ott hivatalosan szintén volt út, de a kiépítettséget tekintve erős kihívásokkal küzdött. Az utazásom egyik legszebb, élményekben és adrenalinban leggazdagabb szakasza következett. Több, mint három órát törtettünk előre a dzsungelben. A kormánynál ülő, egykori indonéz ralibajnok maga volt a megtestesült lazaság: faroltunk, kipördültünk, csúszkáltunk, ugrattunk, ahogy a terep vagy a sofőr halálvágya megkívánta. Sűrű esőerdő font körbe minket, toronyház magasságú fákkal és ebédlőasztal méretű lapulevelekkel. Zöld, zöld és még több zöld burjánzott mindenfelé, vagy harmincféle árnyalatban. Az úton tenyérnyi pillangók cikáztak előttünk.

Hosszú idő telt el, mielőtt újra mesterséges útra emlékeztető szakaszhoz értünk. Az erdőt pálmaültetvény váltotta föl, majd percekkel később Wedahban voltunk, Halmahera átellenes, keleti tengerpartján.

A terepjáró végállomásaként is funkcionáló kifőzde – ne feledjük, muzulmán vidéken nincsen kocsma – közönsége érdeklődéssel figyelte, ahogy a falubéli ismerősök mellett egy gyűrött, nedves, zöld rongycsomó is kitüremkedik a terepjáró szűk ajtaján, majd lassan megtelik levegővel és felveszi egy fehér turista alakját. Én még mindig alig hittem el, hogy ez a hely tényleg létezik, és el is jutottam ide; ennek ellenére nem sokat teketóriáztam, hanem reményeim szerint magabiztosnak tűnő mosollyal odaléptem az amúgy is engem figyelő közönséghez, és udvarias üdvözlés után azonnal előadtam a betanult jelszót: „Mansur Asri”.

A bejelentésemet csodálkozó, néma csend fogadta. Megpróbáltam még egyszer: Mansur Asri. Tudják, az ember, aki itt lakik! – próbáltam hozzátenni indonézül.

Döbbent csend. Hm. Hova kerültem? Megpróbáltam újra, óvatosabban: mondják csak, ez itt Wedah? Igen, felelték. És van másik Wedah is? Nem, csak ez az egy Wedah van.

Akkor viszont Mansur Asri, a hétszentségit!!! – hozakodtam elő görcsösen az egyetlen ütőkártyámmal. Ennek meg is lett a hatása. A hallgatóságomból kivált két szigorú szemöldökű fiatalember, és gyorsan befordultak a konyhára, ám a várakozásommal ellentétben nem csontozó késekkel tértek vissza, hanem kitámogattak onnan egy meglepően öreg bácsit. Jól van, gondoltam, nézzük akkor a helyi bölcset:

– Papa, Mansur Asri?

– Mansur Asri, Mansur Asri... igen, igen, hát persze. Mansur Asri!

– (Huh. Hála az égnek!)

– Mansur Asri már rég meghalt.

Az igazság pillanatának rám szakadó, kegyetlen varázsát meg sem próbálom prózára átültetni. Inkább képzeljétek el magatoknak, hogy kilencórás vasember-utazás után ott álltok egy Allah háta mögötti indonéz faluban, a dzsungel leges-legvégén, és kiderül, hogy egy halott emberhez jöttetek látogatóba.

Elvileg itt még csak leszállnak a hajó utasai (Indonézia)

Nem tudom, ti mit csinálnátok ebben a helyzetben. Én, a magam részéről, lemerevedve és valószínűleg talányos tekintettel néztem kifelé a fejemből. Teliholdszerű arckifejezésem vélhetően egy papucsállatka intelligenciájáról tanúskodott. A rezzenéstelen felszín alatt azonban háborgott a mély: a gondolataim őrült kavargásban voltak. Hát ilyen nincs! Elmegyek a világ végére egy tizennyolc éves lány mosolyáért, ő meg egy hullához irányít.

A helyiek érzékelték, hogy a lehengerlő kezdés után a fehér ember lendületet vesztett. Tanácskozni kezdtek. Gondolom, segíteni szerettek volna valahogyan, de az ő arcuk sem volt kevésbé tanácstalan, mint az enyém. Az indonéztudásom a „meghalt” szónál elérte a felső határát, így már rég nem értettem, miről folyik a diskurzus. Egyszer csak a hátam mögé mutattak, és odaintettek egy arra haladó, fiatal lányt. Kiderült, hogy tud angolul. Éljen! Egy levegővel a nyakába öntöttem az egész történetemet, és vártam a hatást. Ő elmosolyodott és megfogta a karomat:

– Menjünk.

– Ezek szerint te tudod, hogy hová?

– Azt hiszem, igen.

Valószínűleg még akkor is csodálkozva néztem, amikor negyedórával később bemutattak Sulayman Mansurnak, a néhai Mansur Asri valahányadik feleségétől származó valahányadik gyermekének. Sulayman maga is deres öregúr volt már. Behívott bennünket, leültetett, az asszonyoktól kaptunk egy-egy csésze forró, cukros teát, vagy inkább forró teás cukrot.

Néhány perc múlva előkerült Jamila.

Újdonsült házigazdáim nagy zavarban voltak: a családból senki nem számított arra, hogy betartom azt, amit a sorongi kikötőben ők ígértettek meg velem. A helyzet váratlanságát fokozta, hogy kiderült: Jamila és a tolmácsom, Yanti, valahányadik unokatestvérek, de személyesen még sohasem találkoztak. Általános örömködés vette kezdetét. Éreztem, hogy újraindul a vérkeringésem, és nemsokára ismét megpróbálhatom egy civilizált főemlős benyomását kelteni.

Az ismerkedés közben Jamila egyszer csak váratlanul a fejéhez kapott, majd elszaladt, hogy az otthon viselt alig-főkötő helyett, amely csak a haját takarta, egy vendégváráshoz illő hosszabbat vegyen föl, amelyből az arca is alig látszott ki. Azután Yantival együtt hármasban elindultunk csónakot keresni, hogy megmutathassák nekem a híres Imam-szigetet, amelyről Jamila még Sorongban mesélt.

Az aprócska hajó ósdi motorjával versenyt morgó csónakos bácsi zuhogó esőben berregett velünk végig a kis öbölben. Az aprócska Pulau Imam kísérteties hely. A sziget csücskében ma is használt temető fekszik, amelyből a langyos tenger folyamatosan emberi csontokat mos ki a parti fövenyre. A homokban a kagylók, csigák és korallok maradványai között itt-ott egy emberi borda, szemfog vagy épp lábszárcsont rejtőzik, és rövid keresgélés után a híres Hamlet-monológ előadásához is bőven válogathatunk a kellékek közül.

A dombot formázó sziget belseje dzsungel, amelynek közepén, a legmagasabb ponton, egy varázserejűnek tartott fa áll. Vérfoltos imazászlók lógnak rajta, amelyeket a keresztények ellen harcba induló muzulmán férfiak aggattak rá áldozatképpen. Mindehhez hangulatfestésnek pedig ott volt az átláthatatlanul sűrűn zuhogó, és tömött, fehér füst formájában szinte azonnal elpárolgó, meleg eső.

Mire visszaértünk a faluba, kisütött a nap. Csuromvizesek voltunk, mint mindenki más az utcán, és hozzájuk hasonlóan, láthatóan gőzölögtünk mi is. Egy érintetlen, üdezöld rét mellett elhaladva Yanti körbemutatott: ez itt a falusi keresztények házsora és két temploma. Pontosabban csak a helyük, mert egyetlen tégla se maradt belőlük.

Lassan összeállt a kép. Alig két esztendővel ezelőtt történt a dolog, akkorról származnak az imam-szigeti bűvös fán látott imazászlók is. Kegyetlen vallásháború tört ki a korábban békében élő közösségben. Yanti elmesélte, hogy a muzulmán szomszédaik támadását túlélő keresztények a Halmahera északi végében fekvő Tobelo településre menekültek, az ottani keresztény többség oltalmába; a wedahi győztesek pedig a sok évszázados ottlétük legapróbb nyomait is eltüntették: a lerombolt épületek köveit beleszórták a tengerbe.

Tobelo nevének említésekor derült ki a sors furcsa fintora. Rádöbbentem, hogy én már ismerem ezt a történetet a másik oldal szemszögéből is. Néhány nappal korábban, egy beszélgetés során megtudtam, hogy a tobelói keresztények, kiegészülve a délről érkezett menekültek bosszúéhes csapatával, ugyanazt tették a saját muzulmánjaikkal, mint idelent a muzulmánok a keresztényekkel. Megölték vagy elüldözték őket, köztük egy frissen odahelyezett angoltanárnőt is, aki családjával Ternatéba menekült. Ti is ismeritek, Rusninak hívják.

Elszomorított a gondolat, hogy mennyire bezárult a kör, és mennyire nem lehet itt igazságot tenni.

Ha közben nem eredt volna el megint az eső, akkor most azzal a közhelyszerű hasonlattal folytathatnám, hogy a furcsa megérkezésem híre futótűzként terjedt a faluban. Délután Jamiláéknál megjelent egy ember, és közölte: a helyi elöljáró látni szeretne. Mármint nem úgy általában, hanem konkrétan engem. A helyiek reakciójából úgy vettem ki, hogy nem nagyon lehet ellenvetésünk, így hát elmentünk. Egy fiatal férfi fogadott bennünket, és kedvesen hellyel kínált. Nem több mint öt percnyi barátságos beszélgetésünk során biztosított arról, hogy minden rendben van és nagyon örül, hogy idelátogattam. Végezetül továbbküldött egy hasonló udvariassági látogatásra a körzeti elöljáróhoz.

Ezzel kezdetét vette egy órákig tartó ide-oda járkálás a közben állandósuló melegzuhany alatt. A körzeti elöljáró hasonlóan baráti szavak után a rendőrségre irányított bennünket, ahonnan az ügyeletes tiszt távollétében egy segédfogalmazó a katonasághoz passzolt tovább. A wedahi helyőrség ifjú parancsnokát édes semmittevés közben, U.S. ARMY feliratú pólójában heverészve leptük meg. Az öltözet iróniája jól láthatóan csak nekem szúrt szemet. A katonatiszt sokfogú mosolyt villantott rám, és hamar összebarátkoztunk. Vélhetően azért, hogy legalább a formalitás látszatát keltse, mindenféle adatot leírt rólam egy nagy, gyűrött füzetbe, amelyben az előző bejegyzés – nem viccelek – egy bevásárlólista volt. A parancsnok menet közben be is vallotta, hogy még sose csinált ilyesmit, ezért a velem lévő lányokkal együtt, négyen próbáltuk kitalálni, hogy milyen adatokat érdemes lejegyeznie rólam.

A katonaság után a rendőrtiszt háza következett. A ház urát otthon találtuk, újabb instant barátság köttetett. Következhetett az utolsó akadály: a főrendőr. Ő viszont igazi seggfejnek bizonyult.

A nap tapasztalatai révén addigra már egy pillantás alatt felismertem a tanácstalanul néző indonéz férfiember jellemző arckifejezését. Nyilvánvaló volt, hogy akárcsak a többieknek, a főrendőrnek sincs elképzelése arról, hogy mit kezdjen velem. De míg azok barátsággal oldották fel a helyzetet, emez itt hivataloskodni kezdett. Megfontolt hangon az úti engedélyemet kérte. Mondtam, olyan nekem nincsen. Kijelentette, hogy márpedig az kell.

Erre elöntött a dac, és a kelleténél nagyobbat kockáztattam. Mosolyogva azt feleltem neki, hogy márpedig nem kell, mert én ideutazás előtt a ternatei főrendőrt külön megkérdeztem erről, és ő mondta. Természetesen fogalmam sincs, hogy van-e egyáltalán Ternatének főrendőre, nemhogy találkoztam volna vele. De feltettem, hogy van, és reméltem, hogy ezek ketten nem ismerik egymást.

A blöff nem sikerült. A wedahi főrendőr a fiókjába nyúlt, és kihúzott egy paksaméta úti engedélyt. Ha nem kell, kérdezte diadalmasan, akkor ezeknek itt miért van? Benne ültem a szószban.

Kívül még mindig mosolyogva elkértem az iratokat, de magamban már a vidéki indonéz tömlöcök várható higiéniai körülményeit latolgattam. Gyorsan ki kellett találni valamit. A papírokon ausztrál, német, dél-afrikai nevek sorakoztak. Az engedélyek indonéz nyelven íródtak, de az egyes rubrikák címének volt angol fordítása is, és a „Purpose of stay” (A tartózkodás célja) rovatban felismertem az indonéz „munka” szót, amelyet két nappal korábban, Ternatén tanultam a házigazdám gyerekeitől. Végiglapoztam a többi engedélyt, és mindegyiken ugyanez szerepelt. Azt pedig Yantitól tudtam, hogy a közeli Lelilef szigeten egy nagy, nemzetközi cég nikkelbányát üzemeltet, és arra gondoltam, hogy ezek az emberek valószínűleg ott dolgoznak.

Megvolt a menekülési útvonal. Vettem egy nagy levegőt, és kivágtam: de hát ezek itt mind dolgozni jöttek! Ternatében a parancsnok úr nekem is épp azt mondta, hogy a munkásoknak kell az úti engedély, a turistáknak viszont nem.

Nem tudom, hogy Yanti megérezte-e a bennem lévő feszültséget, mindenesetre a szokásosnál hosszabban, nagyon ékesszólóan fordított valamit. A rendőr visszakérte az iratokat, egy darabig még nézegette, aztán eltette őket. Elmosolyodott, a találkozásunk során először. Nyertem? A tekintete szinte azonnal visszakomorult. Mégsem?

A két lánnyal és az útlevelemmel együtt eltűntek a belső szobában, és húsz percnyi adminisztráció után jöttek ki újra. Addigra a tiszt teljesen megváltozott. Megpaskolta a vállamat, majd két kézzel fogott kezet, ami errefelé a tisztelet vagy a barátság jele. Szabadok voltunk. Én pedig megfogadtam magamnak, hogy mostantól komolyabban veszem az indonéz nyelv tanulását.

Késő délután lett, mire kettesben maradtunk Jamilával. Szándékosan úgy fogalmazok, hogy minél többen félreértsétek a dolgot, pedig nincs okotok rá. Ha valamelyik megátalkodott férfiolvasóm mégis kételkedne a szándékaim tisztaságában, akkor javaslom neki, hogy próbáljon meg flörtölni egy fejtetőtől bokáig betakart, szigorúan hithű muzulmán leányzóval, közös nyelv nélkül, a nagybácsija házának ajtó nélküli szobájában.

Nem, kérem szépen, itt nem erről van szó. Az viszont messzemenően igaz, hogy az egész jelenség nagyon izgatta a fantáziámat. Vajon egy fiatal, tanult, modern lány miért dönt önként, látszólag kényszer nélkül úgy, hogy szigorúan követi a muzulmán öltözködési szabályokat, amelyeket a viszonylag laza Indonéziában a többség nem is tart be? Az itteni muzulmán nők nagyrésze nyugati módra öltözik, és legfeljebb a vallásos ünnepekre vesz föl tradicionális ruhát.

Az első ötletem az volt, hogy bizonyára családi indíttatású a dolog. De aztán találkoztam Jamila mamájával, aki hajadonfőtt, egyszerű ruhában járt-kelt még előttem is. A lányából viszont soha nem láttam többet egy szép arcnál, valamint két-két barna kézfejnél és mezítlábnál. Nem értettem a dolgot. Talán valami testi hibája van? Ezt gyorsan elvetettem, mert az állandó esőben a hosszú lepel a testéhez tapadt, és egyértelművé tette, hogy ilyesmiről a legkevésbé nincs szó. Akkor esetleg kemoterápián vesz részt, és ezért nincs haja? Vagy három füle van? Egyre kétségbeesetten találgattam.

Vagy, ötlött föl bennem a gondolat, esetleg éppen azt a célt szolgálja az egész bújócska, hogy felkeltse a férfiak érdeklődését? Amikor napokkal később kifejtettem ezt az elméletet a Papuán megismert, és újra megtalált svéd utazótársamnak, a szőke doktor hűvös mosollyal csak annyit válaszolt: hát nem tudom, mindenesetre téged jól az ujja köré csavart vele.

A vacsoráig tartó beszélgetésünk egyébként meglehetősen homályosan alakult. Jamila még kevesebbet tud angolul, mint én indonézül, és ez így nem ért össze középen. Utólag kíváncsi vagyok, hogy vajon mindkettőnk szerint ugyanazokról a témákról beszélgettünk-e.

Aztán jött a vacsora. Ránézésre kicsinyített kardhalakat kaptam, amelyeket az alakjuk után darts-halnak neveztem el. Ezeknek a lényeknek idáig még a létezéséről se tudtam, de még a porhanyóssá sült szuronyukat is mind megettem, annyira finom volt. A vacsora után betoppant Yanti, és elkezdtük szervezni a másnapi visszautat. Megint szerencsém volt, mert ő is Ternatébe készült a nagymamájával, így mindent együtt intézhettünk. Azaz, intézhettünk volna, ha elállt volna az eső. Az viszont egyre csak zuhogott, így csak annyit tudtunk elérni, hogy este nyolcra a kifőzde-végállomáshoz rendeltek minket azzal, hogy a bizonytalan útviszonyok miatt nincs konkrét indulási idő; majd megyünk, amikor tudunk. Sorong után egy héten belül másodszor sejlett fel egy várakozással töltött, álmatlan éjszaka víziója.

Éjfél felé állt el az eső. Addigra már vagy húszan várakoztunk a kifőzde körül. A faluban lévő két terepjáró közül az egyiket előreküldték, hogy derítse fel a terepet. A sofőr hamar visszaért, és közölte, hogy az iszap miatt be sem jut az erdőbe. Arra gondoltam, hogy Robert időközben megvette a sulawesi hajójegyemet Ternatén, ahogy előre megbeszéltük; ha tehát nem érem el a két nap múlva induló járatot, akkor nemcsak a jegy árát bukom el, hanem még várnom is kell egy újabb hetet.

Valakinek szó szerint mentő ötlete támadt: használjuk a mentőautót, annak nagyobb motorja és kerekei vannak! Érte szalajtottak, de kiderült, hogy az meg Gitában rekedt, a dzsungel túloldalán. Várakoztunk tovább. Hosszú órákig semmi nem történt, egy apró, tudományos előrelépést kivéve: sikerült ugyanis kidolgoznom egy meditációs technikát, amellyel a kifőzde padlóján ülve állandó, féltudatlan állapotba hoztam magam, és így kellő derűvel tudtam szemlélni azt az egyre növekvő méretű kátyút, amelybe konkrét és átvitt értelemben is kerültünk. Igyekeztem kiterjeszteni a meditáció hatását a meglepően hideg éjszaka elviselésére is, ám abban nem jártam hasonló sikerrel.

Reggel hét körül az immáron félszáz fősre duzzadt utazóközönség rögtönzött népgyűlésen úgy döntött, hogy egyetlen megoldás maradt: a Teherautó. A falunak egyetlen ilyen járgánya volt, tulajdonosa tehát fontos embernek számított. Őt kellett meggyőzni, hogy vállalja a kockázatos fuvart. Némi vonakodás után rá is állt a dologra, de ugyanannyi pénzt kért fejenként, mint amennyibe a jóval kényelmesebb terepjáró került volna.

Kisvártatva előállt a nyitott platós jármű, és néhány ember komótos tempóban szerelni kezdte. Nem tudnám megmondani, hogy pontosan mit csináltak, többnyire jókora fadarabokkal szaladgáltak az autó és a közeli garázs között. Egy idő után a tulajdonos menetkésznek nyilvánította a kocsit, és megkezdődött a felpakolás. Logikátlan módon, a plató közepe helyett a két szélére rakták a csomagokat, így az ülőhely híján azokra telepedő emberek elzárták a kapaszkodás lehetőségét a többi utas elől, akik középen állva tömörültek.

Salak, a kígyóbőrű gyümölcs (Indonézia)

Yanti közvetítésével felvetettem, hogy csináljuk fordítva. Ha középre tesszük és kitámasztjuk a csomagokat, akkor ugyanolyan biztonságban lesznek és az utasok egy része ugyanúgy rájuk ülhet, viszont a többiek a plató szélén tudnak kapaszkodni. Bólogattak, hogy ez kiváló ötlet, de ők mindig így szokták csinálni, ahogy most, úgyhogy ha nem haragszom, folytatnák is tovább.

A végeredmény a következőképpen nézett ki. Egy hadsereg ellátására elegendő csomagot polcoltak fel a platón, lényegében összevissza, és erre ültek a szerencsésebbek. A megmaradó, véletlenszerűen elhelyezkedő üres foltokba álltak bele az ülőhelyhez már nem jutó emberek, és egymásba kapaszkodtak. A még fellelhető, miniatűr réseket pedig légmentesen kitömték összekötözött lábú, élő tyúkokkal: a szerencsétlen madarak az út végére tetszhalott állapotba kerültek.

Összesen 12 órányi várakozás után, reggel 8 körül elindultunk. A teherautó ambiciózusan vágott neki a tegnapi út helyén elterülő, iszapos vízmosásnak. Adrenalinban mérve az utazás simán verte az előző napi terepralit. Nem állítom, hogy a hazatértem után így szeretnék majd reggelente munkába járni, de egyszer az életben megérte kipróbálni. Ha előre tudom, hogy egy teljes éjszakát kell átvirrasztanom ezért, akkor is habozás nélkül belementem volna.

A fix pont nélkül, álló helyzetben egymásba kapaszkodás nyilvánvalóan alkalmatlan a stabilitás megteremtésére egy mozgó járművön. De szemmel láthatóan nem is ezt a célt szolgálta, hanem azt, hogy demokratikusan, a plató teljes hosszában érvényesítse a dominóelvet. A hatás tökéletes volt. Ha bármelyik utas egy pillanatra megingott, a remegés végigfutott az összekapaszkodott embereken, az esetleg eldőlők pedig minden alkalommal lelkiismeretesen magukkal rántottak mindenkit. Ilyenkor nagy végtag-kavalkád keletkezett, és eltelt egy-két perc, mire a bukdácsoló járművön újra felállt az egymásba kapaszkodó sor. Eközben elfojtott, egyre gyengülő kotkodálás hallatszott a lábaink közül. Az indonézek meglepő módon nem idegeskedtek az állandósuló esés-kelés miatt, hanem módfelett örültek neki. A „kicsi a rakás, nagyot kíván” verseny minden egyes fordulóját hangos nevetés kísérte. Az ülő utasok persze valamivel őszintébben kacagtak.

Rám végig külön vigyáztak. Ezúttal bölcsebb voltam, és nem kérkedtem a sekélyes indonéz nyelvtudásommal, hanem inkább azzal szórakoztattam magam, hogy megpróbáltam kihallgatni a mellettem álló és rólam beszélgető utasokat. A buktáimat követően mindig lelkiismeretesen ellenőrizték, hogy életben vagyok-e, és közben rövid, jóindulatú és az idő előrehaladtával egyre inkább elismerő tőmondatokat váltottak egymással. Az egyik kedvencem:

– Az albínó?

– Túléli.

A dzsungelbéli, kisebb falvakban felszálló utasok és a csomagjaik miatt a plató végén egy idő után elképzelhetetlenül besűrűsödött a tömeg. Az egymáshoz dörzsölődő genitáliák buja közelharca közepette ebben a traktusban elsősorban az egészséges erotika szerelmesei tudtak nagyot alakítani. Menet közben több elakadt járművel is találkoztunk. Például egy terepjáró még az előző este megkockáztatta a Gitából való hazautat az esőben, és egy nem kellő alázattal bevett kanyart követően a dzsungel földrajzi középpontjában éjszakázott a társaság. A mi teherautónk magabiztosabban kezelte a mostoha útviszonyokat, bár néhány meredekebb szakasz még nekünk is túl nehéz feladatnak bizonyult. Ilyenkor mindenki leszállt, és gyalogszerrel jutottunk fel a kaptató tetejére, ahol aztán bevártuk a kocsit. Szegény tyúkokat itt már ölben kellett vinni. Az ilyen rögtönzött gyalogtúrák rendszerint nagy sárcsúszdázásba torkolltak, de a társaság jókedve töretlen maradt. A platóra visszamászva pedig a sáros cipőtalpak végképp lehetetlenné tették az egyensúlyozást, ami további vidámság forrásává vált.

Az utasok – egyetlen, megjósolható kivétellel – gyakorlottak voltak az őserdei, platós tömegközlekedésben. Ennek fontosságára akkor ébredtem rá, amikor egy gyorsasági szakaszon robogva, varázsütésre minden előttem álló útitársam elhajolt, én pedig a szemben érkező faágtól begyűjtöttem egy akkora tockost, hogy a szemem kiugrott előre, akár a csigáé. Férfias reccsenés hallatszott, szerencsére a faág előadásában, és a hátrafelé tekintő megfigyelő egy Ervin alakú lyukat láthatott mögöttünk az összefüggő lombkoronában.

A közönség hatalmas ovációval jutalmazta a produkciómat, mint ahogy később a többiek hasonló bemutatóit is. Ilyen helyzetben az ember rendkívül gyorsan tanul. Pillanatokon belül elillant belőlem az álmatlan éjszaka vegetatív lassúsága, és ott hajlongtam én is a többiekkel tökéletes harmóniában, kitérve a flóra megújuló támadásai elől. Még arra is volt időm, hogy megfogalmazzak egy idevágó, új Murphy-törvényt. Eszerint a dzsungelben az út fölé kihajló fáknak egytől egyig óriási, bunkószerű gyümölcse van, amely egész évben folyamatosan, az állva utazók fejmagasságában érik, a belseje kellemetlen szagú ragacsot tartalmaz, a külsejét pedig vaskos tüskék borítják. Ezekre kellett a legjobban vigyáznunk. A sima falevelekkel, kisebb ágakkal a későbbiekben már nem is törődtünk. A gyümölcsnek és a szembeszélnek köszönhetően Gita kikötőjébe érve már egy hibátlanul hátrazselézett hajú csapat vigyorgott a platón.

Onnantól sima utunk volt hazáig. Kiderült, hogy látótávolságon belül nagyjából minden harmadik ember Yanti valahányadik fokú rokona, így ingyen ebédet kaptunk a kikötőben, sőt meg is mosakodhattunk, és soron kívül került hajójegy Ternatébe.

A távollétemben Robert valóban beszerezte a következő hajójegyemet. Maradt még egy laza napom. Ezt főleg azzal töltöttem, hogy ígéretemhez híven nyelvet tanultam a környéken lakó gyerekektől. Estére a faág által átmenetileg neandervölgyiesített homlokom is visszarendeződött eredeti, magas pozíciójába. A nap végén bepakoltam és előre elbúcsúztam mindenkitől. Másnap a hajókürt ébresztett. Előnyös helyen laktunk, csak ki kellett sétálnom a sarokra, ahonnan nyomon tudtam követni a dokkolás és a rakodás menetét. Robert is hősiesen kiküzdötte magát az ágyból egy kézfogás erejéig. Az alkalmas időpontban felszereltem, és átballagtam a kikötőbe. Nehezen vitt a lábam: már megint nagyon nem akartam elmenni valahonnan. De eszembe jutott alkalmi postási megbízatásom, és lepillantottam a kezemben lógó, Michael-féle csomagra. Irány Sulawesi!

TIZENNÉGY

A Ternate és Sulawesi közötti hajóút meglepően rövid.

Olyan rövid, hogy egy valamirevaló útinapló-bejegyzést is alig lehet elkezdeni annyi idő alatt. Ráadásul, a Pelnitől váratlan húzással, két órával a menetrend előtt értünk Bitung kikötőjébe. A kiszálláskor kiderült, hogy rajtam kívül még egy idegent rejtett a hajó gyomra: Martint, a Papuáról ismerős, svéd doktort. Talán emlékeztek még, ő mentett meg bennünket a disznóbolhák támadásának utóhatásaitól.

Kölcsönösen örültünk a viszontlátásnak, majd azon kezdtünk ironizálni, hogy a jelek szerint ennek a földrésznyi országnak a legnagyobb részén, összesen félmaroknyi utazó bóklászik szerteszét, míg egyetlen piciny ponton, Balin, egymást tapossa a fehér – de barnulni vágyó – tömeg.

Martin kabintársa jóvoltából megúsztuk a bosszantó buszos alkudozást, ehelyett légkondicionált terepjáróval hajtottunk a félszáz kilométerre levő városba, Manadóba. Az indonéz állam által patronált, reprezentációs célt szolgáló mecsetek személyzetének kivételével Manado és környéke színkeresztény. Ennek aktuális hasznossága abban rejlett, hogy a muzulmán területeken másnap kezdődő ramadán tilalmai egyelőre nem érintettek bennünket. Napkelte és napnyugta között is ehettünk-ihattunk, nevetgélhettünk és cigarettázhattunk (volna), amennyit csak akartunk. Ám a fő céljaim nem ezek voltak. Meg kellett terveznem a Sulawesi szigetének egészén átvezető tranzit-útvonalat, hogy egy hét múlva, a sziget déli végén, elérjem a Flores felé induló hajót. Azon fölül kézbesíteni szerettem volna Michael csomagját is, amelyet Sentani óta magammal cipeltem. Végezetül, a malukui boldog elzártság után ismét nagyvárosba érkezvén, fel akartam tankolni információval.

Ez utóbbi megrázóan indult.

Alig három hete, hogy Sentaniban Ruud barátom elvitt egy Theys Eluay nevű, köztiszteletben álló pápua vezető rezidenciájára. A köznép ezt a férfit tekinti a pápua függetlenségi mozgalom első emberének. Amolyan informális pápua elnök, az indonéz kormányzat által is megtűrt, szimbolikus, ellenzéki figura. Első benyomásaim alapján nem kedveltem meg őt, és nem is nagyon volt mit írnom róla. A későbbi események miatt most mégis bekerül a beszámolómba.

Minden valószínűség szerint ugyanis mi voltunk az utolsó nyugati látogatók, akik élve látták őt.

Két héttel a látogatásunk után Eluayt megfojtva találták a saját gépkocsijában. Köztudott volt, hogy a következő napokban a pápuai függetlenséggel kapcsolatos nyilatkozat kihirdetésére készült. Sentani a gyilkosság hallatán szinte felrobbant. Az utcán hatalmas, őrjöngő embersereg gyűlt össze, és a vezető nélkül maradt tömeg esztelen pusztításba kezdett. Felgyújtották a Ratna szállót, ahol magam is eltöltöttem egy éjszakát. Lerombolták a bankot, ahol pénzt váltottam; a boltot, ahová bevásárolni jártam. Napokra megbénították a reptér forgalmát.

Amit Sentaniból ismertem, annak nagy része néhány óra leforgása alatt megsemmisült. A Semeru hotel ajtóit és ablakait Michael még idejében bedeszkázta, így a hírek szerint ő is és az épület is sértetlenül megúszták a zavargásokat. De a legnagyobb mázlista talán maga Martin volt, aki a hegyi túrájáról visszatérvén mindössze egyetlen nappal az események előtt távozott a városból.

A hírekkel való töltekezésen túl a hét folyamán jelentős mennyiségű időt és pénzt fordítottam arra, hogy önkéntes, külsős munkát végezzek a Hogyan ne...? című, képzelt ismeretterjesztő sorozat számára. Első kutatásomat a Hogyan ne szerezzünk számító módon helyi barátokat? témakörben folytattam le.

Hát úgy, hogy több, mint kétezer kilométeren át magunkkal hurcolászunk egy nyamvadt csomagot abban a reményben, hogy cserébe majd izgalmas és autentikus kalandokban lesz részünk a váratlan küldemény fehér ember általi kézbesítése miatt meglepett és szerfölött hálás, helyi címzettek révén. A projekt fináléját megelőző este nagyon lelkesnek tűnhettem, mert Martin bekönyörögte magát az utazó csapatba. Másnap reggel korán indultunk és jót buszoztunk, mire a megjelölt faluba értünk.

Michael családja kitörő lelkesedéssel fogadott bennünket. Az első öt perc hajszálra úgy zajlott, ahogy megálmodtam. Körénk gyűlt a család apraja és nagyja, került kóla és sütemény, arcunk rengeteg mosolygó tekintet fényében fürdött.

Ezután a titkos forgatókönyvem szerint a „Biztosan itt maradtok ebédre” / „Délután szívesen megmutatnánk nektek a vulkánt” / „Szó sem lehet róla, hogy ilyen későn visszainduljatok a városba: van itt elég hely minálunk!” részeknek kellett volna következnie, nagyjából ilyen sorrendben. Előző este még az idevágó indonéz szókincsemre is ráerősítettem, hogy nyelvi korlátok ne hátráltassanak a remélt ajánlatok elfogadásában.

Ehelyett a hatodik percben a család varázsütésre elveszítette minden addigi érdeklődését. Felmarkolták a csomagot, majd egy láthatóan csak kötelességből kitartó nagynéni kivételével faképnél hagytak bennünket, és visszatértek a szokásos napirendjükhöz. Negyedóra múlva pedig már az utcán bandukoltunk a buszállomás felé, arcunkon értetlen kifejezéssel. Sokat gyakorolt udvariassági formulám, a „De ugye biztosan nem gond, ha itt alszunk?”, éles helyzetben nem került bevetésre.

Ahogy korábban már említettem, egy hét állt a rendelkezésemre ahhoz, hogy a Sulawesi észak-keleti csücskében fekvő Manadóból eljussak a dél-nyugati végeken található, másik nagyvárosba, Ujung Pandangba. Ha valamikor, akkor most érdemes egy pillantást vetnetek a térképre. Sulawesi szigete egy alaposan tarkón vágott k betűre emlékeztet. A furcsa geográfia miatt a két nagyváros között toronyiránt csak légi úton lehet közlekedni. Ezen kívül egy busz-hajó-busz kombináció és egy megkerülő, csak buszos hadművelet jött számításba. A költségvetésem kizárta a repülést. A másik két útvonalnál viszont felmerült az a probléma, hogy a sziget közepén elterülő régió a muzulmán-keresztény vallási csatározások legelkeseredettebb színhelye.

Végül a busszal végrehajtandó, két hosszúlépés mellett döntöttem. Először a sziget vékony, északi karéján végighaladva, a nagyjából félúton fekvő Palu városába igyekeztem eljutni. Ez ezer kilométer hosszú, huszonöt órás buszutat jelentett. Röviddel dél után indultunk, ami az én szempontomból optimális megoldásnak bizonyult. Egybevágott a szállodai kijelentkezés időpontjával, adott még egy szabad délelőttöt Manadóban, továbbá az éjszaka az utazás közepére esett, így az út két végén található, varázslatos, hegyi tájakon világosban haladtunk keresztül.

A jármű viszont borzalmas volt. Nyomát sem találtam a kifinomult ergonómiai megoldásokkal használhatatlanná varázsolt indiai buszok mérnöki eleganciájának. Itt durvábban, bár nem kevésbé hatékonyan, álltak a dolgokhoz: egyszerűen mindent feleakkorára vettek, mint kellett volna.

Három szomszéd, három nép, három önkéntes nyelvtanár (Indonézia)

A táj azonban kárpótolt a fizikai nyűgökért. Manadóból kiérve felkaptattunk az első emelkedőn, és innentől, egészen alkonyatig csodálatos környezetben utaztunk. Sulawesi valószínűleg az egyik legszebb táj, ahová még utat lehet építeni. Ezzel a rafinált definícióval legalább nem csorbítom a korábban megénekelt Papua és Maluku dicsőségét sem. Még az eső is udvarias volt velünk: a Ramadan előírásait betartva, csak napnyugta után kezdett rá. Igaz, akkor aztán abba sem hagyta hajnalig.

A buszunk a szokásos, indonéz hi-fi berendezéssel volt fölszerelve. Nem valószínű, hogy ezen készülékek hangminősége zavarodott töprengésre késztetné a nyugati autóhifi-gyártó cégek akusztikai mérnökeit – a hangerejük viszont bármikor elijeszti őket.

A sofőrünk, talán felém tett gesztusként, egy nyugati egyveleggel kezdett. Tudnivaló, hogy Indonéziában csak az a sláger áll meg a lábán, amely érzelgős témát dolgoz fel, lassú tempóban. Továbbá rejtélyes okokból kifolyólag ebben az országban mostanában kizárólag a B betűvel kezdődő nevű nyugati popsztárok futnak be. Britney Spears, Backstreet Boys, Boyzone. Ennek alapján állítom, hogy az Ázsiában gyakori betűzős félrehallásnak köszönheti népszerűségét a Westlife (vö. Best Life), valamint az errefelé bizonnyal szólistának gondolt N’Sync (Ben Sync) is. Elképzelhető, hogy érdemes lenne futni egy kört a mi Baby Sistersünkkel? Mindenesetre a fenti névsor is jól illusztrálja, milyen típusú zenéről beszélek.

Zötyögtünk a buszon, ordított a nyugati slágerlista. Magamban ellenőriztem, hogy az előző hetek 243 ismétlése alatt jól megtanultam-e a mostanában taroló, Soledad című nóta dallamát és szövegét. Azt kell, hogy mondjam, ekkorra már elég jól álltam a sarat. Még az erősen kasztrált hangú fődalnok koloratúrái is nagyrészt a helyükön voltak, ami már-már őszinte férfiaggodalommal töltött el. Ám sokat nem vívódhattam ezen, mert nemsokára következett az igazság pillanata. A sofőr kazettát cserélt, és a jármű leharcolt hangszóróin át egy újabb osztrák legenda kúszott be az éterbe.

Az őszes úr névjegyén valami ilyesmi állhat: Dr. Prof. Mag. Dipl.-Ing. Hyp. Sup. Spitz. Hubert Kugelkopf. Ha valaki nem ismerné – és a mostani írásom kezdetéig még jómagam is ilyen valaki voltam –, ő az izoritmikus, keresztény sramli koronázatlan királya.

Zeneszerzői nagyságának elismeréseképpen Kugelkopfot szülővárosa, Salzburg, az osztrákosan könnyed és játékos Mozartkugelkopf becenévvel ajándékozta meg. Fénykorában a hasonlóképpen elragadtatott, ugyanakkor patrióta bécsi közönség ütemes Hubert ist Schubert! bekiabálásokkal ünnepelte őt a koncertjein.

Kugelkopf szerzeményeinek stílusa a sramli és a csasztuska keresztezésén alapul. Egyedi és összetéveszthetetlen: a szerző bármelyik daláról azonnal felismerni bármelyik másikat. Mi több, általában meg sem különböztethetők egymástól.

A kor változásai azonban Hubertet sem kímélték. A 80-as évek végére az osztrák rádióállomások zenei műsorainak hangvétele radikálisan keményedni kezdett. Egyesek odáig merészkedtek, hogy már a New Kids On The Block számait is műsorukra tűzték. Ebben a fojtogató légkörben, a korábban tárgyalt Furstenwalderhez hasonlóan, Kugelkopfnak is Indonézia jelentette a művészi menedéket.

Azt viszont ne tőlem kérdezzétek, hogy a Sulawesi északi részén élő minahasa nép, ezek a civilizált, kedves és szép emberek, akik híresen szeretnek és tudnak énekelni, és imádják a dzsesszt, vajon miért indulnak be erre a zenére. Vasárnap délelőtti sétámon tömérdek nyitott ajtós templomban láttam Kugelkopf-dalokat éneklő tömeget. A buszban még viszonylag olcsón megúsztam: mindössze egy három és fél órás Best of összeállítás hangzott el tőle, megítélésem szerint egy ötperces, végtelenített szalagról.

Az utolsó szám befejező taktusai után gondosan méretre hajtogattam magam a szűk, elválasztás nélküli kettős ülésen, majd nyugovóra tértem. Az ablaknál ülő, peches, indonéz útitársam még így is kénytelen volt gyíktechnikával, félig az üvegre tapadva tölteni az éjszakát.

Függöny híján már a hajnal első derengése arcon talált. Hálás voltam, hogy a sok hánykolódás után végre volt ürügyem felébredni. Összesen egy-két órányi, fejbólogatós alvást sikerült elkönyvelnem magamnak. A kivilágosodó reggel már egy muzulmán világot tárt elénk. Hírmondója sem maradt a Manado környéki, keresztény extázisnak, ahol minden falu teljes erőbedobással küzdött az egy főre jutó templomok száma körül zajló, monstre versenyben.

Mindenfelé csoportok bandukoltak az út mentén. A korai órát tekintve ez először meglepőnek tűnt, de azután rájöttem, hogy a ramadánkor szokásos, napkelte előtti akciókról térnek haza az emberek. A busz utasai itt még szinte kivétel nélkül keresztények voltak, de ezt érthető óvatossággal nem hirdettük magunkról. Bölcsen, még hajnalban álltunk meg reggelizni, aztán napkeltekor búcsút mondtunk ételnek-italnak. Még az egyébként láncdohányos sofőrünk is eltette a cigarettát.

A szünet utáni induláskor én is igyekeztem eltüntetni az ételt és italt a kezem ügyéből. A vizespalackot egy laza, kosaras mozdulattal kívántam a fejem fölött levő csomagtartóba juttatni, ehelyett egy félmagas horogdobással kihajítottam a nyitott ablakon, egyenest egy odalent heverésző kutya ölébe. Mindez gyorsan és hangtalanul zajlott le: a derék eb némán meredt az előtte váratlanul megjelenő tárgyra, a körülötte beszélgető emberek pedig nem vettek észre semmit. A már buszon tartózkodók viszont egy emberként, hangos hahotában törtek ki. Látszólag ugyanis mindenki a saját dolgával volt elfoglalva, de az eset kapcsán kiderült, hogy egyik szemüket azért folyamatosan az idegenen tartották.

Utunk utolsó szakasza egy keskeny földnyelven vezetett keresztül. Több, mint száz kilométeren át érintetlen tengerparton, homokos strandok mellett robogtunk. A végén még ráadásképpen megmásztunk egy szerpentinekben gazdag hágót, majd leereszkedtünk a célállomásunkhoz.

A Palu városán kívül eső, vadonatúj és nagyrészt még üresen álló buszpályaudvaron feltűnően rosszarcú emberek őgyelegtek – ilyesmit Indonéziában nagyon ritkán látni. Eszembe jutott, hogy a vallási ütközőzónába érkeztünk. Palu neve pedig éppenséggel kalapácsot jelent. Hm. Hát ennek még a neve se áll jól. Lázas sietséggel összebarátkoztam az egyetlen normálisnak tűnő emberrel, mint kiderült, egy fiatal újságíróval. Amikor megtudtam, hogy a következő busszal érkező, várandós felesége elé jött ki, megnyugodtam. Már az sem zavart, hogy ő is muzulmán volt, ráadásul Posóból: az a város a harcok egyik fő helyszíne. Az elmúlt években tűzzel-vassal, és főleg puskagolyókkal bírták távozásra az ott élő szinte valamennyi keresztény családot, és a helyüket a keresztény szomszédvárból, Tentenából elzavart muzulmánokkal töltötték fel. Az utakat ma is ellenőrzött blokádok tarkítják, az esetleges visszatérési kísérletek kölcsönös meghiúsítására. A rendőrség és a katonaság lényegében tétlenül figyeli az eseményeket.

A következő, jó félórát vékonydongájú barátom árnyékába húzódva töltöttem. A szoknyája alá nem bújtam, mert ez fizikailag nem volt kivitelezhető, ám, hogy finom legyek, nem csillogtattam a fiatal Alexandroszra emlékeztető harci erényeket. Aggodalmam persze ezúttal is fölösleges volt; de ezt majd csak este fogom megtudni. A buszállomáson viszont még nagyban lapítottam. A rosszarcúak közben vagy drámaian túlárazott taxijaikba próbáltak betuszkolni, vagy az ő fogalmaik szerint intelligens beszélgetésbe elegyedtek velem:

– Orang putih? (Fehér ember?) – nyitott magasan az egyikük. Gratuláltam a felismeréséhez. „Ön pedig bizonyára egy orangután” – feleltem neki maró gúnnyal, persze csak magamban. (Indonézül ez szinte szóviccnek tekinthető, mert az orang hutan szó szerint erdei embert jelent.)

– Gazdag vagy? – folytatta. Végigmutattam mocskos hátizsákomon és a huszonhét órás buszút után páncélként rám merevedő ruhámon:

– Úgy nézek ki? – kérdeztem vissza, ám emberünk éberségét nem lehetett ilyen könnyen kijátszani.

– Sok a pénzed, mi?

– Ön egy idióta! – jegyeztem meg erre találóan és immáron hangosan. De a biztonság kedvéért magyarul. Közben pedig biztatóan mosolyogtam hozzá.

Végre valahára megérkezett a pocakos asszonyka, és hármasban bebuszoztunk a városba. A szállodába érve, kicsomagoláskor megtekinthettem a Hogyan ne szállítsunk esőben színehagyó ruhadarabokat? című projektem végeredményét. A busz tetején utazó hátizsákom ugyanis a zuhogó esőben még egy védőfólia alatt is elegendő vizet kapott ahhoz, hogy a fillérekért vásárolt kék ingem reménytelen mintázatúra batikolja a méregdrága világossárga ingemet. Megjegyzem, odahaza a párom jókat szokott mulatni a túlzott óvatosságomon, amikor a hátizsákon belül még további nejlonzacskókba pakolom a cuccainkat. Hát tessék, most az egyszer nem tettem így.

Palu megnyerőnek aligha nevezhető bemutatkozása rövid itt-tartózkodást vetített előre. Addig azonban mindenképpen maradnom kellett, amíg beszereztem a továbbutazásra jogosító, következő buszjegyet. Egyetlen utazási ügynököt sem találtam a városban. Az új pályaudvarra nem volt kedvem – na jó, nem volt merszem – visszamenni, ezért inkább elgyalogoltam a lepukkant régire. Ott egy tajtrészeg ember kézen fogott, körbevezetett, majd kijelentette, hogy az általam keresett Palu-Ujung Pandang viszonylat nem is létezik. Eközben besötétedett. Barátkozni kezdtem a gondolattal, hogy másnap mégiscsak ki kell látogatnom az új pályaudvarra.

Leintettem egy befelé tartó kisbuszt, és a városba érve borongós hangulatban ültem le vacsorázni. Egyszer csak megjelent az étteremben egy másik fehér ember. Lecsaptam rá. Kiderült, hogy német agrárbiológus, és tíz, különféle végzettségű társával együtt egy kétéves egyetemi projekten dolgozik a városban. A főként közgazdászokból, orvosokból és geológusokból álló csapat azt szeretné kideríteni, hogy a környező falvak földművesei vajon miért szakítanak ki egyre nagyobb földeket a Palu mellett kialakított természetvédelmi területből.

Az első gondolatom az volt, hogy ez a történet is mennyire beleillik a Hogyan ne... sorozatba. Tizenegy ember kétéves költekezése helyett elég lett volna egyetlen tolmácsot leküldeni a falvakba egy fél délután erejéig, hogy ugyan, kérdezze már meg a parasztokat, mi az ábra. Ám éreztem, hogy szarkazmusomat nagyrészt az irigység táplálja: szívesen vizsgálgatnám én is a német állam pénzén e súlyos probléma marketingkommunikációs és angoltanítási vetületeit. No meg nem akartam egyből elveszíteni új barátom jóindulatát, úgyhogy udvariasan tovább kérdezősködtem.

A vacsora végére talált rám Nurlin, az utazók palui védőszentje. Már kora délután óta tudta, hogy a városban vagyok, és keresett. Ez a srác idegenvezető, szervező, mindenes: egyszóval a turistákból él. Egy fél pillanat alatt felmérte, hogy belőlem nem fog üzletet csinálni. Ennek ellenére késő estig elszórakoztatott, majd másnap reggel elintézte a buszjegyemet, minden ellenszolgáltatás nélkül. Nem tudom, hogyan hálálom meg neki. Hölgyeim és uraim, ha szerencsecsillagotok Sulawesire vezérel benneteket, ne habozzatok Paluba menni, és ott igénybe venni Nurlin Djuni szolgáltatásait. Lehetőleg a fizetőseket is, az én nevemben!

Nurlin igyekezett megnyugtatni, hogy fehér emberként még az állig felfegyverzett szomszédvárosban, Posóban sem lesz félnivalóm. Ugyanis éppen ott kellett átszállnom egy másik buszra. A trükk csak annyi, mondta Nurlin, hogy egy rendőrt kell majd megkérnem arra, hogy leintse nekem az új járművet. Olyan bizonytalan a helyzet, magyarázta, hogy civileknek a sofőrök csak fegyveres fenyegetés esetén hajlandók megállni.

A buszom indulásakor azonban kiderült, hogy mégsem lesz részem efféle kalandokban. Szűk látókörű sofőrünk az én izgalmas fronttudósításom kedvéért nem volt hajlandó kockáztatni az összes többi utas életét, inkább kerülő útvonalat választott. Pontosabban csak kerülő vonalat, mert út arrafelé nem nagyon volt.

Kezdetét vette az új projektem: Hogyan ne utazzunk szárazföldön Sulawesin?

A megtévesztően sima bevezetés után elfogyott alólunk az út, ám a fejünk fölül az eső nem. Több száz kilométeres iszap- és göröngybirkózás következett. Eddigi útpocséksági rekordjaim, amelyeket a Csíki-medence kászoni bekötőútján és a Phnom Penh-Saigon országút kambodzsai szakaszán állítottam fel, néhány óra leforgása alatt megdőltek. Nem egy alkalommal mi magunk is majdnem megdőltünk. Hamarosan a személyes megtapasztalás semmi máshoz nem hasonlítható erejével tudtam alátámasztani azt, amire az útikönyvem, az útitársaim és a megkérdezett összes helybéli egyöntetűen figyelmeztetett: Sulawesinek ezen a gyönyörű vidékén leírhatatlanul rossz az út, nem szabad arra menni!

Huszonhét órával később, egy hosszan tartó, intenzív csontkovács-kezelésre hajazó élmény sajgó emlékeivel érkeztem meg Ujung Pandangba. Eltökélt szándékom volt, hogy az előző három nap során magamra mért kétnapnyi penitencia és két álmatlan éjszaka jóvátételének ürügyén gusztustalan módon elkényeztetem magam. A hatásosabb önszuggesztió jegyében még légkondit és meleg vizet is kilátásba helyeztem. Mi több, mindehhez egy olyan szállodát néztem ki, amely reményeim szerint a busz útjába esett, hogy közvetlenül az ajtó előtt tudjanak letenni. Így is történt – sőt, többet kaptam, mint amire számítottam. A hotelben hangulatos belső kertecske is volt, egy lugas közepén apró, útinapló-írásra termett asztalkával. A szobámban pedig kád, emberek: fürdőkád!

Hirtelen nem tudom megmondani, hogy korábban láttam-e valaha is fürdőkádat az ázsiai barangolásaim során. Nem a saját szobámban: egyáltalán. Az a gyanúm, hogy az évek alatt egyszer sem. Amiből persze az a tanulság is leszűrhető, hogy errefelé utazgatva erősen módosul az ember értékrendje, és másképpen kezdi értelmezni például az elkényeztetés fogalmát.

A szent fára aggatták zászlóikat a muzulmán harcosok, mielőtt harcba indultak a falu keresztényei ellen (Indonézia)

Másnap akciós internetet találtam a legközelebbi sarkon, és az is kiderült, hogy a könyvem reménytelenül elméretezte a városról közölt térképet: a kolosszális méretűnek gondolt belváros simán bejárható volt gyalog. Maradéktalanul elégedett voltam. Azonnal beszüntettem a Hogyan ne... sorozat számára végzett odaadó munkát, és eltökéltem, hogy a hajóm indulásáig hátralevő négy napot az életöröm különféle kifejezési módjainak módszeres gyakorlásával fogom eltölteni.

Másnap délután az emeleti internetteremben ülve a helyiek izgatottan odaszóltak hozzám, hogy esik az eső. A földszintre érve és a kirakaton át kinézve megértettem, hogy miért nem célszerű szuperlatívuszokkal dobálóznom az útinaplóban. Az előző bejegyzésben remegő tollal megidézett, halmaherai leg-leg-leg trópusi eső ugyanis, rafinált nyelvi képzavarral szólva, a meleg vizet nem vihette volna az után, ami most odakint folyt. Az ömlik, zuhog, záporozik igék csak korlátoznák a képzelőerőtöket. Inkább azt mondom: az eső olyan hangosan esett, hogy az egymás mellett álló emberek csak kiabálva tudtak beszélgetni.

Nem egyszerű esőről volt szó, hanem szent pillanat tanúja voltam: megérkezett Ujung Pandangba a régóta várt monszun. Nem véletlen, hogy a Sulawesi déli részén élő legnagyobb nép neve bugis: a helyiek ennek megfelelő hangulatban reagáltak az eseményre. A kisgyerekek kiszaladtak a házakból, futás közben hasra vágták magukat, és a simára betonozott, lejtős járdákon vízi csúszdázásba kezdtek. A nagyobbak husángokat ragadtak, és az elárasztott csatornákból kimenekülő, gigantikus méretű patkányokat hajkurászták. Néhány komoly arcú járókelő félmeztelenre vetkőzött, ki tudja honnan szappant kerített, és kiállt az utcára zuhanyozni.

Fél órán át tartott a fesztivál. Ramadán ide vagy oda, mindenki csupa mosoly volt és nevetés. Megint megtapasztaltam, hogy a hétköznapokból kizökkentő események rendszerint összehozzák az embereket.

A teljes mellszélességgel felvállalt hedonista stratégia jegyében este a szálloda halljában leültem a televízió elé. Ez homlokegyenest ellenkezik a szokásaimmal, de a helyi adón izgalmas műsorszám ígérkezett: amatőr karaoke show! Úgy ítéltem meg: ha egy bugis nevű gárda mulatni kezd, abból rossz nem sülhet ki. Arra azonban, bevallom, nem számítottam, hogy az önfeledt zenei élvezetek terén bármi is az indiai videoklipek nyomába érhet. Márpedig ez történt.

Már előre azt a játékot találtam ki, hogy zenekritikusként értékelem a fellépőket, úgy, mintha ők is magyarok lennének. Elképesztő áthallások mutatkoztak: a magyar könnyűzenei slágermúzeum több évtizedes termése elevenedett meg a szemem előtt.

Rögtön az első előadó egy markáns, férfias Szikora Róbert-adaptációval nyitott. Őt egy Jimmy-imitátor követte, aki a hanghordozásból ítélve A Király hólyagtükrözésen című, önéletrajzi ihletésű számot vezette elő. Különösen a felső regiszterei szóltak szívbemarkolóan. Aztán az első blokk végén becsúszott egy sajnálatos tévedés. Egy rendkívül előnyös külsővel, de legalább annyira korlátozott zenei érzékkel megáldott, ifjú bugis hölgy lépett a színpadra, és Gergely Róbert Emanuelle-jének húzós zenei alapjaira simán felénekelte, persze más hangnemben és ütemben, Korda György Reptér című, egykori megaslágerét.

A feltehetőleg arcmentés gyanánt bevágott reklámok után következett a második rész. Elsőként egy hibátlan, ütős Kozsó-dolgozat hangzott el, annak minden intelligenciájával együtt. Majd egy őszinte, pápua Nagy Feró büntetett közel öt percben. Az előadó megjelenése Feró csirkedarálós korszakát idézte, az előadásmód viszont az ősmagyar és babos kendős korszakot megelőző, Gyere, kislány, gyere: a diszkóklubban szól már a zene! -típusú alkotásaihoz volt hasonlatos. Ezután lazításképpen egy Uhrin Benedek kinézetű bácsi következett. Az ő produkciója halvány utánérzésnek indult, de a kezdeti elfogódottság oldódása után katartikus Kispatak lett belőle. Végül a programot egy érdekes, ellentmondásoktól sem mentes, kísérleti produkció zárta. Egy kopasz férfiénekessel felálló banda, rap stílusban zúzta el Koncz Zsuzsa Mama című ráadásdarabját.

Mondanom se kell, a hotel közönsége végig együtt énekelt a fellépőkkel, de még én is nagyon jól szórakoztam. Ha a dolgok így folytatódnak, a végén még verőfényes emlékeim maradnak a nagy, rideg és csúnya városnak beharangozott Ujung Pandangból.

Hétfő este egyébként újfent hajóra szállok, és meg sem állok Flores szigetéig. E kies vidék felfedezésének dicsőségét egy portugál tengerész még 1510-ben elhappolta előlem, de ha valamelyest megkésve is, most majd igyekszem lefaragni a hátrányomból.

TIZENÖT

Az Ujung Pandangban töltött négy nap során rengeteget esett az eső.

Olyan kivételes előadást, mint amilyenről a múlt héten írtam, nem láttam többet, amúgy viszont kitartóan hullott ránk az áldás. Ez nem szegte kedvemet; egyrészt azért, mert eltökéltem, hogy nem fogja, másrészt, elvileg a teljes indonéziai utam az esős évszakra esett, ám az eddigi helyeken ez csak papíron volt igaz. Most legalább végre láttam, milyen is az valójában.

Ha a városban volt programom, azt úgy kellett megszerveznem, hogy a rövid esőszünetekben gyalogolva az egyik fedett helyről átérjek a másikra. Ha ugyanis elered az eső, akkor nincs mit tenni. Az esőkabát ilyen melegben csak intenzív fogyókúra esetén javasolt, mert ugyanannyi vizet izzad ki benne az ember, mint amennyi esik rá. Az ernyő használata vicces gondolat: mintha egy medence mélyén, az összefüggő víztömegben próbálnánk előrejutni vele.

Amikor nagy ritkán elállt a zuhé, többnyire akkor is csepegett. A gyanútlan olvasó talán azt gondolja, hogy az mégiscsak jobb valamivel: nos, aligha tévedhet nagyobbat. Esni ugyanis ugyanúgy esik az eső itt is, mint otthon. Csak sokkal inkább. Csepegni viszont egészen máshogy csepeg. Megpróbálom érzékeltetni a különbséget. Odahaza, a szittya magyar pusztán, a mélabús ridegmarhák fejére csepergő eső valahogy így írható le:

.....tik.....tik.....tik.....tik.....tik.....tik.....

Az indonéz csepergés ezzel szemben a következőképpen néz ki:

..........BOING!..........BOING!..........BOING!

Itt ugyanis nem esőcseppek hullanak, hanem vízilabdák. Átmérőjük és térfogatuk egy mélytányéréval vetekszik. Ami rengeteg vizet jelent. Itt simán előfordulhat az a tréfásan hangzó dolog, hogy három csepp eső után mehetsz haza ruhát váltani.

Plusz, ha a gyanútlan gyalogost egy ilyen esőcsepp-bomba fejbe találja, akkor néhány percig tágra nyílt szemmel, mélán vigyorogva bámul maga elé, és csak azt követően látja újra tisztán a világot. Az egész kísértetiesen emlékeztet arra, amikor gyermekkoromban a barátaimmal vízzel töltött gumikesztyűket dobáltunk le a negyedik emeletről. A fentiekből következően, amennyiben zsenge korú gyermekekkel utaztok a trópusokra, kifejezetten javaslom, hogy egy enyhének tűnő felhősödés esetén már ki se engedjétek őket az utcára bukósisak nélkül.

Az Ujung Pandangban töltött utolsó nap esőszüneteiben még egyszer körbeszaladtam a várost, és összevásároltam néhány, már akkor is feleslegesnek látszó dolgot. Utoljára meglátogattam két kultikus helyemet is: a tengerpart közelében található, remek étkezdét, ahol életem legjobb mogyorószószos marhasültjét ettem, valamint a gyakori vizitek eredményeképpen már barátaimmá előlépett, utcai palacsintasütő fiúk standját.

Kétféle palacsintát készítenek errefelé. Van a sós martabak, amelyet csípős-hagymás keverékkel töltenek meg. És van a terang bulan, ez ujjnyi vastag, csak az egyik oldalán átsütött, édes verzió, amelyet többféle töltelékkel kínálnak. A fiúk mindkét műfajban az élmezőnybe tartoztak, de az igazat megvallva, engem kevéssé érdekelt a martabak. Annál inkább a terang bulan csokoládés változata! A minőség folyamatos biztosítása végett a városban töltött napjaim mindegyikén, véletlenszerű időpontban látogattam el a standhoz, és kőkemény ellenőrzést hajtottam végre. Sosem okoztak csalódást.

Törzsvendég mivoltomat egy idő után megpróbáltam különféle extrákra is beváltani. A serpenyő fix mérete miatt az sajnos nem jöhetett szóba, hogy nagyobb palacsintát kapjak. Ezért, jobb híján, a csokoládé tölteléken belüli arányának folyamatos növelését tűztem ki célul.

A legutolsó ellenőrzés során aztán elkövettem egy hibát: megszántam egy koldusgyereket.

Ismert alapszabály, hogy utazóként ne adj pénzt az egyes kéregetőknek, kivéve, ha azt látod, hogy a helyiek is adakoznak. Általában célszerűbb valamilyen szervezeten keresztül jótékonykodni. Én mindezt tudtam, viszont odaállt elém ez a rongyosan is gyönyörű kisgyerek, miközben én a palacsintámra vártam, és bánatos arccal mutogatta, hogy éhes. Valahogy nem volt elegáns hátat fordítani neki. Nem is bírtam. Nagy cselesen úgy döntöttem, hogy nem pénzt adok neki, hanem veszek a fiúktól némi extra eleséget. A kislány mosolygott, és köszönettel elsomfordált vele.

Füstölt kutyát tessék! (Indonézia)

Amikor egy perc múlva újra megjelent, még a szája széle sem volt zsíros, viszont magával hozta a környék összes utcagyerekét. Vidám arcán már nyoma sem volt a nehéz gyerekkornak. Profi koldus volt a szentem, aki talált egy könnyű prédát, és most hozta a barátait a lakomára.

Bedühödtem, pedig csak magamnak köszönhettem a dolgot. Aztán eszembe jutott, hogy esetleg profi zsebtolvaj is lehet közöttük. Az ilyen kiképzett gyerekek ellen a legnehezebb védekezni. Mégsem verheted le magadról őket ököllel. Tömegével csimpaszkodnak rád, és eleinte az egész csak vidám játéknak tűnik. Aztán egy varázsütésre mind elszaladnak, te meg, mire észbekapsz, már hiába keresed az értékeidet. Azt használják ki, hogy – a felnőttekkel ellentétben – ők feltűnés nélkül megérinthetnek téged, a zsebed és a táskád pedig éppen kézmagasságba esik nekik.

A sütödés fiúk is hasonlóan gondolkodhattak, mert mihelyst a kölykök körbevettek, behívtak a pult mögé, majd a többi árussal együtt feloszlatták a gyereksereget. A platni mögött üldögélve vártam ki a soromat, és mondanom sem kell, a palacsinta most is kiválóan sikerült.

Eljött az este, a kikötőben hajóra szálltam. Rövid osztozkodás után kaptam egy zárható szekrényt. A fürdőszoba felavatása után a piacon aznap beszerzett, akciós árú mp3-lemezekkel zártam a hosszúra nyúlt napot.

Másnap a szokottnál korábban, már reggelinél összefutottam a hajón utazó másik idegennel. Ismét holland társat sorsolt mellém a véletlen, a velem egykorú David Knuttel személyében. Közösen sem tudtuk megfejteni, vajon miért van az, hogy kísérteties pontossággal mindig akkor futunk bele a következő útitársunkba, amikor már elég hosszú ideje elváltunk az előzőtől, és épp meguntuk az egyedüllétet.

Mindenesetre kölcsönösen örültünk a szerencsének, és együtt folytattuk a helyi utazóközönség tanulmányozását. Hamarosan kiderült azonban, hogy nemcsak mi fogjuk tanulmányozni őket. A találkozásunkat megneszelő személyzet kisvártatva a következő bejelentést tette a fedélzeten is megtalálható hangszórókon keresztül:

„DING-DONG! Kedves utasaink: javasoljuk, hogy ebéd utáni sétájukat föltétlenül terjesszék ki a fedélzet bal szárnyára is. Ritka csemegeként most egyszerre két albínó is van a hajón, és a korlát mellett beszélgetnek! A szokásos hellooomiszteeeeeer-mantrához és az egyéb tréfás poénokhoz felhőtlen szórakozást kívánunk önöknek. Arra azért vigyázzanak, hogy ne alapfokon gúnyolódjanak rajtuk, mert valamennyit értenek indonézül. Ezt Budiartótól, hajónk pórul járt tréfamesterétől tudtuk meg, miután rosszul sikerült poénkodási kísérletét követően kihalásztuk a tengerből. Köszönjük szépen!”

A hajón kaptunk először ízelítőt a floresi embertípusból. Megint valami merőben új dolog: ázsiai, melanéziai, pápua és kis részben portugál vonások keverednek bennük, ennek eredményeképpen különböznek valamennyi más sziget lakóitól. Flores lakosságának többsége keresztény, ez az arány érvényesült a hajón is. Így a ramadán ellenére napközben is kaptunk enni. A hajó személyzete ezen túlmenően is mindent megtett, hogy a vendégek jól érezzék magukat. Az ebéd vége felé maga a kapitány jelent meg az étteremben, és katonás tartásban a mikrofonhoz lépett. Üdvözlőbeszédet vártunk tőle, ehelyett azonban egy hirtelen mozdulattal magához intette a hajó zenekarát, és egy velőtrázó karaoke keretében elővezette Brian Adams betétdalát a Robin Hood című filmből. Az utasok kezében félúton megállt a kanál. Kapitányunk a bűncselekményt két indonéz slágerrel tetézte, majd a végén volt képe további jó étvágyat kívánni. Persze, annak azért örülni is lehet, hogy a Pelni hajótársaság nem az énektudás alapján osztogatja a kapitányi kinevezéseket.

A hajón tovább folytattam dohányos korszakomat. A cigaretta számomra nem élvezeti cikk, hiszen nem dohányzom, ugyanakkor fontos szociális eszköz, amellyel ismeretségeket lehet kötni és barátságokat lehet megszilárdítani. Még a sulawesi buszúton beszereztem egy csomag helyi füstölnivalót, amelynek felhasználásával sikerült a sofőr bizalmába férkőznöm, így az út végéig megtarthattam privilegizált kettős ülésemet. A doboz maradékával a hajón folytattam a barátkozást.

Sikerült is összeismerkednünk két kedves úriemberrel, akik új úti célt ajánlottak a figyelmünkbe. A Florestől keletre fekvő Lembata szigetvilága elsősorban hagyományos bálnavadászatáról nevezetes. Az itteni halászok technikája apró, de jellemző jegyekben eltér a balatoni kocapecások stílusától. A kiszemelt cettel 10–12 ember versenyez egy evezős csónakban, majd a szigonyos az állat hátára átugorva megpróbálja ledöfni. Elég hihetetlenül hangzik. Sajnos nem volt alkalmunk élőben megfigyelni mindezt, mert a vadászidény májustól szeptemberig tart. A térkép vizsgálata után azonban úgy döntöttünk, hogy a sűrű szigettenger közepén átvezető hajóút így is megér egy rövid kitérőt.

Késő este értünk Larantukába, a Flores szigetén található végállomásunkra, és másnap reggel akartunk újból hajóra szállni. Az lett volna szerencsés, ha szó szerint szállhatunk, a kikötőbe érve ugyanis megkapó látvány fogadott bennünket: egy nagyjából hajó alakú embertömeg ringatózott az öböl békés vizén. Na olyan nincs, néztünk egymásra, hogy mi oda feljutunk. Viszont ez a hajó volt az egyetlen esélyünk, úgyhogy félretettük a korlátozott nyugati gondolkodásmódot, és nekiveselkedtünk. Bőrfejű stílusban, néhány rossz helyen kilógó kéz és fül letaposása, valamint időnként egy-egy fog meglazítása árán sikerült a fedélzetre küzdenünk magunkat, pontosan úgy, ahogy a helyiek is csinálták. A kormányosfülke előtt aztán beékeltük magunkat a tömegbe, és megpróbáltunk barátságosan mosolyogni.

Indonézia bármely más részén hangos jókedvvel fogadták volna ezt a mutatványt. Itt fagyos tekintetek méregettek bennünket. Mint már annyiszor, ezúttal is a digitális fényképezőgépem oldotta föl a hangulatot. A közelben állókról és a kapitányról készített portrék azonnal sikert arattak, és a képeken szereplő utastársak hamarosan véd- és dacszövetséget alakítottak körülöttünk. Az út végén már azon versengtek, hogy ki hívhat meg magához bennünket.

A Lembatán tett rövid látogatásunk programja lényegében a Lile Ile nevű vendégházban véghezvitt ejtőzésből állt. Kiderült, hogy a név nem halandzsa, hanem a helyiek által használt lamaholot nyelven azt jelenti: figyeld a hegyet. Mi is így tettünk, és a vízparti ház kényelmes teraszán elnyúlva a szemközti öbölből kiemelkedő vulkánra összpontosítottuk figyelmünket.

Jimmy, a vendégház tulajdonosa nem mindennapi figura. Indonéz szülők gyermeke, de Hollandiában született, és ott is élt 30 éves koráig. Remekül beszél angolul is. Keleti utazásai során többször ellátogatott indonéz őseinek földjére, mígnem férfifejjel beleszeretett egy itteni, falusi leányzóba. Elhatározta, hogy feleségül veszi őt és letelepedik. Sutba vágva harminc év Nyugat-Európát, Jimmy megpróbált visszaindonézesedni, és ma a világ végén él, többnyire boldogan, feleségével és két kislányával. Itteni életének izgalmas epizódjait angol nyelvű, rövid novellákban papírra is vetette, ezek felolvasását nem nehéz kikönyörögni tőle. Az írások stílusa talán lehetett volna csiszoltabb, de a tartalmuk magáért beszélt. Hogyan kellett formálisan megvásárolnia feleségét a hegyi falu közösségétől; hogyan próbált meggyőzni egy életveszélyes vérszegénységben szenvedő asszonyt, hogy a bajára nem a kuruzsló ráolvasása, hanem a vérátömlesztés a megfelelő gyógymód; hogyan próbálta hiába megvédeni a kutyáit a veszettségtől rettegő, és ezért a szigeten valamennyi ebet kiirtani készülő helyiektől.

Este kiderült, hogy Jimmy elképesztő méretű videó CD-gyűjteménnyel rendelkezik. Nagyszabású mozizás után tértünk nyugovóra. Elalvás előtt az utazás kiszámíthatatlanságán morfondíroztam. Micsoda nem várt véletlen, és mégis mennyire jellemző, hogy egy igazán isten háta mögötti helyre tett, ötletszerű kirándulásunk többnyelvű beszélgetést, a házigazda novelláinak olvasgatását és a legújabb amerikai filmek megtekintését hozza magával.

Gyors mozgású, kétfős szabadcsapatunk – azaz David meg én – a hét során az ellenséget zavarba ejtő, rapszodikus helyváltoztatás taktikáját követte. Larantuka és Lembata után nyugatnak fordultunk, és elsőként a kies Maumere városába köszöntünk be. Bali óta itt találkoztam először nagyobb számú nyugati utazóval: minket is beleszámolva voltunk hatan. Az ellentétes irányba tartókkal hasznos aktuális információkat cseréltünk, szállást és kifőzdéket ajánlottunk egymásnak. Végül a szokásos, belterjes csevegés következett, amelynek keretében hihetetlen, és részben bizonyára kitalált, hátizsákos történetekkel szórakoztattuk egymást.

A vacsora helyszínéül választott étkezdében a kiszolgálás a személyzet erős kifáradásának jeleit mutatta. Ez Indonéziában nem eget rengető esemény. De ezúttal farkaséhes voltam, és a frusztrált várakozás közben egy filozofikus mélységű kecskerímben fogalmaztam meg az est gasztronómiai gyötrelmeit:

„Előbb ad a vöcsök pacsit,

mint ezek a pöcsök vacsit!”

A szigetet átszelő barangolásunk során végig busszal utaztunk. Az útikönyvünk szerint a Florest átszelő országút a világ legszebb útjainak egyike. Személyes tapasztalataim alapján azt kell mondanom, hogy ez az állítás nemhogy nem túlzó, hanem inkább eufemizmus. Flores elképesztően gyönyörű. Igaz, mi nemcsak ezért mentünk busszal, hanem azért is, mert nem volt más választásunk.

Péntek estére sikerült eljutnunk itteni fő úti célunk, a Kelimutu vulkán lábához. A hegy alján található Moni községben vertünk tábort. Másnap hajnalban egy benzinszagú, öreg teherautó felvitt bennünket nyolcadmagunkkal a betonút végéig, ahonnan rövid gyalogösvény vezetett a kilátóhelyhez. A túra sportértéke tehát a nullához konvergált, de nem bántuk.

A Kelimutu szabálytalan kráterében három egymástól független, nagyméretű tó található. Ezek felszínén jól megfigyelhető a fürdőkád-effektusként ismert, pajkos jelenség: a tavak vize alulról, a vulkánból hatalmas szellentések formájában újra és újra bugyborékoló gázinjekciókat kap. Az így kialakuló ősleves különféle anyagokat old ki a kráter falából. A váratlan végeredmény az, hogy mindhárom tó más színű! A színek az évek során lassan, de folyamatosan változnak. Jelenleg a legnagyobb tó türkizkék, míg a másik kettő sötétbordó és kólaszínű. Körülöttük holdbéli táj, akár egy sci-fiben.

Megfigyelőállásunkból mindhárom tavat látni lehetett, először még csak sötét árny formájában. A hegycsúcsra érve a társaság először halk beszélgetéssel próbálkozott, de napkeltekor elakadt a szavunk, és némán néztük, ahogy az erősödő fény fokozatosan láthatóvá festi a krátertavak vizét. Ámulatomat az a cinikus gondolat sem tudta tönkretenni, hogy két liter vodka ellenében bármelyik Bajkál-tó melletti festékgyár éjjeliőre hasonló színeket tudna produkálni. Igaz, gigantikus szellentéseket nem.

Még aznap délelőtt szedtük a sátorfánkat, és elbúcsúztunk Monitól. Egyrészt ezt kívánta a fentebb ismertetett hadi stratégiánk, másfelől azt szerettük volna elérni, hogy a hétvégét már az adekvát nevű Ende városában kezdhessük. Ezen fölül a távozást a magam részéről az előző esti vacsora is motiválta. Maradás esetén ugyanis a házinéni csodálatos főztje komoly visszaeséssel fenyegette volna a saját magam áramvonalasítására kiírt, igazán biztatóan haladó projektet.

De ha már itt tartunk, álljunk meg egy pillanatra. Bár imitt-amott már tettem tétova utalásokat bizonyos elfogyasztott finomságokra, eddig nem szenteltem külön figyelmet az indonéz konyhaművészetnek. Ez az állapot azonnali korrekcióra szorul, mert számos olyan ételt és italt kóstoltam, amelyek említést érdemelnek.

Az indonéz menü rengeteg kínai eredetű ételt vonultat föl. Közéjük tartozik a kedvencem, a többször megénekelt, mie goreng nevű tésztaétel is. Egy másik izgalmas fogás a kangkung, amelynek tálaláskor már nehezen következtethetünk az eredetére. Amennyiben szárazon készítik el, akkor a fonnyasztott karalábétól a dinsztelt lapulevél-falatkákig bármire emlékeztet. Ha bővebb lére eresztik, akkor pedig olyan, mintha Matula bácsi néhányszor meghúzná a gereblyét a hínárosban, majd felszolgálná az eredményt. A valóság az utóbbi hasonlathoz áll közelebb. A kangkung nevének változatos angol fordításai között láttam már vízi spenótot és mocsári káposztát is. Nem hagyott nyugodni a titok, és egy alkalommal a piacon utánajártam a nyers valóságnak. Jelentem, a friss kangkung úgy néz ki, mintha egy üreges hagymaszárra repkényleveleket erősítenének. Vadon nő, és tömegével szedhető a vízpartokon, ezért felteszem, hogy nem is nagyon termesztik. Fokhagymával, szójaolajban elkészítve rendkívül ízletes és egészséges eledel.

Megérkezett a monszun (Indonézia)

A kormány által is ösztönzött belső migráció áldásos hatása, hogy minden szigeten megtalálhatók valamennyi másik sziget szakácsai. Számos indonéz régiónak megvan a saját specialitása, amelyet országszerte kedvelnek. Sulawesi déli régiójának híres főztje például a Coto Makassar leves, amelyet külön erre szakosodott kifőzdékben árusítanak. Az ízletes alapleves mellé tojást, fűszereket és trükkös pálmalevél-tasakokba kötött, főtt rizst szolgálnak fel. A tájékozatlan utazó előtt viszont akár örökre rejtve marad a Coto Makassar igazi titka: jelesül az, hogy bivalybelsőségből készítik.

A szigetek közötti, indonéz ételexport legsikeresebb példája a padang konyha. Ez nem is ételfajtát, hanem egy egész étkezési stílust takar, amely a hasonnevű szumátrai városról kapta a nevét. Lényege, hogy rengeteg különféle, előre elkészített zöldség- és húsételt tálalnak kis tányérokban a vendég elé, aki kedvére válogathat saját svédasztaláról. Az étkezés befejeztével az érintetlenül hagyott fogásokért nem kell fizetni. A padang ételeket általában hidegen fogyasztják, de csípősségük miatt ez nem tűnik föl a vendégnek. A fogások többségének nem is árt, hogy nem melegek, bár a kirakatba tett, zsírjukba fagyott különlegességek nem mindig vendégcsalogatók. Én szeretem, és viszonylag jól bírom a csípős ételeket, ezért kedvenc szórakozásom, hogy tapasztalatlanabb nyugati útitársaimat egy padang kifőzdébe invitálom, majd figyelem az arcukat, amikor lenyelik az első falat chilis halat.

Vannak azután olyan regionális specialitások, amelyek érthető módon nem futottak be fényes országos karriert. Manadóban például tűvé tettem a város éttermeit, hogy a három helyi különlegesség – a kutya, a denevér és a patkány – közül legalább az egyiket megkóstolhassam. Mindhiába. Végül egyedül kutyahúst találtam a tomohoni piacon, azt is csak egyben és füstölve; a füstölés közben összehúzódó bőr bizarr vicsorba torzította az eb utolsó arckifejezését. Kóstoló helyett maradtam a fényképezésnél.

Az italok világa sokkal egyöntetűbb, mint az ételeké. A kulcsszó itt a manis, ami magyarra fordítva édeset jelent. Az indonézek bármilyen ital elkészítését azzal kezdik, hogy az adott poharat, csészét vagy bögrét félig feltöltik folyékony cukorral vagy édes, sűrített tejjel. Ez annyira általános szokás, hogy amikor nem figyelnek oda, szerintem véletlenül még a sörnek is megágyaznak így néha.

A tea és a kávé alapértelmezésben szirupos jellegű. Ezt elkerülni csak úgy lehet, ha a rendelésnél előre szólunk, hogy italunkat cukor nélkül kérjük. A turisták által nem látogatott helyeken ezt az érthetetlen hozzáállást elsőre általában nem is értik meg. Azután meg nem hiszik el. Két-három visszakérdezés után (velem előfordult, hogy a biztonság kedvéért a konyhából is visszajöttek még egyszer) végül rendkívül ünnepélyes arccal szervírozzák a cukor nélküli kávét. Az indonézek azonban nagyon a szívükön viselik a vendég sorsát, és sokan még kérésre sem hajlandók a nevüket adni ilyen kegyetlen bánásmódhoz; ilyenkor csinos kis tartóban, suttyomban mégiscsak elhelyeznek az asztalunkon egy negyed kiló cukrot, hátha jobb belátásra térünk. Ezt követően a hely teljes személyzete megjelenik a háttérben, és lopva figyelik, hogy tényleg megisszuk-e az ihatatlan italt. Volt úgy, hogy az üres teáért fizetnem se kellett: azt mondták, hogy csak a cukor kerül pénzbe.

Az indonéz gyümölcsválaszték világverő. És nemcsak azért, mert annyiféle ismeretlen, egzotikus finomság sorakozik a piaci standokon, hanem mert még a legegyszerűbb banán vagy narancs is a sarokba állít mindent, amit odahaza ezen a néven forgalomba hoznak.

A legérdekesebb felfedezésem az avokádó-dzsúz. Ez szintén Sulawesi specialitása. Az avokádót összemixelik jéggel meg mindenféle extrákkal, majd jelentős mennyiségű csokiszósszal és kakaóporral leöntve szervírozzák. Kivételes élvezet. Ennek megfelelően az árát is megkérik: egy hatalmas bögrényi belekerül vagy hatvan forintba! Ez érzékeny érvágás a többi gyümölcshöz képest, amelyekből ennyi pénzért egy napi (banánból pedig egy heti) adagot is megvásárolhatunk a piacon, ha nem hagyjuk magunkat nagyon átverni.

Végezetül, a bolti italválasztékhoz is kötődik egy érdekes kalandom: a calpico. Ez a márkanév japán licenc alapján gyártott, erjesztett tejből készített üdítőitalokat takar. Vagy ötféle ízben és szénsavval dúsítva is kapható; a vadhajtásokat azonban érdemes elfelejteni. Kipróbáltam őket, és mindegyiknek rágógumi- vagy fogkrémíze van. Egyedül a minden csicsa nélküli, fehér dobozos alapváltozatot méltassuk figyelemre – de azt aztán nagyon! Nem kell megijedni: ennek az erjesztett tejnek semmi köze a félelmetes aromájú mongol kumiszhoz. Finoman savanykás, könnyű üdítőitalról van szó. A Calpico egyetlen, bár kétségtelen hátránya a külleme, amennyiben háromnapos mosogatólére emlékeztet. Nem is átlátszó üvegben árulják, hanem fémdobozban vagy papírcsomagolásban.

Moniban hosszas útszéli várakozás és a dugig tömött buszok utáni, rezignált integetés után felkönyörögtük magunkat az egyik zsúfolt jármű tetejére. Onnantól kezdve a Rómába bevonuló Hadrianus pózában tettük meg a másfél órás utat egy mély völgy oldalában. Fenséges, mégis kedves mosollyal integettünk a felénk üvöltő gyerekeknek, miközben a drámai táj és a tucatnyi vízesés láttán újra és újra lehulló állunkat keresgéltük a csomagjaink között.

Endébe érve becéloztuk az ismerős utazók által ajánlott szállást. Az amúgy barátságos kis szobánk falán azonban levédetlen szellőzőnyílásokat fedeztünk föl a mennyezet közelében, ezért a szolgálatkész recepciós fiúval karöltve akrobatikus gúlagyakorlatokba kezdtünk. Harsány csatakiáltások közepette, egy kalapács és ipari mennyiségű szög segítségével jelentős, de még nem engedélyköteles módosításokat hajtottunk végre az épület szerkezetében és egymás mutatóujján. Az infrastruktúra előkészítése után kifeszíthettük szúnyoghálóinkat. Tíz perc sem telt el, mire békaszerűen ellapult, lüktető ujjakkal, de a jól végzett munka örömével kiléptünk a hűvös éjszakába.

Tudtuk, hogy Endében van internet, ami Floresen nem magától értetődő dolog. Ám megtalálni a helyet, ahol az internet lakozik, már nem volt olyan egyszerű.

Ázsiában kérdezősködni általában véve sem egyszerű dolog. Nem annyira a nyelvi korlátok, mint inkább az udvariasság eltérő értelmezése miatt. Amikor a keleti ember egy kérdésre válaszol, akkor nemcsak az információ közlését tartja feladatának. Legalább ennyire törekszik arra is, hogy ne okozzon csalódást a kérdezőnek, főleg, ha az nála magasabb rangúnak tekintendő.

A fehér turistát eleve magas pozícióba helyezik a képzelt ranglétrán, ennek megfelelően a helyiek óvakodnak attól, hogy negatív értelemben válaszoljanak nekünk. Ezért aztán az eldöntendő kérdésekre szinte mindig igenlő felelet érkezik, függetlenül annak valóságtartalmától. Nemmel válaszolni ugyanis egyenlő lenne a nagy ember meghazudtolásával, ami az imént ismertetett hozzáállás miatt súlyos faragatlanságnak minősülne.

A tapasztalatlan utazó gyakran beleesik ebbe a csapdába. Ha azt kérdezi: „Mikor megy a következő busz a városba?”, akkor a helyiek bátran megmondják neki, hogy majd jövő pénteken. Ha viszont a kérdés így hangzik: „Ugye, megy még ma busz a városba? Nekem nagyon fontos lenne!”, és ehhez még kellően kétségbeesett arckifejezés is társul, akkor a válasz „Igen, hát persze” lesz, szigorúan udvariassági alapon. A nem megfelelően föltett kérdéssel tehát gyakorlatilag megakadályozzuk a helyieket abban, hogy valós információt adjanak, és mégis arcvesztés nélkül jöjjenek ki a számukra kínos szituációból. Ha választásra kényszerítjük őket az igazmondás és a vélt elvárásainknak való megfelelés között, akkor többnyire az utóbbi mellett döntenek.

Ezt egyébként könnyű letesztelni. Egyszerűen csak föl kell tenni egy ellenkező tartalmú eldöntendő kérdést is: „Szóval akkor az elkövetkező napokban nincsen busz a városba, ugye?” A válasz ebben az esetben is igen lesz. Pedig a beszélgetőpartnerünk nem idióta, csak illemtudó.

A tapasztalataim szerint ez a gondolkodásmód az amerikaiakat hozza a legtöbbször zavarba. Valószínűleg őket nevelik a leginkább arra, hogy kertelés nélküli, őszinte válaszokat adjanak és várjanak el cserébe. Az amerikai-ázsiai párbeszéd ezért rengeteg vidámság lehetőségét rejti magában. A helyzet fonákságát rövid példabeszédben világítom meg nektek:

Persze bőven volt még hely nekünk is (Indonézia)

Képzeljük el, hogy egy ázsiai turista Amerikában járva megszomjazik, de tévedésből egy vasboltba nyit be üdítőért. Ekkor körülbelül az alábbi beszélgetés játszódik le vevő és eladó között:

– Jó napot.

– Jó napot! Miben segíthetek?

– Egy dobozos kólát szeretnék.

– Elnézést uram, ez egy vasbolt. Sajnos nem tartunk élelmiszert.

– Ó, ezer bocsánat, nem vettem észre. A viszontlátásra.

– Semmi probléma, uram. Minden jót!

És ezzel a helyzet rendeződik is. Most azonban fordítsuk meg a dolgot: egy szomjas amerikai turista lép be egy ázsiai vasboltba, ahol az eladót köti a „nem” kimondásának tilalma. Az amerikai nincs tisztában ezzel, és a saját nyugati stílusában szeretne kommunikálni, amivel lehetetlen helyzetbe hozza az ázsiait:

– Jó napot kívánok.

– Tisztelettel üdvözlöm, kedves uram! Szép jó napot! Mivel szolgálhatunk Önnek?

– Egy dobozos kólát kérek, ha lehet.

– ...

– Khm. Tehát egy dobozos kólát kérek szépen.

– ... Jó napot! Szeretettel és tisztelettel köszöntöm Önt szerény boltunkban!

– Köszönöm, igazán kedves. Egy dobozos kólát szeretnék vásárolni.

– ... Üdvözlöm Önt ebben a szerény vasboltban. Igyekszünk kiszolgálni vásárlóink igényeit.

– Nagyszerű. Akkor én egy dobozos kólát kérek.

– Igen, Ön jól látja, ez itt egy VASbolt.

– Nem baj. Én csak kólát szeretnék.

– Széles választékunk az Ön rendelkezésére áll. A szögektől a szerelvényekig mindenből gazdag a készletünk. Amink csak van, mindent szívesen adunk.

– Kóla van?

– Van itt minden: csavarok, drótok, szerszámok.

– És dobozos kóla?

– Hogyne, természetesen edényeink is vannak.

– Remek, de engem most nem érdekelnek az edények. Csak egy kólát kérnék, köszönöm. Majd megiszom a dobozból.

– Nagyszerű: remek fém szerszámos dobozunk is van!

– És kólájuk? Az nincs?

– ... Úgy érti, nekünk?

– Igen, persze hogy úgy értem.

– ... Ó igen, hát persze.

– Szóval van?

– Igen, hát persze, hogy úgy érti. Nekünk.

– Uram, nézze, ne szórakozzon itt velem. Van kóla vagy nincs kóla?

– Igen.

– Van vagy nincs?

– Igen.

– Most mi igen?

– Igen. Hát persze.

– Szóval nincs kólájuk?!

– Ön egy vasboltban tartózkodik. Széles választékunk az Ön rendelkezésére áll.

– Szarok a vasboltjukra. Nekem kóla kell!

– Köszönöm.

– Ide figyeljen, ember: ha nincs kóla, mondja meg. „Nincs. Nem tudok adni.” Így, egyenesen.

– Igen!

– Az Isten szerelmére: ha igen, akkor viszont miért nem ad kólát?

– Örülök, hogy látogatásával megtiszteli VAS-boltunkat.

– Hát ez egyszerűen nem igaz! Maga nem képes kimondani azt a szót, hogy „nem”?

– ...

– Na, tessék: ki tudja mondani azt, hogy „nem”?!

– ... Igen.

– Akkor mondja ki. A mindenit. Mondja ki, de most rögtön!!

– ... Igen.

– Na, nekem ebből elegem van. Tudja, micsoda maga? Egy csökkent értelmű idióta. Na erre mondja azt, hogy igen!

– ... Köszönöm.

– Na jó, hagyjuk ezt. Akár van kólája, akár nincs, már nem érdekel. Megyek is, és nem veszek magától semmit!

– Nem probléma, uram. Máskor is szívesen látjuk!

Nos, ennél valamivel kisebb nehézségek árán végül is eljutottunk az endei postára, ahol épségben megtaláltuk az internetet. Haladéktalanul munkához láttam. A több órán át tartó, géppuskaszerű billentyűkezelésemet elhűlve figyelte a többi, ott tartózkodó ügyfél. Az útinapló legfrissebb bejegyzésének elkészítése után pedig a legjobb endei rizs- és tésztakifőzdében koronáztuk meg az estét. A helyiek útmutatását követve jutottunk el oda: minden kérdésünket okosan fogalmaztuk meg, úgyhogy nem is volt gondunk a navigációval. Happy Ende!

TIZENHAT

A jó hír az, hogy a komodói sárkányok több mint négy éve nem haraptak meg turistát. A rossz pedig az, hogy négy napja miattam kellett újrakezdeni a számolást.

Nehezen hihető alpesi reggeli Flores közepén (Indonézia)

Az egészében véve szerencsés kimenetelű incidens valójában nem is Komodo szigetén történt. Attól nem messze található Rinca, a másik sziget a kettőből, ahol a sárkányok még szabadon élnek. Mivel ez sokkal közelebb van Floreshez, nyolcadmagammal kibéreltünk egy hajót, és ide szerveztünk kirándulást.

A sziget egész területe nemzeti park, ahová csak hivatalos vezetővel lehet belépni. A minket kísérő fiúk viszonylag rövid kutakodás után rá is bukkantak az első sárkányunkra. A közel kétméteres nőstény a déli hőség ellenére sem bújt el a sűrűbe hűsölni, hanem a mezőn, teljes díszben várta a bámulni és fotózni vágyó csapatunkat. A társaság egyes, rosszindulatú férfitagjai egyértelmű nemi karakterisztikát véltek felfedezni a viselkedés mögött. Később észrevettünk egy jóval nagyobb hím példányt is, amely – mintha csak az iménti férfisoviniszták állítását akarta volna alátámasztani – a bokros, árnyékos sűrűben húzta meg magát.

Nos, én ehhez a második sárkányhoz merészkedtem túl közel. Csak magamat hibáztathatom, mert a vezetőnk még meg is kocogtatta a vállamat, hogy húzódjak távolabb. Az állat látszólag csukott szemű, mozdulatlan szendergéséből egy szempillantás alatt a bokámhoz kapott. Nem harapta ketté a lábamat, még csak el sem törte. Csupán átszakított rajta egy eret a fogaival, és nem eresztette el.

A komodói sárkányokról tudni kell, hogy rendszerint kivéreztetéssel ölnek.

Hála az égnek, vezetőink értették a dolgukat. Azonnal ugrottak – bár először ösztönösen az ellenkező irányba –, és a náluk lévő, nagy botok segítségével lefeszegették rólam az állat állkapcsát. Ezután összeterelték a csapatunk fél négyzetkilométeres területen szerteszaladt tagjait, és azonnali hatállyal lefújták a túrát. Csak egy hajónk volt ugyanis, és azzal most már engem kellett kórházba vinni. Nem volt nagy bajom, a saját lábamon gyalogoltam a kikötőbe. Viszont a sárkány nyála állítólag emésztéskönnyítő anyagot tartalmaz, amelytől az élő hús elég gyorsan elkezd rothadni. Mihamarabb szérumot kellett kapnom.

Azóta már túl vagyok rajta. Ha szerencsém van és a fognyomok nem múlnak el teljesen, akkor lesz egy férfias történetem az unokáim számára.

Nos, hát valahogy így kezdeném a mai bejegyzésemet, ha hihetőnek tűnő fikciót szeretnék írni. Sikerült?

Töredelmesen beismerem, hogy a fentiekben elővezetett történet egyetlen apró eleme a fantáziám szüleménye. De tényleg csak egy: a harapás. A többi stimmel. Valóban sikerült karnyújtásnyi közelségbe kerülnöm ezekkel az őslénynek kinéző óriásgyíkokkal. Ők persze ügyet sem vetettek a bokámra. Ám a találkozás hangulata és Rinca szigete a drámai végkifejlet nélkül is a Jurassic Parkot idézte.

Az útinaplóm folytatása azonban bokaharapás nélkül is nehézségekbe ütközött, s hogy elmondhassam, miért, kicsit vissza kell mennünk az időben. Moniban a házigazdáink – a csodaszakács néni és családja –, amikor megtudták, hogy egyetlen éjszaka után továbbindulunk, akkor mindent, még az igazságot is félretéve próbáltak további maradásra és pénzköltésre bírni bennünket. Elmagyaráztuk nekik, hogy az internet miatt igyekszünk Endébe. Erre habozás nélkül közölték, hogy mivel szombat van, az internetterem bezár, mire mi odaérünk; másnap pedig, vasárnap lévén, ki sem fog nyitni. Tehát maradjunk nyugodtan náluk a teljes hétvégére. Mondanom se kell, hogy az állításaikból összesen annyi volt igaz, hogy tényleg szombat volt.

Azt viszont sikerült elérniük az akcióval, hogy azóta minden érdeklődőnek ellenjavalljuk a helyet. Nem bosszúból. Hanem mert errefelé amúgy is minden bizonytalan, ezért a megbízható, friss információ a legfontosabb egy utazó számára. Egy hazudós szállásadó tehát szigorúan kerülendő.

A Floresen töltött két hét egyik fő élménye a Balekok című film amatőr remake-jének testközeli megtekintése volt. A főszereplők nem helyiek voltak, hanem egy átmenetileg szintén velünk utazó páros. Legyenek ők Feleség és Férj – a Házaspár. Kalandjaik ékesszóló példái annak, hogy mennyire célszerűtlen dolog bizalmatlanul, izomból utazni Délkelet-Ázsiában.

Még a maumerei buszon ismerkedtünk meg velük: stílszerűen éppen nézeteltérésük támadt a személyzettel a buszjegy árát illetően. Ez önmagában még nem lenne különleges dolog, időnként minden Indonéziában utazóval előfordul. Az már kevésbé, hogy ebben az esetben egyértelműen a személyzetnek volt igaza.

Moniban, aznapi utunk végállomásán a Házaspár hozzánk csapódott, és együtt mentünk a szállásunkra. Intelligens és kedves embereknek bizonyultak. A vacsoránál elővezették addigi kalandjaikat. Sulawesi szigetén léptek először indonéz földre. Rezignáltan tapasztalták, hogy a papírra vetett menetrend errefelé mit sem ér, ennél fogva az aprólékosan felépített időtervük már a megérkezés pillanatában borul. Az első szembejövő helyi lakosnak nekiszegeztek egy kényszeredett mosolyt, majd angol nyelvű társalgásba elegyedtek vele. Bár előző állomáshelyük Malajzia volt, ahol felszedtek némi helyi szókincset (a maláj és az indonéz nyelv alapszinten majdnem azonos), társalgás közben gondosan kerülték ezek használatát, pedig akkor alkalmi informátoruk minden bizonnyal megértette volna őket. Ehelyett feltették mindazokat az igen-nem kérdéseket, amelyek veszélyeire épp az elmúlt kiadásban hívtam föl a figyelmeteket. Ennek eredményeképpen órákat vártak hiába egy nem létező buszra, miközben lekésték a néhány sarokkal távolabbról induló valódi járatot.

Végül eljutottak a temetési ceremóniáiról híres Toraja vidékére. Odaérkezésükkor az előző ceremónia éppen véget ért, a következő pedig tervezett továbbutazásuk időpontjában kezdődött. Ők azonban addig erősködtek, amíg egy helyi idegenvezető valahogy mégiscsak ráállt, hogy elvigye őket egy túrára. Értelemszerűen csak a legutóbbi ceremónia hűlt helyére tudta elkalauzolni őket. Az ott talált hatalmas, beszáradt vérfoltok nem tudták igazán visszaadni a rengeteg állat leölésével járó ünnepség eredeti, vérfagyasztó pompáját.

Házaspár fogta a hátizsákokat, és csalódottan állt tovább az általam is bejárt Ujung Pandang városába. Ott történetünk szempontjából eseménytelen napok következtek. Igaz, Férj egy ízben beült egy vendéglőbe, és az angolul nem tudó pincértől grammatikailag bumfordi angolsággal rendelt egy olyan fogást, amely nem is szerepelt az étlapon. Egy óra múlva, amikor a körülötte lévő asztaloknál már több váltás vendég megfordult, evett, fizetett és távozott, ő még mindig a vizespoharat szorongatta a kezében. A pincér persze nem értette meg egyetlen szavát sem, ezért nem is készítettek neki semmit, de a nagy fehér embert udvariasságból mégsem akarták elküldeni, inkább türelmesen megvárták, míg észreveszi magát.

Amikor eljött a következő indulás napja, Házaspár taxit fogott. Ravasz róka módjára nem hitték el a lustának tűnő sofőr magyarázatát arról, hogy a távoli kikötőben látható hajó még nem az ő hajójuk. Odavitették magukat a dokkhoz, felszálltak a hajóra, és jeggyel a kezükben jelentkeztek a kabinjukért. Az angolul beszélő, udvarias recepciós először azt közölte velük, hogy a hajó perceken belül indul. Majd hozzátette: viszont ha most azonnal elindulnak a kijárat felé, akkor elképzelhető, hogy még időben le tudnak szállni, és akkor nem kell pótdíjat fizetniük egy kétnapos, céljukkal ellenkező irányba tartó hajóútért. Ráadásul akkor a szomszédos dokkban kényelmesen bevárhatják a saját hajójukat, amely csak később érkezik a kikötőbe.

Házaspár lélekszakadva rohant és leszállt. Néhány óra múlva, a távoli hajókürt hívószavára újabb taxit fogtak. Az előzőhöz hasonlóan lustának tűnő sofőr ezúttal azt próbálta bemagyarázni nekik, hogy a szomszéd dokkhoz vezető néhány lépést érdemesebb gyalog megtenniük. Másik dokk azonban a láthatáron nem volt, ezért Férj kiharcolta, hogy beülhessenek az autóba. Húszperces út után végül megérkeztek a helyes hajóhoz. Beszálltak, kivették a kabinjukat, lepakoltak. Ezután megkönnyebbülve kisétáltak a felső fedélzetre, ahonnan megtekinthették, amint az iménti sofőrjük benzinspórolás céljából üresben visszatolja az autóját a húszméternyire, egy kikötői épület takarásában található kiindulási pontjukra.

A fenti történeteket hallva nem ragaszkodtunk hozzá, hogy Házaspár a továbbiakban is velünk tartson, így másnap szem elől tévesztettük őket. Endéből Bajawa városába utaztunk tovább. Az alacsony tetejű buszban ezúttal sem volt szabad ülőhely, ráadásul zuhogni kezdett az eső, így a múltkori, tetőn utazós figura sem jöhetett szóba. Végül az öt órából három és felet a „Várj, megnézem, mi szorult a kulcslyukba” néven ismert testhelyzetben töltöttem el.

A maradék másfélben még súlyosbodott is a helyzet. A fejem végképp beszorult a tömegbe, és elöl, közvetlenül a sofőr háta mögött töltötte ki a rendelkezésre álló, csekélyke légteret. Két hatalmas hangfallal néztem farkasszemet. Mivel teljesen elzártam előlük a busz többi része felé való érvényesülés lehetőségét, minden hangerejüket rám összpontosították.

Kétlem, hogy el tudjátok gondolni az effajta zenei sokkterápia hatását. Ha mégis meg akarjátok próbálni, akkor abból induljatok ki, hogy az indonéz könnyűzenéből már az is túl sok, ha valaki a szomszéd utcában hallgatja fejhallgatóval. Ötszáz watton és tízes hangerőnél pedig egyszerűen nincsenek rá szavak. A dobhártyám percek alatt elhamvadt; azt követően csak az ütemre behorpadó szemgolyóim verték a taktust. Egy-egy, kiváltképp katartikus zenei megoldásnál a sofőr műélvezete jeléül félrerántotta a kormányt. Ilyenkor közvetlen közelről, villámgyorsan beleszagoltam az egyik hangfal membránjába, miközben fél szemmel megvizsgáltam a másik tekercselését; majd az ellenőrzés eredményétől függetlenül, oldalvást lefejeltem az ablaküveget. Egy ideig ott is ragadtam a keletkező vákuum miatt, végül a fülem tapadókorongos nyílvessző módjára, hangos cuppanással nyomáskiegyenlítést és rugalmas elszakadást hajtott végre, és ekkor visszalendültem a kiinduló helyzetbe. Jó buli volt.

Kapaszkodni persze nem állt módomban. A két kezem valahol derékmagasságban leragadt, és a busz közepe táján, vaktában próbáltam velük fogást találni. Igyekeztem a vidám oldaláról megközelíteni a helyzetet. Jólesőket tapintottam jobbra-balra. Pajkosan megpöcköltem néhány fülcimpát, meghuzigáltam egy-egy kezem ügyébe akadó pajeszt, bajszot, abban a tudatban, hogy az emberi testrészek hihetetlen kuszaságában úgysem derül ki soha, hogy ki volt a tettes. Csak remélni tudom, hogy az orgiasztikus, vaksi tapizás közben egyetlen hölgynek sem gázoltam a becsületébe. A lábaimról, amelyek valahol a busz hátsó traktusában, önfeledten kontráztak a szemeim által diktált ritmusra, azóta sem tudok sokat mondani, mert igen hamar letaposták róluk a szandált és az idegvégződéseket.

Bajawában ronda, esős, és meglepően hideg, már-már pulóveres idő fogadott bennünket. Tudom, hogy megrázó ilyet olvasnotok az otthoni, balzsamos Télapó-időben, de a hőmérséklet talán még a húsz fokot sem érte el! Látogatásunkat szigorúan egyetlen éjszakára korlátoztuk. Annál is inkább, mert a szállásunk pocséknak bizonyult. A beázott falú, dohos szobám egyetlen pozitívuma az volt, hogy ragyogóan tiszta, fehér csempe borította a padlót, ami kitűnő látási viszonyokat biztosított. Ezért eső alatti unaloműzés céljából, megfigyelőként részt vettem az ágyam alatt ideiglenesen állomásozó vándorhangya-alakulat hadgyakorlatán.

A testméretüket tekintve kihívásokkal küzdő, ám ezt a hátrányt meggyőző számbeli fölénnyel kompenzáló rovarharcosok impozáns menetoszlopban masíroztak föl s alá. Ténykedésük egy ideig üres formagyakorlatnak tűnt. Aztán visszatértek és jelentettek a felderítőik, akiket korábban észre se vettem. Innentől kezdve a manőver jól láthatóan a hátizsákomban tárolt hadtáp-ellátmány megszerzésére irányult. Gyorsan felugrottam, és még időben sikerült minden cuccomat a székre vagy az ágyra dobálnom.

Az éjszakát a szomszéd ház álmatlanságban és vélhetően székrekedésben szenvedő kakasának szakadatlan panaszkodása színesítette. Ezt én csendben tűrtem. Nem úgy a ház disznai, akik több ízben éles visítással adtak hangot nemtetszésüknek. Nem tudtam mire vélni ezt a nagy éji zenebonát. Reggel aztán kiderült, hogy még előző este megérkezett a szállásunkra a napok óta nem látott Házaspár is. Azonnal értettem mindent. Ők kapták az egyetlen olyan szobát, ahol még a folyóvíz sem volt elérhető, viszont a szoba fekvéséből adódóan az első sorból élvezhették az egész éjszakás koncertet. Mivel ők sötétben érkeztek, velem ellentétben nem vették észre az ágyuk alatt megbúvó hangyacsapatokat, így reggel eltekinthettek a felhalmozott banánkészletük további hasznosításától.

Bajawa után Ruteng volt a következő állomásunk. Az idő változatlanul nem kényeztetett el bennünket, a szállástól viszont hanyatt estünk. Képzeljetek magatok elé egy hibátlan, hangulatos, fából épített síszállást. Az Alpok hegyei között talán nem nagy szám az ilyesmi, de Indonéziában bizony az! A tulajdonos érkezésünkkor személyesen üdvözölt bennünket, majd kijelentkezéskor újra megjelent, hogy elbúcsúzzon. A reggeli olyan volt és úgy tálalták, hogy nem szégyellem bevallani: japán turista módjára lefényképeztem. Minden szép volt, minden jó volt, mindennel meg voltunk elégedve.

A barátságos városka komoly szépséghibája volt viszont az az étterem, amelyet vacsoránk helyszínéül szemeltünk ki. Ez pech, mert korábban egyszer sem nyúltunk mellé. No de találjátok ki, hogy vajon kikkel vacsoráztunk aznap! Könnyítésül elárulom, hogy az egyikük ugyanolyan tésztát rendelt, mint én – erre nekem kihozták az ételt, ő pedig egy feleakkora tányéron, szemlátomást instant cérnából készített förmedvényt kapott helyette.

Mesés szállásunk még házi mozival is rendelkezett. David ragaszkodott hozzá, hogy a saját szemével is meggyőződjön azon állításom igazáról, amely szerint a Tomb Raider az évtized legrosszabb filmje. A filmben látott jelenetek kapcsán kambodzsai úti élményeink felidézésével és a hátizsákos, kelet-ázsiai vándorélet általános dicséretével fejeztük be a napot. Másnap reggel, már hat óra előtt David szöszmötölésére ébredtem. Már az éjszaka folyamán is hallottam, hogy sokat hánykolódott az ágyában. Most egy széken ült, és a hátizsákját lapogatta. Nem akart direkt felébreszteni, de szemlátomást örült, hogy már nem alszom, és elhúzhatja a függönyöket. A gyorsan erősödő reggeli fényben láttam, hogy az arca halottsápadt, a szeme viszont vérvörös:

– Mi a baj?

– Nem fogod elhinni.

– Azért próbáljuk meg.

– Na jó, de nem írhatod meg a naplódban.

– Rendben, megígérem!

– Képzeld, hajnal kettőkor arra ébredtem, hogy kiver a hideg veríték. Azt álmodtam, hogy tél van, eső és Hollandia. Én pedig account manager vagyok valami cégnél. Na, azóta nem merek visszaaludni.

A sárkány lába (Indonézia)

Rutengtől már napsütésben búcsúztunk. David megelégelte a megfelelően kiszínezett történeteimet, hogy mikor, hol és hogyan utaztam a busz legelején, és besírt minket a vezető melletti kettős ülésre. Kölcsönös rituális cigaretta-, banán- és cukorkaajándékozás után egy csapásra a sofőr barátai lettünk. Elsőrangú megfigyelőállásunkból, akarom mondani ülésünkből, mindent láttunk. Apró falucskákon hajtottunk keresztül, amelyeket a manggarai törzs tagjai laknak. Bár majdnem minden korábbi állomáshelyünk is egy-egy külön törzsi vidék központja, ezt azért említem külön, mert a manggaraik különlegesen érdekes és szép emberek. A vonásaik nem ázsiaiak, és nem is a negroid pápuákra vagy a keverék malukuiakra hajaznak. Engem leginkább az észak-afrikai pásztornépekről készült képekre emlékeztettek.

Az útikönyvünk által Floresre ígért, csontzörgető utak rémhíre egészen idáig nem bizonyult megalapozottnak. Ruteng után kacskaringós, de továbbra is jó minőségű hegyi utakon haladtunk. Végcélunk, Labuanbajo előtt tíz kilométerrel aztán egy valóban rázósabb szakasz következett, de az semmiképpen sem indokolt egy általános lesújtó kritikát. Mi a busz elején inkább csak láttuk, mint éreztük a gödröket. Az ismét velünk utazó Házaspár azonban mindenre számítva a jármű hátsó tengelye mögött foglalt helyet, így ők kedvükre tesztelhették a spontán katapult-szimulátor lehetőségeit.

Labuanbajo egy poros kis falu. Ezen meglepődtünk, mert valamilyen okból inkább egy városkára számítottunk. A település egy gyönyörű öbölben fekszik, amely tele van szigetekkel. Kikötőjében még a Pelni nagy hajói is megállnak. Rengeteg a búvárkodásra alkalmas hely. Ezen felül itt van az egyik kiindulópontja a komodói sárkánytúráknak is. Magyarán, turisták hada kellene, hogy nyüzsögjön errefelé, ami általában az infrastruktúra kiépítését is magával hozza.

Ezzel szemben csak turisták voltak, szolgáltatások nem nagyon. A szállásunkon elfoglaltuk kies bungalónkat, majd a bejelentkezés során összefutottunk régi moni ismerőseinkkel, egy kedves norvég párral. A fiú, Thomas, vigyorgó arccal megjegyezte, hogy a toalettről jövet az egyik bungalóból veszekedés hangját hallotta valami nem működő tussal kapcsolatban: csak nem velünk van a Házaspár is?

Ifjú viking barátainknak köszönhettük a sárkánytúrát is. Eredetileg egy 4 napos hajóút keretében terveztük a komodói látogatást. Én időhiány miatt elég hamar kénytelen voltam lemondani a lehetőségről. David pedig néhány korábbi résztvevő panaszát meghallgatva döntött úgy, hogy nem kér a hosszú verzióból. Másnap kiderült, hogy a szintén időzavarban szenvedő norvégok, lesz, ami lesz alapon kibéreltek egy hajót, amellyel a Komodónál közelebb fekvő Rinca szigetén tervezik becserkészni az óriásgyíkokat. Kettejüknek persze így nagyon drága mulatság lett volna a kirándulás. Így viszont mindenki jól járt. A folytatást pedig már olvastátok. A sziget történelem előtti tájat idéz, a sárkányok pedig valóban félelmetesen nagyok és félelmetesen lusták.

A szigeten meg nem történt balesetemnek nem volt tanúja az a két szingapúri-kínai diáklány sem, akiket a szálláson szerveztünk be a túrára. A következő napon a többiek búvárkodni mentek, ebből én a megfelelő vizsgák híján kimaradtam. Kár, mert cápákat, teknősöket és gigantikus, 4 méteres rájákat is láttak csapatostul a merülők. Legalábbis egybehangzóan ezt állították. Én eközben a szingapúri leányok kikérdezésével, illetve egyikük, a találó nevű Miao-Miao macskaszemeinek alapos megfigyelésével múlattam az időt. A beszélgetésünk során megint fejbekólintott a szégyen, hogy sokszor mennyivel kevesebbet tudok az ázsiaiakról, mint ők rólunk. Amikor tisztáztuk kelet-közép-európai hovatartozásomat, akkor nem elképedtek, hanem egyből Kunderát kezdték dicsérni. Én pedig rettegve vártam az evidens kérdést: na, és melyik a legutóbbi kínai író, akitől olvastál valamit? A feladvány nem hangzott el, de ettől a helyzet még kínos maradt számomra.

Mai utolsó hírem, hogy a hét folyamán fontos lépést tettem a Helyes Megértés felé vezető, küzdelmes ösvényen.

Történt, hogy az egyre gyorsabban ketyegő indonéz vízumom kemény dilemma elé állított. Amennyiben nem akartam feladni első számú indonéziai úti célomat, a Borobudur buddhista óriástemplomának meglátogatását, akkor a hátralévő egy héten folyamatos, nyüglődős utazás várt rám. Márpedig nem akartam feladni: hiszen Irian Jaya mellett ez volt a másik fő ok, amiért eljöttem ebbe az országba.

Délkelet-Ázsia három fantasztikus, évezredes történelmi csodája közül kettőt, a kambodzsai Angkort és a burmai Bagant, már volt szerencsém élőben megtapasztalni. Csak Borobudur volt hátra. Ugyanakkor azt is tudtam, hogy még folyamatos utazás mellett is bizonytalan lehet a vállalkozás kimenetele. Kudarc esetén tehát egy hét hiábavalósággal zárom az utam indonéziai szakaszát. Ráadásul éppen karácsonykor.

Kétségbeesetten forgattam az útikönyvemet, és különféle menetrendeket próbáltam kialakítani. De akárhogyan számoltam, sehogy se jött ki a dolog. Lapozgatás közben az egyik oldalon, a Vallás Indonéziában címszó alatt a következő szövegen akadt meg a szemem: „A buddhizmus üzenete az, hogy szenvedéseinket vágyaink illuzórikus természete okozza; ezért vágyaink legyőzésével szenvedéseinktől is megszabadíthatjuk magunkat.”

Elnevettem magam. Buddhista problémára buddhista megoldást. Engedjük el a kísértést: Borobudur megvár. Legalább lesz miért visszajönni.

Máris tudtam, mit szeretnék tenni. Villámgyors pakolással még épp csatlakozni tudtam a többiekhez. A kikötőbe mentünk, majd egy hangosan pöfögő kis hajó fedélzetén nemsokára magunk mögött hagytuk az öböl szigeteit. Egy órával később lehorgonyoztunk Seraya szigetének elhagyott, csendes, tükörsima vízén. A partra gázoltunk a csomagokkal. Néhány napig ebben a paradicsomi környezetben gyakorlom majd a vágyak legyőzésének nemes, de kemény feladatát. Mert hát ki ne szeretne útinapló-írás helyett elszürcsölni egy nagy pohár, jeges gyümölcsturmixot, majd csapot-papot hátrahagyva végigfutni a porcukor homokon és az égszínkék vízbe vetni magát? Az én szemeim előtt azonban az a szent cél lebeg, hogy ti odahaza olvasni tudjatok, ezért fogcsikorgatva kitartok, és írok rendületlenül.

Legalábbis eddig a mondatig.

TIZENHÉT

Kezdésképp egy találós kérdés: taxi-repülőgép-busz-metró-gyalog-busz-busz-busz-busz-metró-taxi, mi az?

Azonnal elnézést is kérek a triviális feladványért. A legtöbben nyilván már a felsorolás közepén tudtátok a választ – aki pedig nem, az se csüggedjen, mert a dramaturgiailag megfelelő időpontban elárulom.

A legutóbbi információitok szerint az indonéziai Seraya szigetének talpsimogató homokján szaladgálok föl s alá, miközben igyekszem feltűnés nélkül megszabadulni a kezemben tartott, üres turmixos pohártól. Folytassuk onnan. A tengerpart – no meg a remek konyha – megtapasztalásának önmagában sem lebecsülendő élményén felül Serayán egyetlen említésre méltó esemény történt: megismertük a többi utazó által már előre beharangozott kanadai Öreg Hölgyet.

Az előző napokban ugyanis bárhová mentünk és akárkivel találkoztunk, minden beszélgetés végén elhangzott az evidens kérdés: na és az Öreg Hölggyel találkoztatok már? A mami mintha kísértet lett volna, mindenhol éppen előttünk járt, és mire odaértünk, elillant. Végül aztán a szigeten sikerült sarokba szorítanunk. Kiderült, hogy valóban érdekes figura. Megjelenésre a megkésett hippi figuráját hozta, mégpedig meggyőzően, a haj és a ruházat minden elemében stimmelt. A pillangó-napszemüveg például akkora volt, hogy némi átalakítás után gond nélkül a levegőbe lehetett volna emelkedni vele. A nap java részében az árnyékban üldögélő hölgy előtt rendszerint üres sörösüvegek sorakoztak az asztalon önfeledt összevisszaságban, válltáskájában pedig szerényen megbújt egy másfél literes arak, a helyi tüzes víz.

A külsőségek azonban csak szerény bemelegítésként szolgáltak a hölgy történeteihez. Évtizedek óta éli a vándor nyelvtanárok életét, az egész világot bejárta. Rendkívüli memóriájának vagy élénk fantáziájának köszönhetően Madagaszkártól Mexikóig név és cím szerint sorolta azokat a helyieket, akikkel megismerkedett. A vörös-tengeri búvárkodástól a koreai nemzeti ünnepekig mindenben otthon volt, egyetlen egyszer sem bírtuk pontatlanságon érni. Már csak azért sem, mert háromnegyed óráig tudott beszélni egy levegővétellel.

Az Öreg Hölgyet azonban találkozásunk idején nem a saját útjainak története, hanem egy higiéniai probléma foglalkoztatta a leginkább: egy döglött bogár volt a bal fülében.

Az állat még élve került oda, és órákig tartó haláltusájával jól megkínozta szegény mamit. Nem lehet kellemes, amikor az ember dobhártyáját heves zsongás közepette apró lábak karmolásszák. Végül a bogár elhunyt, de előtte elfelejtett kijönni. A hölgy megpróbálta kipiszkálni. Majd kizuhanyozni. Aztán kicsúsztatni olajon. Mindhiába. Ott jártunkkor már negyedik napja tartott az egyoldalú küzdelem. Kényszeredett mosollyal mutatta nekünk legújabb ötletét, egy óriási palack extra-erős rovarirtó sprayt. Szerencsére sikerült lebeszélnünk arról, hogy azzal fújja fülbe magát: belátta, hogy egy döglött bogár ellen nem indulna jó esélyekkel.

Francis, a beszélgetéseinkbe folyton belekotnyeleskedő, kínai csónakosunk ekkor mély empátiával ecsetelni kezdte, hogy miféle fertőzéseket okozhat az emberi fülben oszlásnak induló bogártetem. Majd segítőkész hangnemre váltott, és azt javasolta a hölgynek, hogy próbálja ki a közeli búvárközpont nagy nyomású kompresszorát. De az még egy vándor nyelvtanárnak is sok lett volna. Az Öreg Hölgy végül slusszpoénként, szinte mentegetőzve tette hozzá, hogy csak azért csinál ekkora ügyet egy nyavalyás kis bogárból, mert húsz esztendeje, búvárkodás közben egyszer túl gyorsan jött a felszínre, és átszakadt az egyik dobhártyája. A jobb fülére azóta süket. Szeretné legalább a másikat harcképes állapotban megőrizni.

Serayáról visszajövet sebességet váltottunk. Huszonnégy órás utazás következett. Először átkompoztunk a közeli Sumbawa szigetére, menet közben elhaladva Komodo sárkánytanyája mellett. A hajón a fedélzeti szórakoztató program két borzasztó filmből és egy közéjük ékelt videoklip-egyvelegből állt.

Az első film kínai nyelvű volt, indonéz felirattal, értékelésemet ezért kénytelen vagyok a képi világra korlátozni. Maradjunk annyiban, hogy az olyan alkotások, amelyeknél egyazon jelenet három snittjében a szereplőn van nyakkendő, a közbülső kettőben pedig nincsen, ritkán írnak filmtörténelmet.

A második mozi szintén kínai csapat munkáját dicsérte – pontosabban minősítette. A sztori azonban ezúttal megkívánta az angol nyelvet és a fehér szereplőket. A stáblista és az alakítások alapján azt feltételezem, hogy szereplőválogatás címén az egyik hongkongi utcán fogdostak össze néhány ráérő turistát.

A ravaszul kigondolt történet a Fülöp-szigetek egyik nem létező vidékén játszódott, ahol meghasonlott forradalmárok lövöldöztek össze-vissza, de leginkább egymásra. Az nem derült ki, hogy a forradalmárságon belül ki milyen eszméket képvisel. A lassabb felfogású nézők segítésére az egymással szemben álló csapatok tagjai egységes – a dzsungelben való rejtőzködést jól segítő – piros és sárga fejpántot viseltek.

A cselekményt orosz és amerikai karakterek szerepeltetése emelte globális jelentőségűvé. Az oroszok mindannyian erős német akcentussal beszéltek angolul, és nagy erőkkel támogattak valami sötét ügyet. A film költségvetésével kapcsolatos nehézségeket sejtetett az a körülmény, hogy a nagy erőkből mindig csak ugyanazt a két katonát láttuk harcolni. A parancsnokuk eközben végig a főhadiszálláson ült, egy vörös paraván elé helyezett IKEA-asztal mögött, és folyamatos haditanácsot tartott – szintén ugyanannak a két embernek.

Az amerikaiak egy háromfős, speciálisan kiképzett osztagot dobtak harcba. A speciális kiképzés célját és pontos tematikáját nem ismertük meg, viszont a tréning eredményeképpen a harcosok cigánykerekezve közlekedtek a dzsungelben, és nem fogott rajtuk a golyó.

A két szuperhatalom állandóan bénázó helyiekkel súlyosbított küzdelmének megjósolható végkimenetelét sajnos nem élhettük át, mert addigra elromlott a televízió. Említést érdemel viszont a két film közötti videoparádé is, melynek egy régi kedvencem volt a főszereplője. Még a ternatei rendőrifjak mutatták meg nekem Iwan Falsot, az indonéz zene keményebbre hangszerelt ágának egyik vezető alakját. Zavarba ejtő neve ellenére Fals tisztán énekli érzelmes countrymuzsikáját.

Sumbawára érve egy ima által összetartott kisbusszal átkeltünk az előttünk tornyosuló hegyvonulaton. A szerpentinek csodálatos látványát a busz által produkált hanghatások és meghökkentő kilengések erősítették. Bima városába érve aztán meglepődtünk. Az előzetes ígéreteknek teljes mértékben megfelelő, tágas, légkondicionált szuperbuszra ültettek át bennünket. Azzal utaztunk tovább egészen utunk végállomásáig, Lombok szigetének nyugati széléig.

A buszon ringatózva megfigyeltem, hogy az indonézek ugyanúgy használják a járművek légkondicionáló berendezését, mint az autórádiót – azaz állandóan és kizárólag maximális fokozaton. Az addigra megszerzett rutinunk birtokában néhányan már eleve tartalék ruhákkal és takaróval szálltunk föl a járműre, például hónapok óta először volt rajtam zokni. Egy velünk utazó ausztrál srác azonban úgy döntött, hogy marad a trópusi alapfelszerelésnél. Hm, gondoltam magamban, egy igazi, kőkemény Crocodile Dundee! Hamarosan kiderült, hogy csak feledékeny volt a fiú.

Mire az első megállónál előbújtunk az ülésekre rögtönzött vackainkból, Dundee az állandó fagyos légkondicionálás hatására már tetszhalott állapotba került. Kis túlzással nekünk kellett kiolvasztanunk az ülésből. Úgy-ahogy letördeltük róla a jégcsapokat, és újraélesztettük. Az ausztrál feltápászkodott, zokszó nélkül leszállt, majd menetből feltépte a busz oldalsó csomagtartójának ajtaját, és egy lendülettel magára öltötte a hátizsákja teljes tartalmát.

A Sumbawa és Lombok közötti, újabb kompcsatlakozás igazán rossz időben, a hajnal közepén szakította meg szendergésünket. Még homályos tekintettel kinéztem az ablakon, és azt láttam, hogy a buszok hosszú sorban, hátramenetben tolatnak föl a hajóra. Az első gondolatom az volt, hogy nekem is megártott a hideg, valamint az ausztrál kolléga megmentéséhez is használt helyi tüzes vízre gyanakodtam, de a látvány percek múlva sem változott. A mi buszunk is betolatott a többi után, majd felkóvályogtunk a fedélzetre. Némi privát zenehallgatással kísérleteztem, de két perc elteltével egy önjelölt helyi vallási csendőr iszlám templomi karaokét helyezett a video-CD lejátszóba. A műsor a helyieket sem érdekelte, viszont senki nem mert szót emelni egy vallásos műsor ellen, és aludni sem tudtunk tőle.

A kompút, majd Lombok szigetének átszelése után, kora reggel érkeztünk meg célállomásunkra, Mataram városába. Elbúcsúztam holland útitársamtól, Davidtől: ő ment búvárkodni, mi pedig a fagykárok ellenére életben maradt ausztrál sráccal letáboroztunk. Előzetes reményeim szerint a kedvenc Házaspárunk is Daviddel tartott volna, ám ők menet közben meggondolták magukat, és velünk maradtak. David megkönnyebbült mosollyal, V-betűt formázó ujjakkal integetett utánunk, amint a bérelt taxi kihajtott velünk a buszpályaudvarról. Én pedig lélekben felkészültem az újabb elkerülhetetlen sorscsapásokra. Ám Házaspár valahogyan lendületet veszíthetett, mert a másnapi búcsúnkig már csak önmagukra jelentettek folyamatos veszélyt.

Néhány nap erőgyűjtés – na jó, lustálkodás – és bőséges internetezés után készen álltam arra, hogy ismét szembenézzek Balival. Talán még emlékeztek rá, hogy két hónapja fülemet-farkamat behúzva menekültem onnan. Elhatároztam, hogy másodjára okosabban futok neki. A tengerparti műanyagvárost a legutolsó napra hagytam, előtte a sziget átellenes végében kerestem szállást és időtöltést.

Az indulás szerencsésen alakult: a lomboki kompkikötőben összefutottam a Floresen megismert norvég barátokkal. Sikerült őket is lebeszélnem a nyugati partról, így a komp végállomásán, Padangbaiban együtt indultunk szállást keresni. A közösen kidolgozott programtervünk skandináv letisztultságot tükrözött: két fókuszpontjában az olcsó szállás, valamint a szintén olcsó, ám tetemes mennyiségű grillezett rák helyezkedett el. Örömmel számolok be arról, hogy mindkét pont tekintetében hibátlan teljesítményt nyújtottunk.

Közben egyre több jelét láttam annak, hogy turizmus által sújtott területre érkeztem. Már Lombokon belefutottunk olyan üzérekbe, akik másfélszeres áron próbálták ránk sózni a kompjegyeket. Balin pedig a szokásos, gátlástalan hazudozás fogadott bennünket majdnem minden árus és ügynök részéről. A hallott árakat gondolatban rögvest harmadolni kellett, a halálbiztos állításokat pedig legalábbis erősen megkérdőjelezni, ha nem egyből az ellentétüket feltételezni.

Itt álljunk meg egy pillanatra, hogy eloszlathassak egy tévhitet, amelyet sajnos néhány útikönyv is táplál az utazókban. Az árdiszkrimináció sajátos fajtájáról fogunk beszélni, ami a gyakorlatban annyit tesz, hogy ha valami 100 rúpiába kerül, akkor tőled 300-at kérnek érte. A tévhit pedig úgy szól, hogy ez azért van, mert te gazdagabb vagy, mint a helyiek, és így tulajdonképpen sportszerű is valamennyivel többet fizetned.

Egy nagy túrót.

Ha tényleg a vásárló pénzügyi helyzetéről szólna a dolog, akkor a helyi elit is többet fizetne mindenért, hiszen ők nemcsak a helyi szegényeknél gazdagabbak, hanem jó eséllyel a hátizsákos turistáknál is. De ők persze nem fizetnek többet, éspedig azért nem, mert pontosan tudják a korrekt árakat. Te viszont, legalábbis eleinte, nem tudod, ezért átverhető vagy. Egyedül az információ, illetve annak hiánya a döntő szempont. A magasabb ár egyszerű csalás, semmi több: nincs köze ahhoz, hogy egyébként az átlagos nyugati utazó valóban gazdagabb, mint a legtöbb indonéz.

A javasolt megoldás ugyanakkor nem az, hogy vérzivataros vitákkal mindig meg kell próbálni kialkudni a helyi árat. De nem érdemes birkának lenni sem, azt gondolva, hogy a túlfizetéssel az arányos teherviselés nemes példáját szolgáltatjuk a helyi lakosság számára.

A túl egyoldalú kritika mindig igazságtalan, Balin sincs ez másképp. Csak egy kicsit kell kimozdulni a McDonalds-óriásplakátok árnyékából, és máris egy másik világba érkezünk. A sziget belsejét nem a turisták kifosztására programozott kiborgok, hanem emberi lények népesítik be. Bali az Indonéziában leghosszabb ideje jelen lévő nagy vallás, a hinduizmus utolsó helyi fellegvára. Kedves, mosolygós, szép emberek lakják, akiknek a hagyományai sok tekintetben Indiát idézik, csak valamivel visszafogottabb, könnyebben emészthető kiadásban.

A hálótárs, aki folyton azt szavalta a fülünkbe: ge-ko (Indonézia)

A hátralévő, rövidke időben egyetlen kirándulást terveztem: a serayai „bogaras” Öreg Hölgy által ajánlott Tirttagangga nevű hegyi falucskába. Amikor ebbéli szándékomat közöltem a padangbai szállásadómmal, az öregúr helyeslően bólogatott: Tirttagangga bagus – azaz jó hely. Majd angolul hozzátette: Dramatik rejszfild!(11)

Kis híján kibukott belőlem a nevetés. Hát hogyne. Dramatik rejszfild. Most jövök Papuáról, Malukun és Sulawesin át, közben pihenésképpen megmásztam a Kelimutut Floresen. Ezek után majd pont egy rizsföld lesz drámai. S ha még azt is tudná a kedves, idős házigazdám, hogy a sajátos kiejtéssel elhangzó kifejezés milyen bizarr gondolatokat ébreszt a magyar férfifülben! Dramatik rejszfild. Nincs is annál jobb.

Végül nem nevettem, hanem megvitattam magammal a dolgot, és arra jutottunk, hogy nincs vesztenivalóm. A Kuta Beach turistarezervátumánál minden jobb; megnézem én azt a rejszfildet.

Tirttagangga felé helyi kisbusszal indultam el, de aztán átváltottam a Malukun bevált módszerre, és inkább gyalogoltam, végig hegymenetben. Több óra után végül elértem a keresett rizsteraszokhoz. Felmásztam arra a dombtetőre, amelyen a falu maga is található, és onnan jól beláttam az előttem elterülő veteményt.

Az elém táruló kép olyan volt, mint amikor egy munkagéppel döfnek le valakit: szívbemarkoló. A cseles feljutás drámai hatást kölcsönöz a látványnak, mert az odavezető útról még nem látni semmit, azután föntről egyszer csak mindent betölt a vízzel teli teraszok láthatárig nyúló geometriája.

A dramatik rejszfild gondolatköre hazafelé is elszórakoztatott. Azon morfondíroztam, vajon hogyan nézne ki ugyanez a történet Magyarországon. Jó, nálunk nincsenek rizsteraszok: de mezőgazdasági dráma attól még lehetne! Elképzeltem, hogy egy somogyi barangolás közben egyszer csak elém pattan egy bajuszos paraszt bácsi: „Úgy hidd meg nekem, fiam, ahogyan itt állok. Bárki bármit mond, a búzamező Bonnyánál a legdrámaibb! Aztán nekem még a tabi lucernaföld is mindig könnyeket csal a szemembe. Ha pedig szarni akarsz, fiam, akkor a taszári kukoricás a legjobb hely a világon!”

Az utolsó Balin töltött napomon átköltöztem a reptér közelébe, a turistaövezetbe. A helyiek azt mondják, lapos az idei szezon. Nekem viszont a keleti végek után szokatlan volt a rengeteg fehér ember. Csendben meghúztam magam. Este kigyalogoltam a falusi részre, és kerestem egy jó kis vendéglőt. Aztán olvasás, alvás, másnap kora reggel pedig irány a reptér.

Indonéziai látogatásom végén érdemes szót ejtenünk arról, hogy hogyan nem érdemes elhagyni ezt az országot. Ha nem tekintitek szerénytelenségnek, saját példákkal illusztrálom a mondandómat.

Nos, hallgass rám, kedves leendő utazó. Először is, ha akkora mázlid van, hogy a törzsutas-bónuszpontokból ingyen összejön egy Szingapúr-Bali retúrjegy, akkor azt ne az utolsó pillanatban váltsd ki, ahogy én tettem. Akkor ugyanis a furfangos légitársaság mindenféle sürgősségi díjak ürügyén majdnem egy rendes jegy árát begyűjti tőled, és a „bónusz” kategóriának nem sok értelme marad.

Még fontosabb, hogy nehogy „túltartózkodd” a vízumodat. Ez a kifejezés azt az esetet takarja, amikor a vámosok számítógépe szerint túlléped a turistavízumban engedélyezett 60 napot. Nem véletlenül fogalmazok ilyen körülményesen. Én például október 18. delétől december 17. reggeléig tartózkodtam Indonéziában. Ezt hétköznapi matematikával elég nehéz úgy számolni, hogy 60 napnál több jöjjön ki. Az indonéz hatóságoknak azonban sikerült. Tiltakozásom hatására végül a parancsnok irodájába vezettek. Udvariasan végighallgatták az ott talált falinaptár segítségével előadott, rögtönzött számtani levezetésemet, majd válaszképpen megmutatták a számítógépük képernyőjét, amelyen egy kis ablakban egyetlen szám állt: 61. Ezzel a nyomós érvvel a vitát lezártnak tekintették, és büntetés címén igényt nyújtottak be az összes maradék pénzemre. Mivel a vesztegetés rejtelmeiben meglehetősen járatlan vagyok, alternatívaként egyedül a helyszíni vasra veretés kínálkozott; ezért inkább fizettem, mint a katonatiszt.

Valamivel később, immár a tranzitban, visszanyertem a normális pulzusomat. Belefogtam kedvenc reptéri tevékenységembe, a többi utas figyelésébe; a saját baklövésem után most arra összpontosítottam, hogy miként bénáznak mások.

A versenyben egy német pár, a lángossütő kinézetű Günther és felesége, Gertrude vitték el a pálmát. Ők a váróterem legelső sorában foglaltak helyet, és megjelenésük kétséget sem hagyott afelől, hogy ezen a szép napon semmi sem szabhat gátat önérvényesítő törekvéseiknek.

A Singapore Airlines szupermodelljei a turistákat ismerve láthatóan minden eshetőségre felkészültek. A szokásos, többnyelvű hangosbemondáson felül egy óriási piktogramokat tartalmazó információs táblán is közzétették a beszállítás sorrendjét: gyerek és tolókocsi először, azután az első osztály, majd a business class, végül pedig a turistaosztály a hátsó soroktól kezdve.

Günther először a beszállás megkezdését 15 perccel megelőző, információs bemondásra mozdult rá. Az adminisztrációs pult melletti kapukhoz rontott, de azután idejében kapcsolt, és sikerült ártatlan kérdezősködésnek álcáznia a manővert. Innentől kezdve azonban egyre inkább börleszk-szerűen alakultak a dolgok. Szólították a speciális utasokat: a földi kísérőszemélyzet egy tagja a terem sarkából idős bácsit tolt elő. Günther ezúttal kicsit későn kapcsolt, de azután felpattant, és három gyönyörű ugrással megelőzve a tolókocsit, a pultnál termett. Bemutatta a jegyét, mire kedvesen visszaküldték a helyére.

Ebben a helyzetben az az igazán kínos, hogy az ülésig tartó visszautat az eseten mosolygó többi utassal szemben kell megtenni. Gertrude a látszat kedvéért félhangosan korholta is egy kicsit a férjét. A következő bejelentésnél – első osztály – azonban már együtt pattantak fel, és magabiztos rajt-cél győzelmet aratva jelentkeztek a kapunál. Itt zavart mosolygással ismét elhajtották őket. A váróterem fennmaradó része most már felhőtlenül szórakozott. Ám hőseink teuton kitartással minden további szólításra is szorgalmasan felugráltak, míg végül utolsóként szálltak be a gépbe. A turistaszakasz második sorába szólt a jegyük, az elsőben nem ült senki.

Azoknak, akik eljutottak idáig az olvasásban, most jutalmul elárulom a kezdeti találós kérdésem megfejtését: így lehet eljutni Baliról Kuala Lumpurba. Én is ezt az utat követtem, és nemsokára meg is érkeztem Malajziába, ahol rövid idő alatt egészen a hajléktalanságig vittem. A mai naplóbejegyzésem hátralevő részében elmesélem, hogyan.

Már a repülőgépen ülve is Malajzia járt a fejemben. Ugyanahhoz a barátomhoz készültem vendégségbe, akinél októberben is megszálltam. Bár igyekszem elkerülni, hogy személyes ismerőseimet név szerint szerepeltessem, belátom, hogy stílustalan és fárasztó is folyamatosan név nélkül fogalmazni. Áthidaló megoldásként ezért nevezzük el ezt a kedves barátomat Jocónak.

Szóval, második malajziai utamnak az adott némi pikantériát, hogy a megérkezésemkor Jocó nem tartózkodott otthon: baráti társaságával egy kies thaiföldi szigeten ünnepelték a Ramadan sikeres befejezését. Ezt tudva, előre megbeszéltük, hogy hátrahagyja nekem a kulcsokat, sőt még házibuli rendezésére is engedélyt adott, amennyiben sikerül felhajtanom kellő számú jelentkezőt.

Nekem persze több se kellett. Már utolsó indonéziai napjaim alatt is ötletszerű malajziai meghívásokkal bombáztam a tetszetősebb kinézetű ifjú indonéz hölgyeket. Sajnos nem jártam sikerrel. Ám Jocó legénylakására érve tudtam, mit kell tennem. A hálószobájában talált tucatnyi hostessügynökség-telefonszám közül találomra felhívtam néhányat, és gyorsan társaságot szerveztem az esti bulira. A szélsőségeket nem nélkülöző rendezvényen történtekről úriember lévén nem nyilatkozhatok: legyen elég annyi, hogy házigazdám tekintélyes alkoholkészletét az utolsó cseppig feléltük, a lakásban hátramaradó apróbb külsérelmi nyomokat pedig másnap, még Jocó hazaérkezése előtt sikerült eltüntetni. Az alattunk lakó kínai család beázásának költségeit nagylelkűen a lakásra terheltettem: mire megjön az arról szóló számla, én már rég Ausztráliában leszek.

Vagy legalábbis így terveztem a dolgokat. Csakhogy Jocónál a lakásban nincsen se hostess-telefonszám, se italok. Higgyétek el, én csak tudom, elvégre sokáig kerestem őket. Legfőképpen pedig, jelenleg egyedül az ő számítógépén található meg az utam első két hónapjának valamennyi fényképe. Bolond lettem volna meggondolatlan cselekedetekkel kockáztatni a sorsukat!

Ugyanakkor az utazás egyik alaptörvénye kimondja, hogy az élet mindig túlszárnyalja a fantáziát. Nemsokára alkalmam adódott, hogy ismét emlékezzek erre a bölcsességre. Kuala Lumpurba érve metróra szálltam, majd taxit fogtam. Útközben pénzt vettem föl egy automatából, és ittam egy jó kávét. Ezek után, pontosan a terv szerinti időpontban érkeztem meg Jocóék házához, ahol a biztonsági személyzet irodájában jelentkeztem a kulcsokért.

Az első zavarodott mosolyokból azonnal tudtam, hogy megérdemlem: úgy kell nekem a cinikus, képzelt történeteimmel együtt! A kulcsok ugyanis nem voltak sehol.

Először nem hittem az őröknek. Erre föl szabályos házkutatást tartottak előttem a két négyzetméteres bódéban. A kulcsok tényleg nem voltak ott. Akkor most mi legyen?

Felmértem az eshetőségeket. Egy (mert ugye bízunk a barátainkban): Jocó nem adta le a kulcsokat. Magamban elismerően gondoltam erre az opcióra. Igen, így kell ezt csinálni! Nem halovány, fiktív ugratásokat kigondolni, majd szánalmas módon viccelődni velük egy útinaplóban – hanem keményen, élesben játszani. Meghívni az ismerősünket, majd a kulcsokkal együtt egy thaiföldi szigetre távozni, ott kikapcsolni a mobiltelefont, és a parti fövenyen elnyúlva néha az óránkra pillantani: hehe, nagyjából mostanában döbben a fiú!

Azt gyorsan kizártam, hogy Jocó esetleg hamarabb hazajönne, és azért nem hagyott kulcsot: akkor bizonyára hátrahagyott volna egy üzenetet. Maradt még az a lehetőség, hogy egy másik váltásnak adta oda az őrök közül, és azok elkeverték. De könyörgöm, hogyan lehet valamit elkeverni kettő négyzetméteren?

Nem tudtam, hogy az általam hirtelenjében átgondolt lehetőségek között ott van-e a helyes megoldás. De ez nem is számított, hiszen a végeredmény így is, úgy is az volt, hogy ha nem akartam este 10 körül visszamenni a városba, és ott teljes menetfelszerelésben nekiállni hotelt vadászni, akkor szállás nélkül kellett átvészelnem az éjszakát.

Amint szembenéztem a tényekkel, valahogy jobb lett a hangulatom. Ráadásul az őrök nagyon kedves fiúknak bizonyultak. Fancsali képemet látva az egyikük motorra pattant, majd nemsokára egy hatalmas adag indiai étellel tért vissza. Közösen megvacsoráztunk, és nem engedték, hogy fizessek. Utána éjfélig beszélgettünk, majd bevezettek az épület fogadóhelyiségébe. Ott kaptam egy friss, ropogós, lelapított tévésdobozt, azzal megágyaztam magamnak a padlón. Esti tisztálkodásomat az apartmankomplexum feszített víztükrű medencéjében végeztem el, majd nyugovóra tértem, a tervezett luxus-yuppie helyett luxus-hajléktalan stílusban.

Másnap reggel hétkor a váltás remegő kézzel az orrom elé tartott kulcsokkal ébresztett. Előző nap tévedésből hazavitték magukkal. Percekig kétségbeesetten mentegetőztek, pedig nekem semmi bajom nem volt a világgal. Összebarátkoztam ezekkel a fiúkkal is, majd lepakoltam az elérhetővé vált lakásban, és bevettem magam a városba. Este pedig visszamentem az őrökhöz, és viszonoztam az előző napi vacsorameghívásukat. Elvégre mindjárt itt a karácsony – nekem az idén egy kicsit korábban kezdődött az ajándékozás.

TIZENNYOLC

Kedves Olvasóm!

Idestova négy hónapja, hogy minden hét elején méretes pakkot találsz a levelesládádban.

A csomagok feladója érezhetően nincs tisztában azzal, micsoda felelőtlenség terjengős e-maileket küldeni. Mi több, arcátlanságában még attól sem riad vissza, hogy feltételezze: bokros teendőid közepette is szakítasz időt arra, hogy hiábavaló csavargásának legújabb részleteivel behatóan megismerkedj. Azt kell, hogy mondjam: jogos az efelett érzett felháborodásod, valamint az igényed arra nézvést, hogy ez a lidércnyomás legalább Karácsony szent ünnepén enyhüljön valamelyest.

De nem fog.

Ez az alak egyre csak ír és ír, mintha a kitermelt karakterek száma alapján vehetne levegőt. Lelkének legbelső bugyraiban azonban ott pislákol még az emberség őrlángja. Az ünnep eljövetelével ez arra készteti őt, hogy hálás szavakkal köszönje meg mindazt a türelmet és pozitív hozzáállást, amelyet irányában tanúsítottál. Egy apró ajándékkal is szeretne kedveskedni neked.

Ha az önmagamról egyes szám harmadik személyben való írást nem tartanád elég betegnek, akkor talán nem fog meglepni az sem, hogy az ajándék egy újabb iromány lesz. Ámde szakítva a hagyománnyal, hogy távoli földrészeken történtek irreleváns részleteivel szórakoztatlak Téged, ezúttal valami érvényeset és aktuálisat szeretnék adni. Olyasmit, amivel hozzájárulhatok az ünnepek kellemes és vidám eltöltéséhez.

Van egy kis irodalmi kavicsom, amelyet már régóta a zsebemben hordok. A Karácsony közeledtével elővettem, csiszolgattam rajta egy kicsit, és most ezzel kívánok neked Boldog Karácsonyt!

KORCSOLYÁZZUNK!

A tél közeledtével az állat- és növényvilág jelentős része fagyos mozdulatlanságba dermed. Az ember azonban ismét bizonyítja felsőbbrendűségét, és a körülményekhez igazított tevékenységek sorával teszi aktívvá és élvezetessé a fehér évszakot.

Kétségtelen, hogy téli időtöltéseink jelentős része máig evolúciónk korai, barbár szakaszának emlékét őrzi. Példának okáért sokan még napjainkban is arra buzdítják gyermekeiket, hogy ormótlan hógömböket hengergessenek egymásra, majd szúrjanak beléjük seprűt és répát, és az eredményt – az ősi teremtésmítoszok mintájára – nevezzék embernek. Mások primitív módon, fagyott vízzel dobálják egymást, vagy kezdetleges alkalmatosságok segítségével meredek hegyoldalakon sodorják magukat életveszélybe.

Az ember azonban több ennél. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az a zseniális találmány, amellyel fajunk végre megteremtette a tél kulturált élvezetének lehetőségét: a korcsolya. Minden télen milliók csatolják fel, és kecsesen, boldogan, arcukon a magasabb értelem fényével siklanak tova a tükörsima jégen.

Szerény munkám elsősorban azoknak kíván segítséget nyújtani, akik most ismerkednek e nagyszerű sportág lehetőségeivel. Remélem, hogy hamarosan elméletben és gyakorlatban egyaránt felkészült, lelkes sportolókként látjuk őket viszont valamelyik jégpályán. Jó tanulást és vidám sportolást kívánok!

I. ELMÉLETI ALAPOK: A KORCSOLYÁZÁS FEJLŐDÉSTÖRTÉNETE

A korcsolyázást már a régi görögök is ismerték. A fennmaradt írásos töredékek arról tanúskodnak, hogy gondolkodóik tisztában voltak a szabad levegőn űzött téli sportok testi-lelki üdítő hatásával. Objektív éghajlati tényezők miatt azonban a gyakorlatban nem tudták azokat kipróbálni. Az antik görög korcsolyaelméleti iskolák ennek ellenére elévülhetetlen érdemeket szereztek a sportág elméleti és filozófiai alapjainak lefektetésében.

A legjelentősebb hozzájárulás az ún. korinthoszi iskola megalapítója, Axelész Trüplosz nevéhez fűződik. Ő több évtizedes, tisztán elméleti munkássága megkoronázásaként úttörő kísérletet tett egy korcsolya gyakorlati elkészítésére. Az általa alkotott első modellnél egy keményfa talpból szögek álltak ki. Az elképzelés azután jelentős módosításokon ment keresztül, ám ennek ellenére később elvérzett a gyakorlati próbán, a bemutatóra vállalkozó bátor sportemberrel együtt. A modern korcsolyakutatás mégis innentől számítja a sportág létrejöttét.

A tudomány álláspontja persze nem egységes. Egyes kutatók a rendelkezésre álló régészeti leleteknek ellentmondva úgy vélik: az ókoriaknak igenis sikerült a gyakorlatban is használható korcsolyát készíteniük. Bizonyítékként hozzák fel, hogy a görögök ellen harcoló, híres perzsa királyt állítólag korcsolyaszenvedélye miatt hívták Kűrosznak. Azt is többen állítják, hogy maga a korinthoszi iskola is egy olyan erotikus népi játéktól örökölte a nevét, amelyikben fontos szerepet játszott ez a sporteszköz.

A korcsolyázás fejlesztésében élen járó másik korai nép a viking. Kultúrájukból adódóan ők kevéssé foglalkoztak az elmélettel, ehelyett a korcsolya gyakorlati, azon belül elsősorban hadászati jelentőségét igyekeztek feltárni. Portyázás során való támadáshoz elsőként a hadtörténelemből jól ismert, rettegett Blotand (Kékfog) viking vezér alkalmazott korcsolyát. Ma már tudjuk, hogy hősies próbálkozása, amelyre egy jéggel borított norvég fjordban került sor, még elvben sem járhatott sikerrel, hiszen ő is csak a görög szöges korcsolyát ismerte. Az utókorra maradt beceneve azonban megőrizte a kísérlet során elszenvedett apróbb baleset emlékét. A történet érdekes modern kori folyománya, hogy Blotand nagysága előtt tisztelegve a vezető mobilkommunikációs cégek róla nevezték el a Bluetooth nevű technológiai szabványt.

Amint az oly gyakorta előfordul a technikatörténetben, ezúttal is egy szerencsés véletlen adta meg a hiányzó lökést a nagy áttöréshez. Az esemény a kora középkor Európájában, az úgynevezett kis jégkorszakban történt meg egy bizonyos Iacobus Rittberger nevű szerzetessel, aki Lutz kettős kolostorában élt és dolgozott. A tudós barát egy téli napon feltörte a hegyi patak jegét, hogy az alatta található élővilágot megvizsgálja. Eközben véletlenül egy jégdarabra lépett, amelyen jó kétszáz métert csúszott lefelé a patak jégtükrén, majd egy fának ütközve elveszítette az eszméletét.

Rittberger nemcsak hogy túlélte a balesetet, de felépülése után pontosan fel tudta idézni azt is, hogy mi történt. Azonnal megérezte a történelmi lehetőséget. Kitartó kísérletezésbe fogott, hogy a csúszás forradalmian új elvén működő korcsolyát megszerkessze. Már első műve, a kalucsnira kötözött jégdarab is működőképesnek bizonyult, ám ezt a nyári tárolás nehézségei miatt elvetette. Szerteágazó kísérletei után végül a csont mellett kötött ki, mert emlékezett rá, hogy balesete során a fogai milyen kecses fürgeséggel spricceltek szerteszét a jégfelületen. A Rittberger-féle csontkorcsolya az akkor ismert világ valamennyi hideg éghajlatú területére eljutott, máig tartó karriert futva be például az eszkimók körében. Ennél fogva ma a csontkorcsolyát tekintjük a modern korcsolya prototípusának.

II. EGY PÉLDA AZ EXTRÉM KORCSOLYÁZÁS VILÁGÁBÓL: AZ ELFSTEDENTOCHT

A világ legképtelenebb korcsolyaversenyének címét minden bizonnyal a hollandiai Elfstedentocht érdemli ki. A verseny óriási népszerűségnek örvend: megrendezésekor országszerte kiürülnek az utcák, és hollandok milliói a helyszínen vagy a televízió előtt buzdítják kedvenceiket.

A megrendezése azonban korántsem egyszerű dolog. Az Elfstedentocht ugyanis szabadtéri verseny. Megtartásának előfeltétele, hogy a verseny nevét adó 11 városban (az „Elfsteden” 11 várost jelent), valamint az őket összekötő csatornákon és folyókon megfelelően vastag, természetes jégtakaró alakuljon ki, és kellő ideig megmaradjon. Ez pedig az ország óceáni éghajlatából adódóan ritkán fordul elő.

Amikor van jég, akkor annak minőségét külön biztosok ellenőrzik, és csak az ő engedélyük alapján szabad meghirdetni a versenyt. Ezért a hosszabb meleg időszakokat követő, első jeges teleken óriási nyomás nehezedik a jégbiztosokra a kiéhezett közönség részéről, hogy a kelleténél talán kicsivel vékonyabb jeget is versenyre alkalmasnak minősítsék.

A nagy feszültség időnként túlkapásokhoz vezet. 1873-ban, egy több mint húszesztendős jégmentes időszakot követő, kemény télen már-már az őrületbe hajló Elfstedentocht-láz kerítette hatalmába Hollandiát. A jégbiztosok már 10 városban jóváhagyták a jeget, amikor az utolsó helyszín felelőse, a rendkívül precíz ember hírében álló Willem van Merse a helyi patak egy rövid szakaszán a kelleténél kettő milliméterrel vékonyabbnak találta a jeget, és ezzel az utolsó pillanatban megtorpedózta az egész versenyt. A bejelentésre összegyűlt, már előre ujjongó tömeg elkeseredésében nem tudta türtőztetni magát. A városukat ért szégyent megtorlandó, gúzsba kötötték a jégbiztost, majd egy szekérrúdról fejjel lefelé lelógatva vele törték föl a patak ominózus szakaszán az általa túl vékonynak minősített jégtükröt.

Az Elfstedentocht lényegéből adódik, hogy amikor nagy ritkán a verseny útvonalának teljes hosszában megfelelő jég áll rendelkezésre, akkor gyorsan kell cselekedni. A reménybeli versenyzők ezért aktív pályafutásuk minden egyes telén állandó edzésben állnak, hogy a jégbiztosok esetleges hívó szavára késedelem nélkül rajthoz állhassanak. A szeszélyes időjárás azonban még a legkitartóbb sportolók számára sem garantálja a versenyzés lehetőségét.

A holland nép ajkán máig él Roelof de Kopter legendája. Roelof már zsenge ifjoncként kivételes atlétikai képességeivel tűnt ki társai közül. 18 éves korára, amikor elérte a nevezés alsó korhatárát, már sokan a jövő nagy bajnokát látták benne.

Az előző években több ízben is megrendezték a versenyt. A futamok utáni éjszakán a még fiatalkorú Roelof titokban végigkorcsolyázta a távot, és rendszerint a győztesnél jobb idővel ért célba. Azon a télen azonban, amikor végre hivatalosan is rajthoz állhatott volna, másfél évtizedes meleghullám köszöntött Hollandiára, amelynek során egyszer sem tudtak versenyt rendezni. A 15 éven át hiába edző de Kopter végül elkeseredésében tengerésznek állt, és egy Bataviába tartó hajó fedélzetén elhagyta az országot.

A következő évtől kezdve, hat esztendőn át ismét minden évben jeges tél volt Hollandiában, és minden alkalommal megrendezték a versenyt. Ennek a csodálatos sorozatnak a híre a messzi Keleten is utolérte Roelofot, aki időközben felhalmozott vagyonát, valamint várandós feleségét és két kisgyermekét hátrahagyva a hetedik tél beálltára hazautazott. A sebes járású vitorlás terv szerint, december első napjának reggelén horgonyzott le Rotterdam kikötőjében. Roelof nagy örömére farkasordító hideg fogadta őket. Ám hamarosan kiderült, hogy a rendkívüli időjárás miatt már előző nap megtartották Hollandia történetének egyetlen novemberi Elfstedentocht versenyét.

A hír hallatán de Kopter mély depresszióba esett, amelyből az elkövetkező tíz, jégmentes esztendő érthető módon nem tudta kizökkenteni. 50-en túl azonban a nagy sportember még egyszer megrázta magát. Szívós edzésmunkával újra formába lendült, és reménykedve várta a következő jeges telet.

Három hosszú év telt el, míg végül egy szikrázóan hideg februári napon ott állhatott ő is a rajtnál. 54 évesen, élete első versenyén. De Kopter persze mit sem tudott az elmúlt 35 esztendő szabálymódosításairól. Babonából a valamikori első versenyére készített korcsolyában lépett a jégre, és a verseny főbírája, aki egyébként történetesen Willem van Merse dédapja volt, szabálytalan felszerelés miatt még kezdés előtt kizárta a versenyből.

A döntés hallatán Roelof de Kopter szótlanul sarkon fordult, és a döbbent csendben figyelő közönség előtt hibátlan technikával, elegánsan könnyed tartásban elkorcsolyázott a csatorna jegén, a versennyel ellenkező irányba. Senki nem látta többé.

III. KORISULI

A körültekintő kultúrtörténeti megalapozás után elérkezett az ideje, hogy figyelmünket a gyakorlat síkjára összpontosítsuk. Írásom befejező részében praktikus, jól használható tanácsokkal szeretném ellátni ambiciózus olvasóimat. Jégre fel!

1. Előkészületek

Közhelyszerűen hangzik, de igaz: a korcsolyázás már jóval azelőtt elkezdődik, hogy a pálya közelébe érnénk. A szükséges előkészületek megtételével biztosíthatjuk azt, hogy időtöltésünk mind sportteljesítmény, mind pedig élvezeti érték tekintetében megfeleljen várakozásainknak.

A felkészülés alapvető részét alkotja a megfelelő felszerelés kiválasztása. A kültéri jégpályát adottnak feltételezve, a korcsolyázáshoz az alábbiakra van szükség: megfelelő öltözet (réteges, meleg ruházat sok zsebbel, sapka vagy fülvédő, sál, kesztyű, napszemüveg), valamint egyéb felszerelések (egy pár korcsolya, belépőjegy). A fentieken túl a kezdő sportolóknak úgynevezett kiegészítő egységcsomag összeállítását javaslom. Ez a következőket tartalmazza: térdvédő, könyökvédő és kispárna az esésekhez, továbbá ragtapasz, jódtinktúra, vérzéscsillapító gézpárna nyomókötéshez, repülősó, személyi igazolvány, társadalombiztosítási kártya a vércsoport feltüntetésével, valamint egy kisméretű, zárható, műanyag zacskó.

Az előkészületek részét képezi a korcsolyázás biztonságtechnikai alapismereteinek elsajátítása is. Az alábbi egyszerű szabályokat célszerű már az első pályalátogatás előtt megtanulni:

A) Csakis jó minőségű, megfelelő méretű és kifejezetten erre a célra, gyárban készített korcsolyát használjunk! Bármennyire kreatívak is, tartózkodjunk a barkácsjellegű megoldásoktól. A szerencsére egyre ritkábban, de még mindig fel-felbukkanó alternatívák – például a keskenyre reszelt talpú bakancs, vagy a gumitalpú cipőbe erőltetett fűrészlap, kés vagy vonalzó – azon túl, hogy nem nyújtanak esztétikus látványt, többnyire a korcsolyázás élvezeti értékét is jelentősen csökkentik, valamint könnyen közmulatság tárgyává tehetik a jóindulatú kísérletezőt.

B) Tartsuk be a korcsolyapályán érvényes közlekedési szabályokat! Általában sem tükröz jó modort, de kezdők számára fölöttébb célszerűtlen is a menetiránnyal szemben, vagy azzal különféle szögeket bezáró irányokban haladni. Persze tudom, könnyű azt mondani.

C) A korcsolyapályán soha ne szemeteljünk! A jégfelületre dobott és odafagyó tárgyak különösen balesetveszélyesek. Szotyolamagot, rágógumipapírt, valamint a korcsolyázás közben esetleg elveszített fogakat (illetve fűrészlapos vagy késes korcsolya esetén ujjakat, fület) a magunknál tartott, zárható műanyag zacskóba gyűjtsük.

2. Alapmozdulatok

A korcsolyázás alaptechnikája az évszázadok során alig változott. Két kulcselem – az egyik láb másik láb elé helyezése, illetve az így hátulra kerülő lábbal hátrafelé kifejtett toló mozdulat – kombinációjából áll. Ezen egyszerű mozdulatsor megfelelő módon való ismétlése adja e sport alapélményét, az akadálytalan, sebes előre siklást.

Érdemes külön foglalkoznunk a kezdő korcsolyázás technikájával. Régi megfigyelés, hogy a gyakorlattal nem rendelkező sportolók stílusa a fenti alapmozdulatokon túl további közös jegyeket mutat. Jellemzően ide tartoznak a következők:

– a két láb térdben való közelítése (az úgynevezett X-láb technika), amelyet általában a felsőtest egyenes derékkal való enyhe előrehajlításával együtt végeznek;

– a lábfejek spontán remegtetése;

– az egy, illetve két kézzel való, látszólag véletlenszerű hadonászás, illetve nem tervezett hátramenet esetén ütemes körzés;

– a különféle felkelési és talpra állási technikák;

– valamint az előbbiekhez társuló különféle arc- és verbális kifejezések használata.

A tapasztalat azt mutatja, hogy általában csak az alaptechnika megtanulása jelent kihívást a kezdők számára. A tipikus kezdő stílusjegyeket a többség azonnal és spontán módon alkalmazni tudja.

3. Kiegészítő technikák

Mérettől függően előbb-utóbb valamennyi jégpályán egyértelműen nyilvánvalóvá válik az egyenes vonalú előrehaladás kizárólagos ismeretének korlátozott hasznossága.

Amikor a kezdő sportoló a pálya széléhez, egy másik korcsolyázóhoz, esetleg egy fához vagy betonfalhoz közelít, általában az aktuális haladási sebességével arányos sürgősséggel merül föl benne a kiegészítő technikák azonnali elsajátítására vonatkozó igény. Azonban elegánsabb és sokkal célravezetőbb e trükkökkel előre megismerkedni. A következőkben tárgyalt, három legfontosabb kiegészítő technika az elesés, a fékezés/farolás és az irányváltoztatás.

3.1 Az elesés

Ez a legegyszerűbb technika az egyenes vonalú haladás megszakítására. Egyszerűbb formái semmilyen előzetes technikai tudást nem követelnek meg, bár némelyikük utólagos orvosi beavatkozást igényelhet. A leggyakrabban alkalmazott elesési formák a következők:

– az öngáncs, amelynek során az alaptechnika mozdulatait hajtjuk végre azzal a módosítással, hogy a lépésben soron következő lábunkat minimális távolságban helyezzük a másik elé, ezáltal az érkező hátsó láb megakasztásával óhatatlanul orra buktatjuk magunkat;

– az ún. ugrásos esés, amikor menetirányunkból egy határozott ugrással kizökkentve magunkat, oldalvást vagy hasmánt a jégen termünk. Ez a módszer természetes akadályok váratlan felbukkanásánál is sikerrel alkalmazható, ugyanakkor műjégpályán, nagy tömegben nem ajánlott;

– a vetődés, amelynél előregörnyedünk, majd súlypontunkat gyorsan, ám fokozatosan a talajhoz közelítve elhasalunk a jégen. Ennél a technikánál különösen a férfiak ügyeljenek arra, hogy esés közben a sarokkal felfelé álló korcsolyájuk semmiképpen ne szoruljon az altestük és a jégfelület közé;

– az előbbi forma speciális alesetének tekinthető a taknyolás, amelynek során széttárt karokkal, arccal előre érkezünk a jégre úgy, hogy a becsapódás erejét orrunkkal tompítjuk – innen a technika elnevezése. Amennyiben a tompításhoz egy vagy több fogunkat is igénybe vesszük, a műanyag zacskó használatáról ld. a biztonságtechnikai ismereteknél írottakat;

– végezetül a hanyatt esés. Ez a manőver helyes technikával bemutatott egyenes vonalú korcsolyázás közben elvileg nem kivitelezhető – bár egyes kezdőknek esetenként sikerül –, ezért ehelyütt nem tárgyaljuk.

3.2 Fékezés/farolás

Az egyenes vonalú haladás a jégfelület végéhez vagy valamely akadályhoz közeledve más módon is megszakítható. Az elesés technikáit már magas szinten elsajátított, vagy az azok következményeképpen fellépő, maradandó testi károsodásoktól visszariadó korcsolyázónak érdemes megismerkednie a fékezés/farolás különböző módozataival. Ezek két alapesetét mutatjuk be az alábbiakban.

Az egyszerű farolás a két, párhuzamosan tartott korcsolyaél egyidejű oldalra vágásával hajtható végre, enyhe hátradőlés közben. Megfelelő szögben tartva lábfejünket, a korcsolyák rövid csúszás után megállnak a jégen. Az egyszerűnek tűnő technika tanulása közben számos veszélyforrásra kell tekintettel lennünk:

– a két láb egyidejű használata a technika elengedhetetlen részét képezi. Bármelyik korcsolyaél kizárólagos oldalra vágása a másik láb változatlan irányban tartása mellett – a közben alkalmazott hátradőlés és lábfejfeszítés szögétől függetlenül – mindenképpen a korábban tárgyalt vetődéshez, valamint súlyosabb esetben különféle izomsérülésekhez vezet.

– a megfelelő szögű hátradőlés is kritikus fontosságú. Az optimálisnál kisebb vagy nagyobb dőlésszög alkalmazása a farolásnál általában nem vezet sikerre; ezeket inkább az ugrásos esés vagy a hanyatt esés technikájával ismerkedő sportolóknak ajánljuk.

– a várható féktávolság helyes megbecslése különösen betonszélű jégpályán fontos. Ilyen helyen egy későn megkezdett farolás a betonterületre érve automatikusan taknyolással zárul. Óvatosságra intő tapasztalat, hogy a betonfelületen taknyoló sportolók a becsapódás erejének tompításához az orrukon felül rendszerint a fogaik többségét is felhasználják.

A kifordulásos farolással többnyire gyakorlottabb – illetve spontán módon, esetenként kezdő – korcsolyázók próbálkoznak. Mindenképpen érdemes megismerkedni vele, mert kétségtelen eleganciája mellett e technika remek alkalmat nyújt a kezdők számára oly fontos, párhuzamos karkörzések gyakorlására.

3.3 Irányváltoztatás

Az egyenes vonalú korcsolyázás legélvezetesebb megszakítása az irányváltoztatás technikáinak alkalmazásával lehetséges. Az eleséssel és farolással ellentétben a cél itt nem a mozgási energia nullára csökkentése – ami, mint azt a fentiekben jeleztük, szélsőséges esetben a sportoló fogai számának nullára csökkenésével járhat együtt. A cél ehelyett egy új, egyenes vonalú haladási irány kijelölése.

Az irányváltoztatás alapeseteit kanyarodás gyűjtőnéven foglalhatjuk össze. A jégen kanyarodni többféleképpen lehet. Alapesetben a kanyarodás bedőléssel történik. Ennél a technikánál ismét a megfelelő dőlésszög megválasztásának fontosságát kell hangsúlyoznunk. Alulbecslés esetén a palánkos pálya szélén haladó sportoló kanyarodás helyett gyakorta úgynevezett felkenődést hajt végre. Túlzott dőlésszög alkalmazásával pedig párban korcsolyázva látványos, de szabálytalan – mert nem a labdára irányuló – becsúszó szerelést tudunk végrehajtani.

Kifinomultabb, és sokkal nehezebben elsajátítható technika a koszorúzás. Itt a kanyarodás a körív középpontja felé irányuló, apró lépésekben történik. A módszer természetéből adódóan ügyelnünk kell arra, hogy koszorúzás közben ne váltsunk vissza hirtelen egyenes vonalú haladásra, valamint ne alkalmazzunk öngáncsot sem. Amennyiben mégis ez történik, bátran alkalmazzuk Az elesés című fejezetben tanultakat.

A technika minősített esetének tekinthető a hátrafelé koszorúzás, amelyhez hasonlót kezdők leginkább csak spontán módon, kétségbeesett helyzetben szoktak megkísérelni. Az emberi szem anatómiai elhelyezkedéséből következik, hogy a hátrafelé koszorúzás természetes fejtartás esetén gyakorlatilag vakon korcsolyázást jelent, ezért alkalmazását kizárólag nagy kockázatvállalási hajlandósággal rendelkező sportolóknak ajánljuk. A technika használatának veszélyes következményeként felléphet a szakirodalomban lábcsomózásként ismert jelenség, amely váratlan és különösen nagy sebességű hanyatt esést okozhat. Az ilyen balesetek után javasoljuk a repülősó használatát. Sajnos időnként az is előfordul, hogy a lábcsomózás után hanyatt eső korcsolyázók helyett már csak hátrahagyott szeretteik koszorúznak.

Kedves olvasóim! Remélem, megelégedéssel olvassátok szerény írásomat. Kívánom, hogy a fentiek segítségével Ti is maradéktalan örömötöket leljétek a tél eme csodálatos ajándékában. Viszontlátásra a jégen!

TIZENKILENC

Hogyan lehet szörnyethalni egy normális sebességgel tolató személygépkocsi anyósülésén?

Az természetesen el sem gondolható, hogy néhány nős férfiolvasóm egy ideje már erősen keresi a választ erre a kérdésre. A feladvány nem egyszerű. Másfelől viszont egy megtörtént esetről is tudok, amely újabb példa arra, hogy a valóság gyakorta túlszárnyalja a fantáziát.

Jó két héttel ezelőtt, Malajzia egyik kisvárosában egy 15 esztendős kamasz fiú pillanatok alatt, első próbálkozásra megoldást talált a fenti problémára. A lapok szerint a srác neve Zulkifli, szülei vélhetően az intelligenciahányadosa alapján keresztelték el egy péksütemény után. A fiú testvérbátyja mellett ült a családi autóban, és megpróbáltak a garázsba tolatni. Bár a báty vezetett, az öccse sem akarta tétlen utasként végigülni a manővert, ezért egy hirtelen ötlettel kinyitotta az ajtót és kihajolva hátrafordult, hogy segítsen a navigálásban.

Azt csak feltételezzük, hogy Zulkifli már korábban is tudott a saját garázsbejárójuk mellett álló, hatalmas mangófa létezéséről. Az viszont egészen biztos, hogy annak törzse ezúttal nem kerülte el a figyelmét. Sőt mi több. Rövid találkozásuk során a fiú közvetlen közelről megtekintette a mangófa kérgének jellegzetes mintázatát, majd nemcsak a fejelőversenyt veszítette el sajnálatosan gyorsan, hanem a kórházba érkezés időpontjára az életét is.

A halál sajnos nem túl vidám dolog, még akkor sem, ha a fiatalember a várható Darwin-díj révén ismertebb lehet most, mint életében volt.

Ismételt malajziai és szingapúri látogatásom volt az utazásom ázsiai szakaszának utolsó állomása. Búcsúzásképpen ezért még egyszer körbehordoztam szúrós tekintetemet ezen a csodálatos kontinensen, hogy egy végső ázsiai körképet állítsak össze nektek. Három aktuális történetet gyűjtöttem össze olyan országokból, ahol még nem jártam, de ahova ezek után feltétlenül szeretnék eljutni.

Közülük az elsőt, Bangladest egy paraszthajszállal kerültem el, hiszen Kalkuttától nem messze kezdődik. Nos, ebben a kicsiny országban decemberben választásokat tartottak.

Ennyi a hír.

Egy európai ország esetében ez meglehetősen altató hatású közlemény lenne. Ámde az indiai stílusú demokrácia rajongói tudják, hogy arrafelé – sőt, általában Ázsiában – közel sem ilyen unalmas a politikai élet. Nézzük csak: midőn ezt a levelet írom, az Indonéziában rekord ideig uralkodó Suharto és családja mostanában főleg a bíróság előtti meggyőző megjelenésre összpontosít. A legutóbbi fülöp-szigeteki elnök hasonló gondokkal küzd. Kambodzsában az intenzív szkanderezés után egyeduralomra jutott vezér módszeresen ritkítja vetélytársainak sorát. A burmai juntáról már esett szó, és annál nem is érdemel bővebb említést. A derék thaiok legutóbb az ország leggazdagabb üzletemberét választották miniszterelnöküknek, figyelmen kívül hagyva azt, hogy az ország bírósága éppen monumentális csalások bűntettében készült elmarasztalni őt. De még az egyébként pöpec Dél-Koreában is rendszerint legalább két volt miniszterelnök ül egy időben a rács mögött.

Közelebb érve, Indiában az egyik északi állam kormányzóját egy törvényi előírás megakadályozta abban, hogy újrajelöltesse magát. Erre felélesztette a hosszúkéz-kormányzás módszerét: megválasztatta maga helyett a feleségét. Az asszony a rossz nyelvek szerint nemhogy a politika, de még az írás-olvasás terén sem árul el különösebb jártasságot. Viszont a nap végén nagyon ügyesen tudja hazavinni a felgyülemlett aktákat a férjének, aki intézkedik, majd szépen megmutatja a nejének, hogy mit és hol írjon alá. A dél-indiai államok politikusai ehhez hasonló mutatvánnyal még nem rukkoltak elő, bár Tamil Nadu állam elnökasszonyának éppen ott jártamkor sikerült teljességgel törvénytelen módon, közvetlenül a börtönből újraválasztatnia magát.

A mostani választásokkal Bangladesnek még ebben az erős mezőnyben is sikerült feltűnést keltenie.

Kezdjük ott, hogy a felálló, új parlament szemlátomást családi alapon szerveződött. Képviselő lett három testvérpár, négy volt képviselő testvére, két vezető politikus felesége, három elhunyt képviselő özvegye, tizenöt volt és jelenlegi képviselő fia vagy leánya, valamint bejutott tíz unokaöcs is. Az egymással távolabbi rokoni kapcsolatban álló képviselők összeszámlálása pedig talán még most is tart.

Még szebb, hogy a bangladesi választópolgárok, valamilyen talányos megfontolásból, a feddhetetlen előéletű jelöltekkel szemben kifejezetten előnyben részesítették a feltehetően vagy már bizonyítottan bűnöző képviselő-aspiránsokat. Törvényhozói székhez jutott több mint húsz olyan ember, akik a választások időpontjában csak óvadék ellenében lehettek szabadlábon. A rekordot az egyik vidéki kiskirály tartja, akit több mint 60 elfogatóparancs után végre sikerült fülön csípni, de rögvest szabadon is engedték – mindössze 200 000 forintnyi óvadék fejében.

A rovott múltú és jelenű képviselők bűnlajstromát szemezgetve feltűnik, hogy legtöbbjük az emberélet erőszakos kioltásában jeleskedik. Akad olyan, akit nem kevesebb mint 10 ellenpárti választópolgár meggyilkolásában vélnek bűnrészesnek. Ehhez képest valóságos anyámasszony-katonája az egyik frissen megválasztott, fiatal képviselő úr. Őneki az apja, aki szintén képviselő, sőt korábban miniszter is volt, még férfiasan begyűjtött egy emberölési vádat. Nyámnyila utóda azonban, aki egyébiránt a bangladesi krikettválogatott volt kapitánya is, csak annyit tud felmutatni, hogy agyba-főbe vert néhány kisgyereket, amikor azok véletlenül egy krikettlabdát ütöttek a kertjébe.

Éget a vágy, hogy egyszer megértsem: vajon mire gondoltak a derék bangladesi polgárok, amikor egy ilyen válogatott gárdára bízták országuk irányítását.

Karácsonyi nyugdíjasok az ingyenes városi buszon (Ausztrália)

A második helyszínünk Kína. Ott egyre komolyabb gondokat okoz, hogy minden párt- és kormányintézkedés ellenére stabilan nő a gyereksereg. Egy közhelyszámba menő statisztika szerint amikor egy tanítási napon megszólal az óra végét jelző csengő, akkor Kína-szerte több gyerek szalad ki szünetre, mint amennyi az Amerikai Egyesült Államok teljes népessége. Ez körülbelül háromszáz millió iskolást jelent. Csak a felsőoktatási intézményekbe az idén felvettek száma meghaladja Szingapúr lakosságáét, pedig több mint másfél millió jelentkezőt föl sem vettek. Nem tudom, ti hogy vagytok vele, engem mindig az efféle összevetések döbbentenek rá, hogy milyen iszonytatóan hatalmas létszámú ez a csapat.

Végezetül evezzünk át a Kínával átellenben található Tajvan szigetére. Az ott játszó együttes számszakilag ugyan nem veheti föl a versenyt a szárazföldi rokonokkal, de a hírek terén nagyon igyekszik. Mostanság éppen azzal sikerült nemzetközi nevetség tárgyává tenni magukat, hogy kiderült: rövid idő alatt több ezer, de talán több tízezer tajvani férfiú csatlakozott a futótűz-szerűen terjedő pénisznagyobbító mozgalomhoz.

Tény, hogy a rossz nyelvek a kelet-ázsiai férfiak fegyverzetét általában nem a lovagi kor óriási, kétkezes kardjaihoz, hanem sokkal inkább egy összecsukott svájci bicskához szokták hasonlítani. A mozgalom hihetetlen sikere azonban ennek ellenére sokakat meglepett.

Nos, híreim szerint a vesszőfejlesztő program úgy kezdődik, hogy az alany egyszeri, ámde borsos díj fejében tagja lesz egy tulajdonképpen fiktív klubnak. A klub egyetlen szolgáltatása az, hogy a belépődíj ellenében vaskos tananyagot postáz az érdeklődő címére a pénisznövelés tárgykörében. Személyes tapasztalatok híján azt nem tudom megmondani, hogy a csomag csak írásos anyagot tartalmaz-e, vagy az aerobik videók mintájára esetleg mozgóképes demonstrációt is, valamely ismert keleti sztárral. Mindenesetre úgy gondolom, hogy például egy Nyújtsd a fütyid Jackie Channel! című videokazetta akár önmagában is kelendő lenne.

A klubok egyébként azt állítják, hogy a tantervben szereplő masszázs- és tornagyakorlatok lelkiismeretes ismétlésével műtét és Viagra nélkül is csodás hatás érhető el. A frissen kigyúrt péniszbajnok nemsokára kidobhatja addigi óvszer- és alsónadrágkészletét; felajzott állapotban pedig az eddigi Túró Rudi helyett ezentúl francia kenyérrel ronthat majd be a hálószobába. Arról sajnos nem szól a fáma, hogy a tajvani asszonyok megelégedéssel avagy aggodalommal fogadták-e a tömeges csődörképzés beindulását.

Malajzia minden bizonnyal jó darabig az utolsó muzulmán többségű ország, amelyben járok. Ezért az utolsó ottani napjaim alatt megpróbáltam még egyszer jól belehallgatni a müezzinek, azaz az imára hívó iszlám templomi énekesek csodálatos előadásaiba. Ha magammal hoztam volna valamilyen hangfelvevő eszközt, akkor már tekintélyes gyűjteményem lehetne müezzin-hangmintákból. A témában esetleg otthonosan mozgó olvasóim minden bizonnyal úgy találják majd, hogy idevágó gondolataim teljes tájékozatlanságról árulkodnak. Ebben igazuk is lesz; ám ez nem tántorít el engem ezen zenei gyöngyszemek kulturált élvezetétől.

A müezzinek énekének odaadó és hosszas tanulmányozása során a hallgató előbb-utóbb jól meghatározható mintákat fedez föl magának. Amennyiben ezek a minták a szeme előtt jelennek meg vibráló vörösben, akkor a hallgatást azonnal abba kell hagyni, és szakorvos segítségét kérni. Szerencsésebb esetben a minták akusztikus jellegűek, és a hallott ének kategorizálását segítik elő.

Elemző munkám első fázisában én is beleestem a kezdő müezzinhallgatók jellemző hibájába: az előadások között földrajzi alapon próbáltam különbséget tenni. Ma már tudom, hogy ez naiv elképzelés. A müezzinek sokszínű világában elsősorban a képviselt zenei stílus alapján lehet kapaszkodót találni. Az érthetőség és a könnyű taxonómia szempontjait figyelembe véve, három alapstílust sikerült elkülönítenem.

1) Hardcore

A többi stílushoz hasonlóan ma már a hardcore müezzinek többsége sem élőben, hanem felvételről szólal meg. Mégis, ők építenek leginkább a hagyományos arab templomi kántálás gyökereire. Zenei világuk meglehetősen idegen az európai hallgató fülének. Az előadásban hiába keressük a dallam vagy strófa általunk ismert, alapvető kapaszkodóit. Ezért a felkészületlen utazó számára a hardcore müezzin dala körülbelül úgy hangzik, mintha gyökérkezelést közvetítenének egy olyan fogászati rendelőből, ahol épp elfogyott az érzéstelenítő.

2) Progresszív

E stílus képviselői annyiban térnek el hardcore társaiktól, hogy az előadásukba egyéb zenei irányzatok jellemző elemeit is beleszövik. Ez hallgathatóbbá teszi az éneket a mi számunkra is. Arról persze továbbra sincs szó, hogy egy progresszív müezzin lemezét már ki se akarnád venni a lejátszóból.

Én Ternate szigetén hallottam a kategória legeredetibb képviselőjét. Ha még emlékeztek rá, egy mecset mellett laktam. Hajnalonta, úgy öt óra tájban egy fiatalos hang ébresztett. Nem fogtok komolyan venni, pedig megesküszöm rá, hogy az ottani müezzinem kifejezetten könnyűzenei dallamvezetéssel énekelt; hajlításai egyértelműen az utcákon lépten-nyomon hallható fiúbandák stílusát idézték.

3) Virtuóz

Ebbe a csoportba azok a müezzinek tartoznak, akik szemlátomást, azaz fülhallomást nem a munkájuk vallási, hanem művészi szempontjait helyezik előtérbe. Valódi énekesek, akik könyörtelenül kihasználják azt a lehetőséget, hogy naponta ötször az egész környék kénytelen őket hallgatni. Rendszerint nem is szeretik időben abbahagyni.

Előadásukban jelentős szerephez jutnak az öncélú művészi elemek. Némelyikük félelmetes hangterjedelmével kelt feltűnést. Mások szokatlan dinamikai elemeket csempésznek a hagyományosan egyhangú kántálásba. Megint mások a végletekig polírozzák sorvégi koloratúráikat. Néhány virtuóz müezzintől pedig biztató kísérleteket hallottam az egy levegővel való, minél hosszabban tartó éneklés rekordidejének megdöntésére.

A Malajziában hallott müezzinek sajnos többnyire a hardcore kategóriába tartoztak. Külön említést csak a Jocóékhoz közeli nagymecset énekese érdemel. Az ő erőtől duzzadó produkciója olyan hatást keltett, mintha azt a bizonyos gyökérkezelést ütvefúróval végezték volna.

Kuala Lumpurból a bejáratott útvonalon, busszal jutottam vissza a szingapúri városállamba. Azt hiszem, még nem meséltem, hogy Szingapúr, amely szó szerinti fordításban oroszlánvárost jelent, egy maláj tigrisről kapta a nevét. Ezt a szerfölött logikus döntést a legenda szerint egy szumátrai hercegnek köszönhetjük, aki évszázadokkal ezelőtt, partra szállva megpillantott egy túlméretezett macskát. Szingapúr területén ugyanakkor feltehetőleg soha nem élt oroszlán, csak tigris, így a nemes férfiú ezen döntésével hiányos állattani ismeretekről tett tanúbizonyságot. Talán bölcsebb, de legalábbis előrelátóbb lett volna, ha egyből Sandokannak nevezi el a helyet.

Szingapúr jelenkori sikertörténete nagy részben a kereskedelmen alapul. A következő napok során világossá vált számomra, hogy a lendület a kiskereskedelemre is kiterjed. Központi fekvésű szállásom körül is szép számmal akadtak bevásárlóközpontok és üzletek, de én elzarándokoltam a bevásárlás itteni Mekkájába, az Orchard Roadra is. Az utca neve megtévesztő, mert gyümölcsöst jelent. Valójában egy kilométereken át húzódó, széles sugárútról van szó, amelyet mindkét oldalán hatalmas üzletközpontokból álló, majdnem folyamatos fal övez. Szinte ijesztő. Viszonylag sok nagyváros konzumer-negyedét volt már alkalmam megnézni, de ez mindegyiket fölülmúlta. Képzelhetitek a meglepetésemet, amikor később megtudtam, hogy a város legnagyobb bevásárlóközpontjai még csak nem is az Orchard Roadon vannak.

Nézelődés közben lépten-nyomon a szingapúri hatékonyság apró nyomaira bukkanhat az élelmes látogató. Csak győzzön figyelni. A nagyobb útkereszteződésekben a rendőrlámpa hangjelzést ad a vak gyalogosok számára, a látóknak pedig egy digitális számláló azt is mutatja, hogy hány másodpercük van még az átkelésre. A városi buszok gyakorta fedélzeti televízióval vannak ellátva. A képernyő mellett feltüntetik az URH-frekvenciát, amelyen a rádiós walkmannel rendelkező utasok a televízióadás hangját is hallgathatják.

Jól tetten érhető a kormányzat folyamatos, Nagy Testvér-szerű törekvése, hogy beleavatkozzon az emberek életébe. Elterjedt az általános, didaktikus szimbólumok használata, de a kertelés nélküli, közvetlen népnevelés sem ritka. A szingapúri papírpénzeken nem nemzeti hősöket éltetnek, hanem olyan általános fogalmakat, mint a sport vagy az oktatás. A bankjegyek grafikája a mi ötvenes éveink szocialista realizmusát idézi. Városszerte találkozni a kormányzat aktuális kampányait támogató hirdetésekkel. Ott jártamkor éppen a bűnözésellenes program futott, amelyet a meglehetősen talányos No crime does not mean no crime! szlogennel reklámoztak (a magyar fordítás körülbelül így hangzik: A bűn hiánya nem jelenti a bűn hiányát!), mindezt úgy, hogy Szingapúr már amúgy is a világ egyik legbiztonságosabb nagyvárosa.

Ennél egy fokkal finomabb, de még mindig lóláb jellegű a metrón folytatott udvariassági hadjárat. Igaz, annak sokkal inkább van létjogosultsága, az amúgy civilizált szingapúriak ugyanis meglepően tuskó módon tömegközlekednek. De csak a föld alatt. A metrómegállókban egy-egy szerelvény beérkezése hadiállapotot idéz elő: akárcsak Kuala Lumpurban, a fel- és leszállni vágyó utasok itt is két oldalról egyszerre rohamozzák meg az ajtókat. Ugyanakkor a felszínen, a taxik és buszok megállóinál fegyelmezett sorokban várakozik a tömeg. Na, ezt magyarázza meg nekem valaki.

A metrót üzemeltető, állami cég körmönfont ötletekkel küzd az utasok udvariasságáért. A stratégia részeként legújabban úgynevezett testimonial reklámokat is bevetnek. Ez az a hirdetéstípus, amelyet például a televíziós mosóporreklámokból ismerünk: egy fiktív, de annál elégedettebb vevő személyesen tesz hitet az adott márka tökéletessége mellett. Például megjelenik a képernyőn egy mosolygó hölgy egy bazi nagy zöld flakonnal a kezében, és a következőket mondja: „Gizella vagyok. Nagy a család, sok a kosz. Ám egy hónappal ezelőtt kipróbáltam a Vomit padlófényezőt. Hát annyira jó, hogy ma már a főzéshez is ezt használom!”

Egy mosópornál az ilyen hirdetés még úgy-ahogy elmegy. De azt a reklámszakembert, aki ezt a műfajt a metró udvariassági kampányához beajánlotta, én legfeljebb padlófényezésre használnám. Az elkészült plakátsorozatból három elemet láttam. Grafika nincs rajtuk, csak pasztellszínű háttér előtt elemi erejű szövegek:

„Nagyszerű érzés, amikor egy zsúfolt, rohanós nap végén hazafelé menet az utastársaim megengedik, hogy kiszálljak, mielőtt ők beszállnak.” (Steven Tang, 23 éves, menedzser)

„Nagyra értékelem, amikor a vonaton utazók a jármű belseje felé indulnak, hogy helyet adjanak az új felszállóknak” (Ahmed Syamshabuddin, 35 éves, dolgozó)

„Fantasztikus érzés, amikor a fiatalok átadják az ülőhelyüket. Így érdemes utazni!” (Arjuna Chandra, 75 éves, nyugdíjas)

Kérem szépen, így kell reklámozni. Rafináltan elbújtatott, mégis egyértelmű üzenetek. A fiktív utasok, hogy, hogy nem, éppen a három szingapúri nemzetalkotó népet képviselik. Tökéletes. Másfelől persze szeretnék találkozni azzal a fogyasztóval, aki el tudja képzelni, hogy épeszű utas a valóságban, önkéntesen, ilyen tartalmú vallomástételre jelentkezik a helyi közlekedési vállalatnál.

A közterületi viselkedésen túl a bölcs vezetés a polgárok magánéletét és a családtervezést is megpróbálja a maga elképzelései szerint alakítani. Az egyetemet végzett szingapúri fiatalok a diplomájuk átvételének pillanatában automatikusan tagjai lesznek az SDU nevű állami szervezetnek. A rövidítés a Social Development Unit (magyarul Szociális Fejlesztő Egység) elnevezést takarja. A szervezet célja messze szofisztikáltabb, mint amiről a magyar KISZ annak idején álmodni mert, lényegében ugyanis házasságközvetítéssel foglalkozik.

Az SDU rendszeresen kiküldött hírlevél, valamint bulik, programok és utazások segítségével próbálja összehozni a magányos fiatal értelmiségiket. Ha törik, ha szakad! A nemes cél érdekében a szervezet még magánrandevúk megszervezésétől sem riad vissza. Azért ebbe gondoljatok bele egy pillanatra: egyszer csak csörög a telefon vagy bepattan egy e-mail, és az állam moziba küld téged valakivel! Komoly. És ne kerülje el a figyelmeteket az az apró trükk sem, hogy a szervezetnek csak diplomások lehetnek a tagjai. A plebsz itt nem rúg labdába: nekik egy külön szervezet, az SDS kínál hasonló lehetőségeket, feltehetőleg alacsonyabb szinten. Ahogy egy kedves barátom megjegyezte: biztos ők adják a pincéreket az SDU rendezvényeire. És ez így helyes: az állam szerint jobb elkerülni azt, hogy a felsőfokú állampolgárok feleslegesen keveredjenek a társadalom alsóbbrendű tagjaival. Szép, új világ. Azt viszont gyorsan írjuk a szingapúri egyetemisták javára, hogy a humorosabbja átlát a szitán. A diákszleng szerint az SDU valódi jelentése a következő: Single, Desperate and Ugly (azaz szingli, kétségbeesett és ronda).

Ha egy szingapúri polgár nagyon kekeckedik, és nem hajlandó ráállni a számára központilag megálmodott életpályára, akkor a későbbiekben kellemetlen meglepetések érhetik. Például nem lesz autója, és nem lesz hol laknia. A helyszűke miatt a személygépkocsik vásárlását a városállamban előzetes engedélyhez kötik. Ez nem olcsó mulatság: kemény pénzekért meg kell vásárolni a jogot, hogy azután újabb pénzért autót vehess. Az engedély kiadását ráadásul hosszas, adminisztratív tököléssel el is tudják lehetetleníteni. Könnyen megjósolható, hogy vajon a fegyelmezett vagy az individualista állampolgárnak támadnak-e nehézségei a gépkocsibeszerzés körül.

Délnyugat-Ausztrália felfedezésének megkezdése előtt három perccel (Ausztrália)

Még húsbavágóbb a lakáskérdés. Autó nélkül elvan az ember, de aludni mégiscsak kell valahol. A tömeges lakásépítés itt államilag irányított tevékenység. Amennyiben szingapúri vagy, és lakást szeretnél vásárolni, egy központi hatóságnál jelentkezhetsz be. Itt, amennyiben felnőtt vagy, dolgozó és házas, azaz megfelelsz a központi polgárideálnak, akkor lényegében további kérdések nélkül fölkerülsz az igénylők listájára. Ha viszont egyedülállóként szegülsz szembe a rendszerrel, akkor 35 éves korod előtt túl sem jutsz a hatóság épületének portásán.

Vannak azért a szingapúri létnek olyan szegletei is, amelyeket a kormány kevésbé vagy hiába próbál befolyásolni. Ide tartozik például az étkezés és a szórakozás.

Szingapúr nem csak Ázsia, hanem a világ egyik gasztronómiai fővárosa. Nálam nagyobb szakértelemmel rendelkező ínyencek szerint Hongkong talán egy leheletnyivel előrébb jár a kínai konyhaművészet terén. Ám, ha a választékot és az árviszonyokat is tekintetbe vesszük, akkor már inkább Szingapúr nyeri a kelet konyhája címért folyó versenyt. A teljesség igénye nélkül, a következő ételtípusok várják itt a korgó gyomrú látogatót: többféle kínai (amelyek közül a hokkien stílus a legelterjedtebb), dél- és észak-indiai, maláj, thai, vietnámi, japán, nyonya és arab. Természetesen ezek mindegyike autentikus, mert történelmi okokból az adott kisebbségek jelentős számban élnek a városban. Az pedig már Szingapúr metropolisz-jellegéből adódik, hogy a keleti ínyencségeken felül megtalálható errefelé a nemzetközi konyha valamennyi nyugati irányzata is, az olasz tésztától az amerikai steakig.

Az étteremválaszték egyik végén a megfizethetetlen luxushelyek állnak, ahol egy vaskosabb bankjegyköteg vagy lehetőleg arany színű hitelkártya ellenében apró, formatervezett falatkákat tálalnak elénk. Ezeket a helyeket szívből tudom ajánlani a dúsgazdag és fogyókúrázó olvasóimnak. A többiek inkább célozzák be a spektrum ellenkező végében elhelyezkedő, úgynevezett food court-ok valamelyikét. Ezekben rengeteg kifőzde kínál ezerféle ételt egy tető alatt. Itt sokfélét, sokat és jót lehet enni, ráadásul a helyi mércével mérve olcsón.

A kormányzat persze nem lenne önmaga, ha nem próbálná megregulázni a vendéglátó-ipari egységek működését is. Felállítottak például egy higiéniai skálát, amelyen A-tól D-ig rangsorolják az éttermeket és a kifőzdéket. Az A osztály a legjobb, és a hivatalos álláspont szerint az egyetlen elfogadható: minden iparosnak arra kell törekednie, hogy az általa működtetett egység ezt a minősítést kapja. A tartósan D-re értékelt helyek pedig előbb-utóbb várhatják a selyemzsinórt.

A fogyasztók viszont másképp gondolkodnak. Ők nem annyira a hely sterilitását vizsgálják, hanem jót szeretnének enni. A helyi vicc szerint a higiéniai ABCD-lista kétféle értelmezése a következőképpen fest:

– a kormányzat szerint: Acceptable | Bad | Crap | Dreadful (elfogadható, rossz, pocsék, szörnyű)

– a lakosság szerint: Avoid | Bad | Can | Delicious (kerülendő, rossz, elmegy, finom)

Jómagam szintén a D kategóriára összpontosítottam a figyelmemet, meglehetős sikerrel. A legizgalmasabb szingapúri vacsorám disznóbél volt vízi gesztenyével. A vízi gesztenye vonzóan elegáns neve valójában kegyes csalás. Ha abból indulunk ki, hogy hogyan néz ki a növény nyersen és hogy honnan ássák elő, akkor a korrektség jegyében inkább iszaphagymának kellene hívni.

A finom étkek után talán menjünk bulizni. A zene, a tánc és a film Keleten hagyományosan egybemosódó szféráiban elképesztő sztárkultusz uralkodik. A könnyűzenében nagyon arat a J-pop néven emlegetett japán tingli-tangli tánczene, pedig az sajnos pontosan olyan, amilyennek most magatokban elképzelitek. Feljövőben van a K-pop is, ami állítólag ugyanez, csak koreai kiadásban. Ilyet még nem hallottam, de néhány japán sláger ismeretében feltételezem, hogy szintén velőtrázó lehet.

Mindemellett a többségében kínai Szingapúrban egyértelműen a hongkongi sztárok a legnagyobb királyok. Szó szerint is. A népszerűségi listák tetején jelenleg tanyázó négy csillagot a köznép csak úgy emlegeti: The Heavenly Kings. A Mennyei Királyok. Én ezen majdnem elsírtam magam, de a szingapúri ismerősök elmagyarázták, hogy a kínai legendárium mennyország-képe miatt ez a kifejezés kínaiul nem hangzik ennyire nyálasan. Jó, mondtam, akkor legyen a Négy Félisten: még az is éppen elég ciki.

Nem elégedtem meg az általános elnevezéssel, hanem alaposan kifaggattam a helyieket a négy istenkirállyal kapcsolatban. Kiderült, hogy ezek a nagy formátumú férfiak mindannyian szólisták, de együtt tárgyalva őket mégis úgy hatnak, mint egy bénázós komédia szereplői.

Elsőként a legfiatalabb mennyei, Aaron Kwok nevével találkoztam, még első malajziai utam során. Közelgő koncertjét Robbie Williamsé mellett hirdették. Ez utólag azért tűnik furcsának, mert Aaron nem igazán tud énekelni. Ráadásul színésznek is gyenge, ennek ellenére karrierjét a Para, para, sakura című, felejthetetlen, énekes-táncos filmmel alapozta meg. Ebben tánctanárt alakít – táncolni azt tud –, és a filmben feltalált, a címmel azonos nevű tánc az egész régióban befutott. Az Indonéziában megismert szingapúri lányok, Ai és Miao bemutatója szerint a Para para sakura a macarena rehabilitációs verziójának tekinthető, amelyet fittebb, kelet-ázsiai nyugdíjasok számára alakítottak ki. Virtuóz lábmunkán és a kezekkel történő, merész hadonászáson alapul.

A következő király, Andy Lau már rendelkezik azzal a színészi tehetséggel, ami Aaronból hiányzik. Ennek azonban az az ára, hogy ő meg táncolni és énekelni nem tud. Utóbbi hiányosságát extrém dalszövegei hivatottak feledtetni. A lányok emlékezete szerint a közelmúlt egyik nagy Lau-slágere a Hülye gyerek című nóta volt, nem tudom, mennyiben önéletrajzi ihletésű. Az Andyre oly jellemzően intelligens, introspektív prozódia pedig a legismertebb dalában érhető tetten. Az első hallásra platinagyanús kompozíció címe: Imádom a vécécsészémet!

Kimagaslóan képzett a harmadik uralkodó, Leon Lai is. Az igazságos munkamegosztás jegyében ő egyedül énekelni tud. Ennek megfelelően nem is forszírozza a filmeket, hanem a CD-szaküzletekben és a koncerteken arat. A muzsika minősége mellett a fellépések külsőségei is Leon géniuszához illeszkednek. A közelmúltban egy hongkongi koncerten a stáb ötletemberei azzal illusztrálták Lai orbitális tehetségét, hogy űrszkafanderben küldték a színpadra. Nem világos, hogy ilyen hacukában hogyan lehet például táncolni, de Leon esetében ez úgyis irreleváns kérdés.

Végezetül a negyedik hérosz Jacky Cheung. Adódik a kérdés, amelyet én is azonnal nekiszegeztem a lányoknak: ha a fenti sorozattal már mindent lefedtünk, akkor ő vajon mihez ért? Mint kiderült, igazából semmihez. Jackynek van a legnehezebb dolga mindegyik király közül. A három fő művészeti ágat a többiek már lefoglalták előle, és mondjuk a festést elég nehéz elképzelni őrjöngő közönség előtt. Jóképűnek persze Jacky is jóképű, de az mind a négyükre igaz. Így hát ő csak úgy ott van velük a klubban, és egészen jól megél belőle.

Néhány nap önfeledt szingapúri mulatozás után aztán végül is sikerült elhagynom Ázsiát. A részletekről a következő levélben mesélek.

HÚSZ

– És van foglalása erre a járatra, Sperla úr?

A szingapúri reptér pultjánál álltam, és a mosolygós ügyintéző kérdése nem ért váratlanul. Az előző héten az Ansett ausztrál légitársaság összeomlása miatt ki tudja, hányadszor kellett újraszerveznem az utamat. Eredetileg három Ansett-járat szerepelt a jegyemen: ezek közül a legsürgősebbet, a Perth-Sydney vonalat még Malajziában sikerült átfoglaltatnom egy másik légitársaság gépére. A másik két részjegyet, egy oda-vissza utat a híres Ayers Rockhoz, Sydneyre hagytam.

A sok változtatás miatt a jegyem egyre inkább úgy nézett ki, mint valami amatőr hamisítvány: kitépett lapok, besuszterolt kiegészítő dokumentumok tarkították az egyre vastagabb paksamétát. Még egy kézzel írt pótjegy is volt a csomagban. Ezért nem lepett meg, hogy a pult mögött ülő szakember sem igazodik ki rajta.

– Hogyne lenne foglalásom, egy hete meg is erősítettem. Rögtön az első lapon tetszik megtalálni.

A hölgy készségesen újra megnézte a jegyet, de arckifejezése nem lett kevésbé bizonytalan.

– Már úgy értem, erre a mai járatra, Sperla úr. Annyit látok a jegyén, hogy tegnapra valóban volt foglalása.

Nanehogymár.

Nyugodtnak tettetett mosollyal megkérdeztem a dátumot, a biztonság kedvéért az évszázadig visszamenőleg. A szakembernek volt igaza: egyszerűen elnéztem a továbbutazásom napját.

Idáig hallom a gúnykacajt. Íme a nagy világutazó, aki az ő végtelen bölcsességében folyamatosan rosszindulatú viccek céltáblájává teszi más nemzetek turistáit. Majd ezek után fogja magát, és kimegy a saját járatához egy nappal később. Mindezt a karácsonyi utazási csúcsidőszak tetőpontján.

Éreztem, hogy ezúttal nincs helye semmiféle magyarázkodásnak. Az arcom mérete egy pillanat alatt radikálisan lecsökkent; az iménti profi mosolyomat pedig valami olyasmi váltotta föl, amit talán könyörgő gazsulálásként lehetne leírni. Töredelmesen beismertem a hölgynek a bűnömet, és ha jól emlékszem, a nyomaték kedvéért még idiótának is tituláltam magam. Majd nemes egyszerűséggel, és korántsem túldramatizálva a helyzetet, arra kértem, hogy mentse meg az életemet. Ő nyugtató mosollyal közölte, hogy rögvest megnézi, mit tehet értem.

Saccoljátok meg, hogy pontosan hány üres hely volt az aznapi gépen.

A hölgy huszonöt másodperc alatt, minden büntetődíj nélkül átírta a jegyemet az aznapi járatra. Egy perccel később pedig, minden előzetes foglalás nélkül, de kezemben az utolsó elérhető helyre szóló jeggyel, futólépésben távoztam a regisztrációs pulttól, nehogy lekéssem a randevút a szolgálatban lévő szupermodellekkel. Mindezt a karácsonyi utazási csúcsidőszak tetőpontján.

Odafönt halkan duruzsolt velünk a gép. Elalvás előtt azon gondolkodtam, hogyan fogok ezek után részrehajlás nélkül írni a Singapore Airlinesról. Arra a következtetésre jutottam, hogy sehogy.

Az első a szabadban - amikor még azt hittem, hogy otthon a kertben is lehet tartani őket (Ausztrália)

Már földrajztanárként is Ausztrália volt a kedvenc földrészem.

Ez a kijelentés némi magyarázatra szorul, mert korábban azzal hitegettelek benneteket, hogy angolt tanítottam. Ez igaz is, de az iskolákban gyakorta kellett helyettesíteni. Ha volt időm, én mindig szívesen beugrottam, és tartottam egy ütős földrajzórát, tekintet nélkül arra, hogy milyen tantárgy szerepelt az órarendben.

Eleinte még éreztem némi lelkiismeret-furdalást, és az áldozatul esett osztálynak megpróbáltam körmönfont érveléssel megindokolni, hogy mondjuk egy matematika órán miért fogunk a kacsacsőrű emlősről beszélgetni. Példaképem e tekintetben a Fele sem igaz című, boldog emlékű, televíziós vetélkedő volt. Az olvasótábor egy része valószínűleg emlékszik még erre a Vágó István vezette műsorra, ahol minden kérdésre három lehetséges válasz volt, ebből kettő hamis. Na, én ezt a műsort főleg Vágó átvezető monológjai miatt néztem. Ő ugyanis valamilyen rejtélyes okból úgy látta helyesnek, hogy az egymást követő kérdések között mindig felmutasson valamilyen, egyébként nem létező logikai kapcsolatot. Ez esetenként rendkívül kínos szófacsarást, ám ebből fakadóan vidám helyzeteket eredményezett.

Pontos példára már nem emlékszem, de megpróbálom érzékeltetni, hogyan zajlott a dolog. A „Milyen állat a halfarkas?” kérdés után (egyébként az egy madár) Vágó nem úgy folytatta, hogy „Most pedig váltsunk témát”, hanem mondjuk a következő gondolatmenettel hozakodott elő: „Kedves nézőink, a halfarkas szóban benne rejlik a következő kérdésünk kulcsa is. Figyeljék meg: a szó közepe az alfa. Erről számos férfinézőnknek bizonyára az Alfa Romeo jut eszébe. Az a sportautó, amelyet talán Shakespeare ismert hőséről neveztek el, hiszen a dráma olasz vonatkozása kétségtelen. Bárhogy is legyen azonban, minket most nem a nagy Shakespeare érdekel, hanem író kortársa, a kalandos életű és tragikus halálú Marlowe. S ha már lónál tartunk, akkor meg is érkeztünk a következő kérdésünkhöz: Mi a kapcsolat a zsoké és a zsakett szavak között?”

Az első helyettesítő kalandjaim alkalmával én is efféle leleményességgel igyekeztem logikai hidat verni mondjuk a citromsav-ciklus és Abel Tasman déltengeri felfedezőútja közé. Később beleuntam, vagy elszemtelenedtem, nem tudom. Mindenesetre átálltam arra a jóval kényelmesebb módszerre, hogy beléptem az osztályterembe, megkérdeztem, milyen óra van, majd a válasz után így folytattam: remek. Akkor most barkochbázni fogunk. Egy országot kell kitalálni!

Ausztrália ugyanis fantasztikus hely. Kitalálhatatlan és megjósolhatatlan. A diákjaim is megszenvedtek a gondosan megválogatott kérdéseimmel. Ti vajon tudtátok volna, melyik országnak a fővárosát akarták komoly javaslattevők Shakespeare-nek keresztelni? Vagy hogy hol hívták az országot átszelő vasútvonalat Afgán expressznek?

Ezeken a nosztalgikus kérdéseken merengtem, amikor a repülőgépünk, helyi idő szerint kora hajnalban, földet ért velünk Perthben. Egy utolsó, férfias mosolyt villantottam Szingapúr legszebbjeire, majd a kizsilipelés után Ausztrália hűs betonjára léptem. Eszembe jutott az egyik kedvenc földrajztanári kérdésem: „Ha egy adott állatfajta előfordul ebben az országban, akkor annak az emberre legveszélyesebb alfaja is biztosan itt él. Melyik ez az ország?” Körbekémleltem: sehol egy fekete özvegy, gyilkos medúza vagy rézfejű mérges kígyó. Megnyugodva hozzáláttam a szálláskereséshez.

Másnap, jobban mondva aznap délelőtt már a reptéri hirdetőtáblán talált hátizsákos szálláson ébredtem. Az ausztráliai árviszonyok egy csapásra szép emlékké tették a saját szoba kelet-ázsiai luxusát: itt csak a sokágyas közös szobára futotta a költségvetésemből.

A lenti, közös konyha-nappaliban szembesültem először az épp ott lakó társasággal. Döntő volt az angolszász fölény: angolok, írek, skótok, walesiek, ameddig a szem ellátott. Ennek az a magyarázata, hogy a brit nemzetközösség tagállamainak ifjú polgárai életükben egy alkalommal élhetnek egy nagyszerű lehetőséggel: egyéves vízumot válthatnak Ausztráliába, amely munkavégzésre is feljogosítja őket. Alkalmi munka pedig mindig akad errefelé, amelyből épp elég pénzt lehet összeszedni az életben maradáshoz vagy a továbbutazáshoz. Ez a fiataloknak szóló munkásvízum újabban más nyugat-európai államokra is kiterjed, de tapasztalatom szerint nagyobb számban továbbra is csak az angolszászok élnek vele.

Még tervezgetni sem kezdtem az utamat, amikor már tudtam, hogy Perthbe mindenképpen el fogok jönni, mégpedig két okból, amelyek közül az egyik természettudományos-pszichológiai, a másik etimológiai jellegű. Ez elég szofisztikáltan hangzik, ugye? Én sem pont ezeket a szavakat használtam magamban, amikor megfogalmaztam őket.

Egyfelől azt szerettem volna megtudni, hogy néz ki és mennyire élhető hely a világ legistenhátamögöttibb fővárosa. Ha Sulawesi múltkori megtekintése óta esetleg az asztalotok sarkán maradt a világatlasz, akkor most húzzátok ismét magatok elé, és lapozzatok az Ausztráliát bemutató oldalra. Perth a kontinensnyi ország bal alsó sarkának közelében található. Látni fogjátok, hogy a várost keleti irányban egy fél Európa méretű, kietlen pusztaság választja el Ausztrália valamivel sűrűbben lakott, „civilizált” részétől. Nyugatra pedig végtelen tenger húzódik. Ez a valószínűtlen elhelyezkedés is hozzájárult ahhoz, hogy Perth már hosszú idővel ezelőtt felkerült az álmodozós utazási toplistámra.

Jövetelem másik célja az volt, hogy egyszer s mindenkorra tisztázzam, mit jelent valójában a mindannyiunk által ismert, mégis rejtélyesen hangzó magyar kifejezés: nyári mikulás. Ha esetleg emlékeztek rá, már hónapokkal ezelőtt beharangoztam nektek a napfényes-strandolós-fenyőfás karácsonyomat. A fenyőfa kivételével sikerült is ezt valóra váltanom. Most már tudom, hogy a nyári mikulás a meleg karácsonyi estéken a perthi utcákon járkáló, mezítlábas-rövidnadrágos-trikós, mikulássapkát viselő, mosolygós embereket jelenti, akik apró ajándékokat osztogatnak a vadidegen, de hasonlóan vidám járókelőknek.

Ámde ne szaladjunk előre. A Karácsony estét megelőző napon érkeztem a városba. Mindenfelé óriási neondíszeket láttam; a boltok kirakataiban ünnepi ajánlatok sorakoztak, odabent pedig a nálunk is megszokott, vásárlási lázban égő tömeg. Ez utóbbi persze minősítetten értendő, az ausztrálok vásárlási láza ugyanis a magyar ember vasárnapi ebéd utáni, kóma közeli állapotához hasonlítható. Fogalmazzunk úgy, hogy errefelé nem nagyon idegeskednek az emberek.

Ezt az alapállást tükrözi kedvenc nemzeti kifejezésük, a No worries, ami szabad magyar fordításban annyit tesz: nyugi. A szófordulat tetszőleges élethelyzetben alkalmazható. Válaszul egy köszönésre. Valami megköszönésére. A tessék szó helyett. Bármelyik napszakban esedékes üdvözlés helyett. Koccintásnál. Kínálás vagy felajánlott segítség udvarias elutasítására. Vagy épp elfogadására. Annak jelzésére, hogy figyelünk beszélgetőtársunkra. Beszélgetésindítóként, amikor épp vécépapír-használat közben nyitnak ránk egy nyilvános illemhelyen. Vendégségben végrehajtott, látványos padlóváza-törés kommentálására. Tévedésből amputált lábú páciens ébredésénél. Közeli rokon halálhírére reagálva. Vagy bármikor.

Az ausztrálok kedves és laza fickók. Az élmények alapján a szálláson a többi utazóval együtt megalkottuk a három nagy angolszász nemzet meghatározását. A sztereotípiák persze mindig hazudnak, de ezúttal a mentségemre szolgál, hogy az érintett nemzetek képviselői is részt vettek a definíciós bizottságban. Szóval: az angolok ugyan nem túl barátságosak, de amit kifelé mutatnak, azt komolyan gondolják. Az amerikaiak rendkívül barátságosnak tűnnek, viszont nem gondolják komolyan. Végül pedig az ausztrálok épp olyan barátságosnak tűnnek, mint az amerikaiak, viszont azt olyan komolyan is gondolják, mint az angolok. Nyerő kombináció!

Perth 1 millió lakosa Nyugat-Ausztrália szövetségi állam teljes népességének kétharmadát teszi ki. Ez azt jelenti, hogy a régió fennmaradó, mindössze 27 magyarországnyi területén legalább ötszázezer ember zsúfolódik össze. Klausztrofóbia a köbön!

Perth hibátlanul hozza egy kozmopolita nagyváros arculati elemeit: felhőkarcolós belváros, tömegközlekedés, arcok a föld valamennyi rasszából. Van azonban ezen felül néhány különös ismertetőjele is, amelyek emberközeli, kisvárosi karaktert kölcsönöznek neki. Az utak szélesek, látszólag jóval a forgalmi terhelés fölé vannak méretezve. Ezért az idő java részében szabad, levegős és kényelmes a város. Lehet sétálni, nem gond a parkolás. A belváros nagy részét két buszjárat fedi le, amelyek használata ingyenes. A járdákon feltűnően sok ember jár mezítláb. Persze nem azért, mert nincsen pénzük cipőre. De minek feszengjenek, ha egyszer tisztaság van, és így kényelmesebb? Eleinte vicces, de könnyen megszokható látvány, amint valaki a belváros közepén, megfelelő utcai ruhában, adott esetben öltönyben, de mezítláb megy be egy bankba ügyeket intézni.

Az angolszász országokban általában nem veszik olyan komolyan a karácsonyt, mint nálunk, a kontinentális Európában. Ez alól Ausztrália sem kivétel. A 24-i este itt sem ünnep, bár a katolikusok megtartják az éjféli misét. A december 6-i télapót sem ismerik. A karácsonyi ünnep kétnapos, az ajándékozás 25-én délelőtt zajlik. A külsőségeket sem veszik túl komolyan. Nagy divat a piros mikulássapka: a karácsonyt megelőző napokban a lakosság jelentős része vagy ebben, vagy műanyag rénszarvasagancsban közlekedik az utcán. A mezítlábassághoz hasonlóan ezt is lehet öltönnyel kombinálni.

A szállásomon az európaiak, még az angolok is, egyöntetűen úgy nyilatkoztak, hogy nincs karácsonyi hangulatuk. Ezért valószínűleg az időjárás volt hibáztatható, pedig mi mindent megtettünk, valaki még egy errefelé nem használatos karácsonyfát is kerített a társalgóba. Szegény fenyő alig maradt életben a légkondicionáló hűvösében: odakint viszont folyamatosan 35–40 fok körüli hőség tombolt. Jókat beszélgettünk egymás karácsonyi szokásairól. Nekem az ír kolléga karácsony-definíciója tetszett a legjobban. Ő fontosnak tartotta kiemelni, hogy ilyenkor nem szoktak inni! Aztán részletesen kifejtette, hogy a nem-ivás azt jelenti, hogy 1–2 pint sör után rendszerint megállnak, hiszen ilyenkor sokat kell templomba járni.

Természetesen nem hagyhattam ki a poént, hogy karácsonykor strandoljak egyet. A víz kissé hidegnek tűnt, bár ez nyilván relatív, mert királyt azért nem lehetett volna koronázni rajta, mint annak idején otthon. A strand tele volt helyiekkel, de még inkább turistákkal. Mindenfelé fürdőruhás emberek szaladgáltak, az elmaradhatatlan mikulássapkában.

A társaságunk brit többsége a karácsony második napját már illő módon, egy vendéglátóipari egységben kívánta megünnepelni. Kapóra jött, hogy a szállásunk vezetői rendkívül ügyesnek bizonyultak a különféle ingyenes és kedvezményes italkuponok beszerzésében. Ha jól emlékszem – ami az események alakulásának ismeretében nem garantált –, akkor a Perthben töltött egy hét alatt egyetlen centet sem kellett költenem szeszes italra. Ennél fogva az ár-érték arány matematikailag sajnos kiszámíthatatlan, pedig az értékoldalon jelentős mennyiségű sört és koktélt tudnék felmutatni.

A szokásos, kuponos ingyenélést mutattuk be karácsony másnapján is. A megtévesztően ártatlan nevű Post Office-ba zarándokoltunk el. A bárpultnál a csapos kérdésére spontán villámtréfával feleltem: „Én egy légipostai borítékot szeretnék, bélyeggel együtt”. A viccet sokan hallották, de meglepően kevesen értékelték. Szerencsére hamarosan előkerültek a poharak, elkezdték körútjukat a söröskancsók, és én végre leradírozhattam arcomról a nem méltányolt vicc előadójának rajzolt mosolyát.

Kuponunk az volt rogyásig, úgyhogy a kancsók csak jöttek és jöttek egymás után. Újfent megállapíthattam, hogy az írek rettenetesen tudnak inni. A látvány egy tíz évvel ezelőtti, hollandiai emléket juttatott eszembe. A nemzetközi diákcsoport, amelynek akkor tagja voltam, a kulturált, értelmiségi időtöltés jegyében országok közötti ivóversenyt szervezett. Az írek férficsapatát eleve kizártuk a vetélkedésből, mondván, hogy az olimpián sem indulhatnak profik. Erre ők kiharcolták, hogy legalább a női válogatottjukat elindíthassák, amely aztán simán az asztal alá itta valamennyi, hímneműekből álló ellenfelét.

Igaz magyar emberként természetesen tudom, hogy három liter töltött káposzta után a negyvenedik szelet bejgli elfogyasztása emberpróbáló feladat. De higgyétek el, írekkel sörözni sem könnyebb karácsonyi program. Az elfogyasztott ital mennyisége alapján nekem az este végén négykézláb vagy hordágyon kellett volna távoznom a helyiségből.

A rövid hazautat azonban a saját lábamon tettem meg, igaz, feltűnően könnyű léptekkel. Amennyire emlékszem, botorkálás közben futó barátságot kötöttem a sarkunkon lakó, terebélyes eukaliptuszfával. Kölcsönös bemutatkozás után röviden elbeszélgettünk az ausztrál éjszakai mérges kígyók pikkelymintázat alapján történő osztályozási lehetőségeiről. Búcsúzáskor szertartásosan oldalba pisiltem újdonsült barátomat, majd az Amuri partizánok című, feledhetetlen sanzon felső szólamának avatott és többször ismételt előadásával kívántam jó éjszakát a kerület lakosságának.

Persze nem biztos, hogy mindez pontosan így zajlott le: az utólagos emlékeim meglehetősen homályosak. Az azonban kétségtelen, hogy a szállásról ismert walesi fiatalember, Alan rosszabbul járt, mint én. Ő tovább időzött a postán, holott nálam gyorsabban ivott, és szemmel láthatóan kevésbé bírta az alkoholt. A hírek szerint a távozásom után nem sokkal kölcsönös vonzalom bontakozott ki Alan és egy helybéli, hasonlóan feltankolt leányzó között. A gyengéd szálakat a táncparketten kívánták szorosabbra fonni, egy lassú szám végigtáncolásával. A tizedik másodperc táján hatalmasat estek. A sors szeszélyéből Alan került felülre. A hely biztonsági embereiből verbuválódott, ad hoc versenybíróság tévedésből ippon értékű dobást állapított meg, amelyet szabálytalannak ítéltek, és ezért a walesi versenyzőt leléptetéssel büntették, majd rövid úton, egy másik ippon értékű dobással kihajították a klubból. No worries. Az ifjú velszi bárdnak ráadásul mindeközben már fogalma sem volt arról, hogy mi történik vele; az akkor még csak az ötvenedik korsó sörnél tartó, és ezért színjózan írek utólag mesélték el a történetet mindenkinek. Alan soha többé nem látta a lányt; illetve lehet, hogy látta, de nem ismerték föl egymást.

A két ünnep közötti napokat arra szántam, hogy egy kicsit körbenézzek Ausztrália délnyugati csücskében. A régió egyik végében található Perth, a másikban Albany, ez utóbbi a legöregebb város a kontinens nyugati felén. A közöttük elterülő tengerpart és belső területek már első olvasásra is több érdekességet vonultattak fel, mint amennyit az erre szánt három nap alatt alkalmam lett volna meglátogatni.

Egy 10–15 fős, változó létszámú csapattal, buszon vágtunk neki a rövid körútnak. Kezdésként rögtön lekéstük a delfinekkel úszást Bunbury kisváros öblében. Így aztán nem tudok arról beszámolni, hogy milyen a vadon élő delfinekkel strandolni; de mivel egy hollandiai delfináriumban 10 évvel ezelőtt már kipróbáltam ugyanezt cirkuszi delfinekkel, azért mégis van miért irigykednetek.

Bunburyben meglátogattuk a helyi pékséget is. Legtöbben a ház különlegességét, a stockman’s pie-t próbáltuk ki, amelybe háromféle húst sütnek: kengurut, nyulat és tevét. Finom volt a lepény, de persze nem ugrált, nem volt púpos és nem volt elöl két nagy foga, így aztán csak az ausztrálok becsületességében bízva remélem, hogy valóban azt kaptuk, ami a leírásban szerepelt.

A délelőtt folyamán találkoztunk az első vadon élő kengurukkal. Egy szögesdróttal elkerített területen legelésztek, így többen azt hittük, hogy háziállatokként tartják őket. Meg is kérdeztem erről a vezetőnket, Andrew-t, aki előbb úriember módjára leküzdötte az önkéntelenül feltörő vigyorát, majd visszakérdezett: valóban úgy gondolod, hogy a kengurukat csak úgy be lehet zárni egy ekkora kerítéssel?

Hopp, erre nem is gondoltam. Ezek ugrálnak! Elgondolkoztam, hogy az ember voltaképpen mennyire nincs felkészülve a kenguruk tartására. Ha a tehén elé kerítést teszel, megáll. Ha a tyúknak visszavágod a szárnyát, nem repül el. De mit csinálsz egy kenguruval? Vagy nyolc méter magas kerítést emelsz köréje, vagy rezignáltan lemondasz róla.

Kissé túlöltözöttek, de ők a helyi verebek (Ausztrália)

A kenguruk tehát érthető módon többnyire vadon élnek, úgy viszont van belőlük elég. Egy angol útitársam elmesélte, hogy az előző héten éjszakai busszal utazott vissza Perthbe az északnyugati sivatagból. Menet közben a nagy, emeletes túrabusz elejéről csak úgy pattogtak le az elütött kenguruk. Ez ellen sajnos nem nagyon van orvosság, mert arrafelé sok van belőlük, az úttól nem lehet távol tartani őket, ráadásul teljesen kiszámíthatatlan, hogy mit cselekszenek, amikor a reflektor a szemükbe világít. A sokféle és nagyszámú vadállat jelentette veszély miatt számos ausztrál nem is ül autóba sötétedés után.

Odafelé az utunk végig a tengerparton vezetett. Az ausztráloknak e tekintetben kétszeres szerencséjük van. Egyfelől szép és jó strandjaik vannak, másfelől a fennmaradó részeken a tengerpart minden négyzetcentimétere drámai és gyönyörű. Fantasztikus formációk: magányos sziklák, természetes hidak emelkednek ki a tengerből, amely folyamatosan hatalmas, fehér fodrú hullámokkal csapdossa a meredek partot.

Itt láttam először fúvólyukat. Ez ránézésre egy semmitmondó, kicsi nyílás egy parti szikla tetején. A kis lyuk azonban összeköttetésben áll a szikla aljában lévő hatalmas üreggel. Amikor egy erősebb hullám nagy mennyiségű vizet zúdít ebbe az üregbe, az ott lévő levegő csak egy irányba tud távozni: fölfelé, a kis lyukon át, mégpedig a szűk keresztmetszet miatt iszonyatos nyomással és sebességgel. Ha ilyen esetben véletlenül épp a lyuk fölött tartózkodsz, akkor a fülsiketítő hangon elősüvítő, elemi erejű sűrített levegő még az alsóneműt is lefújja rólad, a fejeden keresztül. Kifejezetten ellenjavallott tehát erős hullámverés idején ráülni egy ilyen kis fúvólyukra: a lökhajtásos légbefúvás egészségre káros hatásai mindenki számára könnyen beláthatók.

A természetes légszelepek megtekintése után beljebb nyomultunk a szárazföld felé. Az út következő, hosszú szakaszán gyakorlatilag nem láttunk mást, csak eukaliptuszfákat. Ez azonban korántsem volt unalmas látvány. Az eukaliptusz messze több, mint az a vékony, nyírfaszerű növény, amelynek a leveleit a koalamackó eszegeti a képeslapokon. Az is eukaliptusz, de csak az egyik fajta a sok közül.

Az eukaliptusz Ausztrália egyik legjobb alkalmazkodóképességű növénye, amely hihetetlenül jól kihasználja az egyes régiók eltérő viszonyait. A vékony díszfától a 80 méter magas felhőkarcolóig minden verzióban megtalálható. Olyan ez, mintha körbesétálnál valamelyik magyarországi arborétumban, majd a végén közölnék veled, hogy az elképesztően változatos flóra, amelyet láttál, mind eukaliptusz volt.

Mi persze elsősorban az óriásokat kívántuk megtekinteni. A legnagyobbakat a régi időkben természetes kilátóként használták: a koronájukban kiépített figyelőállásokból jelezték a tüzet vagy a vihar közeledtét. Az egyik ősi óriás, a Gloucester nevű fa még ma is áll, sőt benne hagyták és megerősítették a tetejére vezető hágcsót is, így bárki felmászhat a 60 méter magasan lévő fakoronába.

A fa körül kiépített parkban újabb példáját láttam annak a laza, de ugyanakkor józan és kulturált megközelítésnek, ami szerintem annyira jellemzi az ausztrálokat. A felmászásért nem kértek pénzt, bár a környéken mindent szépen kiépítettek, még szalonnasütő hely és ingyenes WC is a látogatók rendelkezésére állt. Nyoma sem volt a perelni vágyó idióták ellen kitett, „Magasan vagyunk: ha innen leesel, akkor meghalsz!” jellegű, Amerikában oly gyakori álinformációs tábláknak. Röviden és érthető nyelven leírták, hogy a hágcsó milyen magasra visz és milyen veszélyes, majd a továbbiakban felelősen gondolkodó embereknek tételezték föl a látogatókat. Szeretem az ilyet. A fa körül egyébként rengeteg kis papagáj röpködött: Ausztráliában ők a verebek. Az itt töltött majd egy hónap alatt jóval több papagájszerű madarat láttam az utcákon és a réteken, mint verébfélét.

Másnap délelőtt, némi buszozás után ismét az erdő tetején találtuk magunkat. A hatalmas fák egy másik ligetében többszáz méteres sétálóutat építettek ki, amely a lombkorona szintjén vezet keresztül. A vékony acélszerkezet a földre támaszkodik, és kellemesen inog a léptek ritmusára. Tériszonyban szenvedőknek a magaslati túra nem ajánlott, nekik alul alakítottak ki egy érdekes sétautat. A hosszú acélhíd viszont úgy van kiépítve, hogy tolókocsival is végig lehessen menni rajta.

Délután a tenger felé vettük az irányt, és Ausztrália délnyugati sarokpontján, a Leeuwin-foknál vártuk be a naplementét. A tenger hozta a szokásos, drámai formáját, és óriási hullámokkal korbácsolta a part menti sziklákat. Odalent a vízben ördöngös sárkányszörfösök gyakoroltak. Na, ilyet se láttam még életemben. Ezek a gyávának nem minősíthető emberek álló helyzetben egy szörfdeszkához erősítik magukat, majd kezükből egy siklóernyő méretű sárkányt eresztenek föl a magasba. Ez a sport a szörfözés, a sárkányeregetés, a sárkányrepülés és a siklóernyőzés egyedi kombinációja. Az, hogy éppen szélvihar dühöngött, nem érdekelte különösebben a srácokat. Ötszázzal száguldoztak ide-oda a vízen, szemlátomást szándékosan bosszantva a néhány, szintén ott bóklászó, normál szörföst. Nem mintha azok gyengén muzsikáltak volna: látványosakat ugrattak, és gyorsan, kecsesen suhantak végig az embermagasságú hullámtarajok tetején. Nem emlékszem, hogy a Balatonon valaha is láttam volna ilyet.

A sárkányszörfösökhöz képest azonban lassított felvételnek hatott a produkciójuk. Többször előfordult, hogy keresztezték egymás útvonalát. Ilyenkor a sárkányos az utolsó pillanatban kitért, de olyat is többször láttunk, hogy a levegőbe emelkedett, és egyszerűen átrepült a szörfvitorla teteje felett. Íme, egy újabb sport, amelyhez, sajnos, minden valószínűség szerint soha nem lesz szerencsém. Ami rendben is volna; de azért őket nézve súlyosan kispolgári érzés volt arra gondolni, hogy én otthon legföljebb focizni és tollasozni szoktam.

A körút méltó befejezéseként borkóstolás szerepelt a programban. Délnyugat-Ausztrália ugyan nem tartozik az ország legismertebb borvidékei közé, de a megismert gazdák lelkesedését alapul véve ez az állapot a jövőben minden bizonnyal változni fog.

Én a jó bor dilettáns, ám annál lelkesebb hívének tekintem magam, a művészi borkóstolást viszont jelentős részben szemfényvesztésnek tartom. És az vesse rám az első követ, aki még sosem gondolt ugyanerre, amikor valamely palack hátulján efféle leírással találkozott: „Ez a Merlot összetett ízhatású, komplex vörösbor. Illata és az aroma első impressziója könnyed, légies italt sejtet, feketeribiszke- és citromfű felhangokkal. Ez a másodlagos, palatális ízlelés során erős, férfias szárazsággá magasztosul. A kezdetben domináns, gyümölcsszerű jegyeket később fokozatosan erősödő mogyorós csokoládé és tannin váltja fel, míg a hosszú, kissé érdes finisben a frissen reszelt szerecsendió és a kéthetes vágott dohány elemei is felfedezhetők.”

Ezzel együtt a borkóstolás-dolog régóta izgatja a fantáziámat. Ha ennyi író és költő nem átallott cizellált dicshimnuszokat zengeni bizonyos nedűkről, akkor ebben mégiscsak lehet valami. Érzem, hogy még csak egy hosszú, személyes elemző út legelején tartok, de bizonyos alapstruktúrák már kikristályosodni látszanak. Ezek szerint a borkóstolás két párhuzamos részfolyamatra bontható: egy túlnyomórészt formai és egy inkább tartalmi elemre.

A borkóstolás formai része a megfelelő eszközök és rítusok ismeretéből és alkalmazásából áll. Mi, laikusok, már itt elvérzünk, hiszen rendszerint a poharat sem tudjuk rendesen megfogni. Pedig milyen sokat számít az a kóstolás során! És akkor még nem beszéltünk a forgatás, a nézegetés, a szagolgatás, az ízlelés, az öblögetés és a köpködés soron következő lépéseiről.

Egy ilyen összetett rituálé nyilvánvalóan arra van kitalálva, hogy áthághatatlan akadályokat állítson a beavatottak kicsiny csoportja és a pórnép közé. Ezen a gáton csak némi furfang segíthet át bennünket. Például ellenrituálét kell kitalálni. Teljesen mindegy, hogy mit; csak legyen legalább olyan komolytalan kinézetű, mint az, amelyet az ortodoxia követ, és mi is halálosan komoly arccal csináljuk. A szerényebb fantáziájú olvasók kedvéért készítettem egy alternatív kóstolási útmutatót.

1. Vizsgáljuk be a bort. Még ha pohárba töltötték is, kérjük el a palackot. Fülünkhöz tartva tenyérrel ütögessük meg az alját, és vágjunk figyelmesen hallgatózó képet. Sokat mondóan nézzünk a gazdára, de ne mondjunk semmit. A talpas poharat kezünkben tartva, vegyük tüzetesen szemügyre a bort minden irányból. Alulról is. A zsebünkből könnyed mozdulattal vegyünk elő egy vékony itatóspapír-csíkot és mártsuk a nedűbe. Komoly arccal tanulmányozzuk a felszívódás sebességét.

2. Szagoljuk meg a bort. Ütemes pohárkörzések után hajtsuk le fejünket, és tapasszuk a pohár karimáját arcunkra úgy, hogy orrunk szinte a borba lógjon. A Cyrano-, Pinokkió- és Garas Dezső-felépítésű kóstolók itt előnyben vannak. Emelt szinten megpróbálkozhatunk azzal is, hogy gyengéden beharapjuk a pohár szélét, majd a kezünkkel elengedjük azt, és így tovább körözünk vele. Ha ezt a lépést helyesen végeztük, akkor a pohár karimája tartós nyomot hagy az arcunkon, amelyet a kóstolás hátralévő ideje alatt büszkén viselünk.

3. Kortyoljunk bele a borba. Viszonylag lendületes tempóban essünk túl a szokásos elemeken: csücsörített ajakkal való cuppantgatás, előre-hátra és balra-jobbra való öblögetés. Ha ez megvan, térjünk át a gargalizálásra. A rutinos kóstolók ilyenkor buborékosra is föl tudják fújni a bort. Stílusos hatást kelt, ha eközben időnként fújtatunk egyet az orrunkon keresztül. Végül a kortyot ne köpjük ki; hogyisne, azt a finom, drága bort! Elegáns arckifejezéssel nyeljük le, és halványan mosolyodjunk el hozzá. Amennyiben a hatást ezen a ponton nem találjuk elég frenetikusnak, megpróbálkozhatunk azzal, hogy egy-egy csepp bort az orrunkban és/vagy a fülünkben helyezünk el, majd megfelelő irányú fejkörzéssel mindenkit sokkolunk a pincében.

4. Végezetül igyuk meg a bort. Miért ne tennénk? Természetesen óvatosnak kell lennünk, hogy ez ne tűnjön ingyen piálásnak, amikor valójában az. Ezért adjuk meg a módját a bor lenyelésének: a mintakorty eltüntetése után tapasszuk egyik tenyerünket a gégénkre, majd emeljünk arcunkat az ég felé és lassan, ceremoniálisan gördítsük le a pohár teljes tartalmát a torkunkon. Utána még hosszú másodpercekig maradjunk ebben a pozitúrában, végül jól hallhatóan, lassan lélegezzünk ki. Engedjük vissza a fejünket és a kezünket a normális testtartásba, majd köszörüljük meg a torkunkat, és rövid hatásszünet után mondjuk ki a verdiktet.

Igen ám, de mit?

Itt jut szerephez a másik, tartalmi dimenzió. Mert a borkóstolás mindenekelőtt költészet! A fizikai kóstolás négy lépését ráérős, kényelmes ütemben hajtsuk végre, mert közben gondolkoznunk kell majd azon, hogy a végén mi a túrót fogunk nyilatkozni. A módszerem elhanyagolhatatlan eleme, hogy a kóstolás befejeztével azonnal hosszas, sajtókész nyilatkozatot tudjunk tenni a bor minőségét illetően. A „Hm, de jó!”, „Ez igen!”, „Nem jutok szóhoz!” típusú megszólalások már messziről elárulják az amatőrt. Bor jellemzésére a valamirevaló kóstoló kizárólag többszörösen összetett mondatokat alkalmaz. A lehetetlen szerkezetek, az értelmetlen melléknevek és a nem létező szókapcsolatok használatának lehetősége határtalan távlatokat nyit számunkra. Meggyőződésem, hogy számos nagy írónk ezért ügyködik aktívan a bortársaságok körül: jól szórakoznak a többieken, miközben olyasmiket is mondhatnak, amit könyvben sosem tudnának eladni.

Értékelésünk legyen olyan hosszú, és zsúfoljunk bele annyi jelzős szerkezetet, amivel a hallgatóságunk számára lehetetlenné tesszük a mondandónk követését és megértését. Fontos alapelv, hogy a bor íze, aromája sosem emlékeztethet bennünket szőlőre vagy bármely más, borral kapcsolatos dologra. Minél valószínűtlenebb távolságba kalandozunk az értékelés során, borosgazdánk annál büszkébben feszít majd kis mellényében. Íme, segítségképpen néhány kifejezés, amelyet sikerrel alkalmazhatunk szövevényes hasonlatainkban:

– Illat: fürdősó, felperzselt levendulamező, könyvtár, nyers dohánylevél, lányöltöző, kapros tökfőzelék

– Ízvilág: keserű méz, első csók, a nagymama befőttje, réti fűszál nyári eső után, kapros tökfőzelék

Amennyiben a fentiek szerint járunk el, garantáltan remekül szórakozunk majd, a nézőink pedig boldogan konstatálják, hogy egy vérprofi szertartás szerencsés részesévé váltak.

A délnyugati körtúra után még egy éjszakára visszatértem a perthi hátizsákos szállóra. Alan barátomat továbbra is mindenki a postai kalandjával ugratta. Főztem egy könnyen-gyorsan-sekélyesen típusú vacsorát. Utána biliárdban megverettem magam néhányszor a perzsa barátommal, fegyelmezetten leküzdve a fel-felmerülő kísértést, hogy őt bökjem hasba a fehér golyó helyett. A másnapi korai kelés miatt este beállítottam az órámat, pedig tudtam, hogy nem lesz rá szükségem. Öt óra körül rugóra nyíltak a szemeim, és izgatottan készülődni kezdtem. Eljött hát a nap, amelyre a négy hónap során, megannyi kaland közepette is egyre fokozódó mértékben vártam: újra látom Hófehérkét!

Sajnos, egy gyenge pillanatomban valamelyik korábbi hírlevélben már előre megígértem nektek, hogy újbóli találkozásunkkor nem fogom cikizni a páromat a téli közép-európai színe miatt, ezért ezt a rendkívül színvonalas poént egészen idáig kénytelen voltam magamba fojtani. Most ezzel búcsúzom tőletek, és a következő levelemben közös kalandjainkról számolok majd be.

HUSZONEGY

Örültünk, hogy legalább egy ócska dzsip hátsó ülésén kaptunk helyet.

A párom, Noémi meg én, ketten épp hogy elfértünk a majdnem-terepjáró szűk, hátsó utasterében. Előttünk, a kibővített első ülésen két amerikai lány szorongott, hasonló körülmények között. Eleinte nem nagyon szóltunk egymáshoz, nem kevés időbe telt, míg végül összeismerkedtünk. Az utazást illetően egyébként járhattunk volna rosszabbul is, mert épp Khajuraho erotikus faragásokról híres templomaitól szerettünk volna tovább utazni Varanasi szent városa felé, ám az országnak ezen a vidékén gyakorta semmilyen közlekedési eszköz nem jár.

Mindez Indiában történt, 1997 novemberében.

Laza országban a turisták is lazák (Ausztrália)

Négy esztendővel később, december utolsó napján az indiai dzsip egyik utasa várt bennünket Sydney repülőterén. Az történt ugyanis, hogy végül összebarátkoztunk az amerikai lányokkal, és többek között kiderült róluk, hogy nem is amerikaiak. Mindketten Ausztráliából érkeztek, bár egyikük, Amy eredetileg amerikai volt, de akkoriban már kettős állampolgár. Néhány napig együtt maradtunk velük, majd Darjeelingben elváltak útjaink. Ők a Himalája előhegyeibe mentek túrázni, mi pedig alternatív időtöltésként bekaptunk valami bacillust, és az intenzív, páros rosszullétet választottuk. A barátságunk azonban a távolság ellenére megmaradt, és így most Amy háza adhatott helyet ausztráliai főhadiszállásunknak.

Ripsz-ropsz beköltöztünk a Sydney egyik elővárosában található lakásba, majd nemsokára már együtt vegyültünk el a Szilveszter esti forgatagban. Itt ilyenkor is van tűzijáték: egy park gyepén, pólóban és rövidnadrágban üldögélve bámultam az égen szétrobbanó tűzcsóvákat, közben az odahaza usankában és hótaposóban utcabálozó szeretteimre gondoltam. Kisvártatva beköszöntött az újesztendő, és jónéhány órán keresztül leelőztelek benneteket egy évvel.

Hiába, az élet harc.

Újév napján ellátogattunk a Sydney partjait övező strandok legközelebbikére. A víz gyönyörű volt, tiszta, kék, és – Noémi tipikusan lényegre törő meghatározásával élve – „ez nem is olyan sós, mint a hol is voltunk, ahol olyan sós volt?”

A következő napokat is Sydney töltötte ki. Jártunk a kikötőben, láttuk a híres operaházat, melynek egyik találó, helyi beceneve a „birkózó apácák”. Megnéztük a fantasztikus akváriumot, amelynek jelentős része a Darling Harbour természetes vízfelszíne alatt van. A legnagyobb élmény a csodálatos, hatalmas öbölben tett hajókirándulás volt, amelynek végén a nem mindennapi Taronga állatkertben kötöttünk ki. Ott aztán volt minden, a komodói sárkánytól kezdve a koalán és tasmániai erszényes ördögön át a simogatható kengurukig. Közkedvelt volt a Lehetetlen Állatok Klubjának két exkluzív tagja is: a kacsacsőrű emlős és az echidna. Ez a két faj az evolúció során nem tudta eldönteni, hogy hüllő legyen, madár vagy emlős. Ezért a mai napig először tojásokat raknak, majd a kikelő fiókákat szoptatják. A másik megragadó látvány egy ritka orrszarvúfajta volt, amely úgy föl volt páncélozva, hogy minden további nélkül indulhatott volna egy lovagi tornán. A beépített szarva miatt még lovag sem kellett volna a hátára.

A néhány napos bemelegítés után következett ausztráliai utunk fő programja: az Uluru meglátogatása. Ez a hatalmas szikla a kontinensnyi ország kellős közepén emelkedik ki a semmiből. A föld legnagyobb monolitja. A levegő páratartalmától és az időjárástól függően tucatnyi színben pompázik. Egy kiadós eső során több millió liter víz zúdul le az oldalán. Gyalog körbejárni körülbelül 10 kilométeres sétát jelent, ami az errefelé uralkodó hőségben még gyakorlott olvasztároknak sem javasolt. Az elhelyezkedése, mérete és fantasztikus tulajdonságai egyértelműen arra predesztinálják az Ulurut, hogy a bennszülöttek szent helye, és egyben az ország első számú turistalátványossága legyen.

Az eredeti megközelítési tervünk profi utazókra vallott, és nemesen egyszerű volt. Én eleve beterveztem egy Sydneyből induló retúrutat a világkörüli jegyembe, Noémi jegyét pedig éppen megvehettük azokból a bónuszpontokból, amelyeket idáig elérve összegyűjtöttem. Idáig minden sima. Ám amint azt már egy korábbi levelemből tudjátok, néhány hónappal azelőtt összeomlott az ausztrál Ansett légitársaság, a Lufthansa helyi partnere. Ezzel nemcsak az én utam vált köddé egy pillanat alatt, hanem a bónuszpontjaimat sem tudtuk beváltani Ausztrálián belül. A zseniális tervezés után tehát ott álltunk jegyek nélkül.

A Kuala Lumpuri Lufthansa-irodában szerzett kellemes tapasztalataim nem hagytak elcsüggedni. Elzarándokoltunk a Sydney-ben található irodába, és megkértük az ott talált alkalmazottat, hogy a kedvünkért tegyen csodát. Malajziához hasonlóan itt is egy kínai hölgy volt az ügyintéző: ebből le is vontam a következtetést, hogy ismét nyert ügyünk van.

Nem volt.

A hölgy olyan faragatlanul pattintott le bennünket, mintha valamelyik magyarországi METRO áruházban kapott volna emelt szintű vevőellenes kiképzést. Például rögtön azzal a kedves mondattal nyitott, hogy nem tehet értünk semmit. Valamivel később 50 dollárt ajánlott föl az elveszített utamért. 50 dollárból persze sehova nem lehet elrepülni, legfeljebb ki lehet taxizni a reptérre, és személyesen meggyőződni arról, hogy a mi járatunk valóban nem indul, ellenben rajtunk kívül mindenki más vidáman repked.

Próbáltam törzsutas mivoltommal és az eddigi Lufthansa-eufóriámmal érvelni. A hölgyet ez sem hatotta meg; szemlátomást úgy gondolta, hogy a sok pozitív tapasztalatom után elérkezett az ideje, hogy valaki végre jól orrba gyűrjön. Végső érvként azzal hozakodtam elő, hogy Malajziában egy ugyanilyen problémát az ottani kollégája pillanatok alatt megoldott nekem. Mire ő: „Akkor az ottani ügyintéző megszegte a belső szabályainkat, amivel súlyos hibát követett el!”

A hibát azonban maga a hölgy követte el, mert ez magas labda volt. Ünnepélyes arcot öltöttem, és a következő álszent mondatot intéztem hozzá: „Hölgyem, amit Ön súlyos hibának nevez, azt én együttérzésnek és a vevők kitűnő kiszolgálásának hívom. Ha nincs ellenére, szeretnék beszélni a főnökével, és megkérdezni, hogy Ő is önhöz hasonlóan vélekedik-e.”

A hölgy elvörösödött, szó nélkül felpattant, és eltűnt egy ajtó mögött. Tizenöt perc múlva hiánytalanul visszakaptam az elveszettnek hitt kilométereimet. A kompromisszum jegyében azért rám terheltek mindenféle reptéri adókat, viszont az átírásért eleinte kért díjat és az ötvendolláros ajánlatpótlót elfelejtettük. Gondolatban elégedetten dörzsöltem össze a kezemet: az útitervembe így már belefért egy újabb ország, Brazília. Viszont továbbra sem volt jegyünk az Uluruhoz.

Micsoda szerencse!

Ha ugyanis minden az eredeti tervünk szerint alakul, akkor nem béreltünk volna autót, és nem vezettünk volna 7500 kilométert azért, hogy megérinthessük a Sziklát. Márpedig pontosan ezt tettük. A kilenc napon át élesben zajló road movie volt az ausztráliai utunk legjobb része.

Vasárnap reggel a kiválasztott kölcsönzőcég irodájában megkaptuk a kulcsokat, majd ellenőrzésünk alá vontuk a bérelt gépjárművet. Eggyel nagyobb kategóriájút kaptunk, mint amilyet szerettünk volna. Szigorú pénzügyi megfontolásokból mi legelőször egy matchboxra gondoltunk, de praktikus okokból ezt később a legkisebb elérhető személyautóra módosítottuk. Az efféle kicsi kocsik a kölcsönzőknél az „olcsójános”, illetve „örök vesztes” kategóriában futnak, bár a brosúrában udvariasságból inkább az economy vagy a budget szót tüntetik föl. Ám ilyen kocsi ezúttal sehol nem volt elérhető. Eggyel följebb, a „lássuk be: azért még ez is ciki” kategóriában azonban már akadt jármű. Ezt a szintet a hivatalos eufemizmus compact néven említi.

Az idegen földön már több ízben bevált, „a nő vezet, a férfi navigál” összeállításban kirontottunk a garázsból az utcára. Hitvesem a szokásával ellentétben ezúttal hálát adott a sorsnak, hogy automata járművet kaptunk; így legalább azzal nem kellett törődnie, hogy a sebváltó a rossz oldalon volt elhelyezve. Sajnos azonban ugyanez volt a helyzet a kormánnyal, a vezérlőkarokkal, sőt a forgalmi sávokkal is.

Izgalmas dolog a beidegződött reflexek ellenében vezetni. Noémi kezdeti teljesítményével nem nagyon ment volna át egy vezetővizsgán, mint ahogyan a sofőrváltás után én sem. Tetszetős ívben fordultunk rá a rossz sávra, lendületeseket ablaktöröltünk indexelés helyett, és időnként valami mély ösztönösséggel megpróbáltunk a járdán haladni. Én eleinte a bal oldalon ülve állandóan kormányozni próbáltam. Közben pedig jól elnavigáltam magunkat az ellenkező irányba, holott a térképet Ausztráliában is ugyanúgy kell olvasni, mint odahaza.

Csodák csodája, valahogyan kijutottunk a városból. A helyzet és a vezetési élmény egyaránt fokozatosan javult, amit az is jelzett, hogy estére sikeresen magunk mögött hagytuk az első napra tervezett 1200 kilométert, áldozatok és baleset nélkül. Az ország közepén elterülő óriási, kietlen pusztaság, az Outback még messze volt tőlünk, de legalább túljutottunk az erdőtüzes szakaszon.

Ottjártunkkor hatalmas tűzvészek pusztítottak Ausztráliában, de a híradások szerint „a tűzoltók már javarészt ellenőrzésük alatt tartották a helyzetet”. Ezt a kijelentést persze a szokásosan laza ausztrál felfogásban kell értelmezni. A tüzektől rettenetesen messze fekvő Sydney-beli otthonunk tornácára az előző napokban még minduntalan égett leveleket fújt be a szél, a szmog miatt pedig az ablakunkból nem mindig láttunk le az óceánra – ezért nyilván szerfölött sajnáltok bennünket. A változatlanul tomboló 5000 tűzfészek közül az azokat „javarészt ellenőrzés alatt tartó” tűzoltók már csak mintegy 1000 esetben voltak bevallottan tehetetlenek. Szó szerint fényes volt tehát a helyzet.

Az autópálya, amelyen haladtunk, szintén porig égett területeken vezetett keresztül. Menet közben a rádióból megtudtuk, hogy a közelünkben, sőt közvetlenül a dombok mögött, egy kisebb, alig több, mint 400 kilométeres, összefüggő tűzfal száguldott, szerencsére velünk ellenkező irányba. Ha valaki az otthoni léptékek szerint szeretné ezt elképzelni, akkor gondoljon arra, hogy Budapesttől Belgrádig egyfolytában ég a határ. Félelmetesen nagy ez az ország.

Estefelé értük el az aktív füstzónát. A barnán derengő gomolyag látványos módon, éppen az út mentén választotta ketté a látóhatárt. Ameddig a szem ellátott, balra füst, jobbra pedig szikrázóan kék, esti égbolt terült el.

Még világosban eljutottunk a fenséges Murray folyóhoz, amely féltörzsig vízben álló, kiszáradt faóriásaival az utolsó látnivalónk volt aznapra. Egyre alacsonyabb rendű utakon haladtunk, egyre lassabban. Igaz, itt legalább nem szegélyezte az aszfaltburkolatot az elütött kenguruk folyamatos sormintája. Új-Dél-Wales államból átértünk Victoriába, majd később Dél-Ausztráliába. Itt a belső határon megállítottak, és mosolyogva elkobozták tőlünk az alig egy órája vásárolt gyümölcsöket. No worries. A törvényes rablás magyarázata az volt, hogy Dél-Ausztrália egyelőre még gyümölcslégytől mentes övezet, és a korábbi jóindulatú betelepítések nyomán az országra zúduló róka-, nyúl- és varangyinvázió tapasztalataiból okulva inkább nem akarnak kockáztatni.

Vitaminkészletünktől ideiglenesen megfosztva haladtunk tovább, amíg a sötétség megálljt nem parancsolt. Akkor leparkoltunk, megvacsoráztunk, majd megágyaztunk magunknak a kocsiban és gyümölcslegyek zümmögésétől nem háborgatott, csendes álomba merültünk.

A tesztéjszaka jól sikerült. Reggel megállapítottuk, hogy remekül lehet az autóban aludni, amivel rengeteg szálláspénzt fogunk megspórolni. Továbbindultunk Dél-Ausztrália belseje felé. Mentünk, egyre csak nyugat felé, amíg végül elértük az országot körbecikázó 1-es utat. Azon északnak fordultunk. Port Augustánál még elkápráztatott bennünket egy képtelen, bugyirózsaszín tó, majd egyszer csak kiértünk a semmibe.

Ezt szó szerint tessék érteni: a semmibe.

Innentől kezdve az Uluruig hátralévő, nagyjából 24 órában nem nagyon láttunk élőlényt, leszámítva persze az Outback jellegzetes növényvilágát és a szélvédőn örök nyugalomra térő rovarokat – bár ez utóbbiak a találkozást követően már nem voltak szigorúan véve élő lények. A horizont minden irányban nemes egyszerűséggel a végtelenig ért: a mi derék Petőfinknek, az alföldi távlatok szerelmesének valószínűleg súlyos tériszonya támadt volna a látványtól. A nagy semmi és a közepén található, kiváló minőségű aszfaltút csak úgy kínálta magát az önfeledt száguldozásra.

Nagyjából háromnegyed tankonként egy újabb töltőállomás körvonalai bontakoztak ki a távoli párából. Az első ilyen állomás lehajtójánál egy négytagú emucsalád sétált át előttünk az úttesten, ezáltal megtriplázva az elmúlt órákban általunk látott magasabb rendű élőlények számát. A következő állomás a kamionosok kedvelt megállóhelyének bizonyult. Itt költöttük el vacsoránkat. Noémi valami korrekt pörköltfélét választott, én viszont fickósan berendeltem a „kamionos kedvence” nevű specialitást, mire föl a konyha teljes húskészletét elém rakták.

Az udvaron folyamatosan érkeztek-indultak az óriási kamionok, amelyeket errefelé road train, azaz úti vonat néven emlegetnek. Ez a műfaj ausztrál specialitás: egy izmos vontatóra három gigantikus pótkocsit kapcsolnak, majd ezzel az iszonytató tömeggel a sofőr eszeveszett száguldásba kezd a nyílegyenes utakon. Az étterem faliújságjának Kedvenc vendégeink rovatában ott díszelgett a jelenlegi legnagyobb ilyen monstrum fotója. A mellékelt adatok szerint a tripla tartálykocsi 54 méter hosszú és 88 kereke van. Azaz tényleg akkora, mint egy vonat.

Az ilyen járművekre a gyakorlatban nem vonatkoznak a közlekedési szabályok. A road train ugyanakkora távolságon tud megállni, mint egy valódi szerelvény, tehát nem lehet vele fékezéssel kivédeni egy balesetet. Az ausztrál közlekedési hatóság hivatalosan azt tanácsolja, hogy alacsonyabb rendű utakon a személyautónkkal álljunk félre a fűbe, és ott várjuk meg, amíg a szembe jövő godzilla elrepeszt mellettünk. Ellenkező esetben ugyanis megtörténhet, hogy udvariasságból ő húzódik le, viszont nem áll meg, és az így felvert, másfél mázsa kőmorzsalék gyakorlatilag 100%-os valószínűséggel töri össze a szélvédőnket, továbbá jó eséllyel az ablakokat és a lámpákat is. Mindamellett persze no worries!

A road train sofőrök belevaló fickók, és persze rá is játszanak erre a félelmetes képre. Kedvelt ütközőmatricáik közül az „Igen, tényleg azt hiszem magamról, hogy én vagyok az út királya!” szövegű volt még a legvisszafogottabb.

Koala erős izgalmi állapotban (Ausztrália)

A benzinkút melletti kis boltban némi dobozolt jegeskávét is magunkhoz ragadtunk. Csak odakint döbbentünk rá, hogy mit is vásároltunk tulajdonképpen. A doboz oldalán található árumegnevezés a következőképpen hangzott: „Homogenizált és pasztörizált, kávéval ízesített, csökkentett zsírtartalmú, módosított tej.” Te jó ég, néztünk össze: módfelett turbós a cucc! Vajon az iváson túl még mi mindenre lehet alkalmas? Oldja a körömlakkot? Karcolja az üveget? Ezeknél a módosított élelmiszereknél sose lehet tudni.

Ám nem elmélkedhettünk sokáig a szupertej nem dokumentált, előnyös tulajdonságain, mert felfedeztek bennünket az ausztrál legyek támadó előőrsei.

Az ausztrál legyekről már mindent megírtak, így kétlem, hogy újat tudnék mondani. Ennek ellenére írnom kell róluk, mert aki ausztráliai élményei közül kihagyja őket, az nem is járt itt igazából, hanem bizonyára az íróasztala mögött ülve találta ki a történetét. A legyeket kihagyni ugyanannyira súlyos hiba lenne, mint útinapló-író kollégám, Marco Polo legendás bakija, aki húszévnyi kínai tartózkodásáról beszámolva nem tett említést a Nagy Fal és az evőpálcikák létezéséről.

Nézzük hát ezeket az életrevaló kis állatkákat. A tudomány mai állása szerint az ausztrál legyet egy titkos biológusszekta tenyésztette ki válogatottan rosszindulatú fajtákból, felhasználva néhány ismertebb középkori inkvizítor génjeit is. Az eredmény az, hogy ezeknek a piciny dögöknek a pofátlansága és szadizmusa matematikailag határtalan. Ellentétben a mi korrekt, otthoni legyeinkkel, amelyek mintha rendelkeznének valamiféle betyárbecsülettel, ezek itt nem ismernek kegyelmet.

Például ahelyett, hogy rendes légy módjára össze-vissza repkednének, lassan rálebegnek valamely érzékeny testfelületre, és ott maradnak. A hessegetés nem segít: kivárják, amíg az ember idegességében nem bírja tovább, és jól odacsap magának. Ekkor az utolsó pillanatban felröppennek, tesznek egy kis kört, majd visszaszállnak majdnem ugyanoda, mondjuk három milliméterre az áldozat immáron vérző orra mellé. Talán a szárazság volt az oka, mindenesetre nekünk elsősorban a szemünkre vadásztak. Habozás nélkül berepültek a napszemüveg mögé is, főleg vezetés közben.

A legyekkel való küzdelem, valamint az autó és személyzetének feltankolása után lezuhanyoztunk, és folytattuk utunkat. A tervet meghaladva újabb 1200 kilométert gyömöszöltünk a kocsiba, így az éjszaka már Coober Pedy hírhedt bányászvárosában ért bennünket. Aki látta közületek a Priscilla, a sivatag királynője című ausztrál filmet, az emlékezhet erre a helyre. Bátortalan kocsmalátogatással próbálkoztunk, de a törzsközönséget látva gyorsan visszavonulót fújtunk. Kint az utcán hasonlóan kétes alakok lófráltak, no meg bennszülöttek, akikből a sötétben csak a szemük fehérje látszott.

Első személyes benyomásunk hangulatilag tökéletesen egybevágott előzetes olvasmányainkkal, amelyek szerint Coober Pedyben a személyes nézeteltérések rendezése során máig megszokott a különféle éles és hegyes tárgyak szakavatott használata. A helyi hatóság munkáját érintő véleményüket pedig a kritikus lakosok többek között rendőrautók levegőbe röpítésével szokták kifejezni.

Hosszas keresgélés után egy bank hátsó parkolójában álltunk le éjszakára. Noémi fölvetette: mi van, ha a kártyakedvelő helyi erők épp akkor éjjel robbantanak bankot? Végül mégiscsak ott maradtunk, és a hárommilliárd csillag által díszített, végtelen ég alatt hamarosan elnyomott bennünket az álom.

Az ismert férfisoviniszta mondás szerint az élet egyik nagy igazságtalansága, hogy a férfiak reggel felkelve ugyanolyan szépek, mint lefekvéskor voltak, míg a nők állapota az éjszaka folyamán drámai mértékben leromlik. Nos, az én párom kivétel a szabály alól: ő másnap csillogó szemmel, pirospozsgásan ébredt, pajkosan megigazgatta arany hajzuhatagát, és frissen, menetre készen kérte a reggelit.

Más kérdés, hogy ekkorra már a délelőtt közepén jártunk, és én közben átvezettem három európai országnyi területen.

Na jó, elismerem, nem teljesen így történt a dolog, bár a reggeli szépség leírása természetesen igaz. A napok első felében általában én voltam a főnök, de amikor Noémi belendült, akkor nem lehetett kikönyörögni a volán mögül. Elvileg fele-fele arányban vezettünk, de egy alapos utánaszámolás valószínűleg azt derítené ki, hogy rám vert több száz kilométert.

Valójában úgy indultunk aznapi utunkra, hogy az esetleges éjjeli szabotázsakcióktól tartva ellenőriztük az autó kerekeit, majd villámgyorsan porfelhőbe burkoltuk Coober Pedy főutcáját. A városka határában nagyszámú vakondtúrást láttunk a távoli horizonton. Valaki egyszer fáradságot nem kímélve megszámolhatta őket, mert a hivatalos adatok szerint 250 ezer aktív bánya található a környéken. Ugyanis, ha eddig netán nem említettem volna, Coober Pedy a világ opál-fővárosa.

Feltehetően ez a tény vonzza ide a szakadt szerencselovagokat, nem pedig az a körülmény, hogy ezen a szélvédetlen helyen néha egy napon belül +50 és -10 fok között ingadozik a hőmérséklet. Árnyék nincsen. A drágakő csillogásának vonzereje azonban túl erős. Az itt szerencsét próbáló több mint 40 nemzetiség között bizonyára megtalálható a magyar is, bár én csak a helyi szerb bányászklub bulijára szóló meghívót láttam a vegyesbolt falára ragasztva. Na, például oda sem állítanék be hangosan kötözködni.

Haladtunk tovább észak felé. A körülöttünk lévő semmit fokozatosan a nagy semmi váltotta fel, majd még később elérkeztünk az abszolút nulla állapotába. De ennek ellenére valahogy mégis gyönyörű volt minden. A táj, pontosabban a táj hiányának varázsa érthetővé tette a korai felfedezők szent őrületét, amellyel újra és újra nekiveselkedtek, hogy elsőként szeljék át Ausztrália pokoli középső vidékét.

A mai, ragyogó utak könnyen feledtetik a látogatóval, hogy annak idején milyen nehezen és lassan, mennyi áldozat árán sikerült birtokba venni ezt a környéket. Ma már alig hihető, de az első telepesek még a Sydney-t ölelő hegyeken is csak kínnal-keservvel tudtak átvergődni. Igaz, ebben talán az ő mérsékelt földrajzi tudásuk is szerepet játszott: amikor ugyanis végre találtak egy alkalmas hágót, és átküzdötték magukat rajta, az odaát elterülő, gazdag réteken saját, elkóborolt teheneik utódaival találkoztak. Az állatok előbb találták meg az utat, megelőzték az embert, és a zsíros legelőkön önfeledt szaporodásnak indultak.

Írnom kell arról is, hogy az ingermentes környezet érdekes hatást gyakorol az emberre. Egy ízben például a Szigeti veszedelem egy-két ütősebb strófájának hangos szavalásával próbáltam enyhíteni a vezetés monotóniáját, holott nem is ismerem a művet. Ha nagy ritkán egy autó körvonala vetült elém a távolban, és a jelenség nem bizonyult délibábnak, akkor ösztönösen a jegyzeteim után kaptam, hogy felrójam ezt a hírlevélbe illő eseményt. Noémi megfigyelte, hogy 700 kilométeren át nem találkoztunk velünk azonos irányban haladó autóval. Ez két dolgot jelenthetett: vagy egyedül voltunk a sávban, vagy pedig mindenki más is ment, mint a meszes.

A harmadik nap délutánján elérkezett a nagy pillanat. Egy kanyar után szépen kiépített parkolóba álltunk be, és elénk tárult a brutális méretű, egész estét betöltő szikla: az Uluru. A monstrumot újkori, fehér bőrű felfedezője Ayers Rocknak keresztelte el, de én udvariasabbnak gondolom, ha maradunk a bennszülött elnevezésnél. Végül is ők a saját felfedezésüket már negyvenezer évvel korábban megtették.

Az Uluru környéke ma nemzeti park, és az ott élő őslakos törzsek tulajdonában van. Cserébe a park menedzselésének jogát 99 évre az ausztrál állam kapta meg. Az igazgatótanácsban azért ott ülnek a törzsek képviselői is. A park központja egy ősi motívumok felhasználásával tervezett, mégis modern épület. A benne működő kiállítás kulturált, okos és korrektnek tűnő módon ismerteti az Uluruval kapcsolatos tudnivalókat. Mindent az őslakosoktól származó idézeteken keresztül, az ő szemszögükből ismerhetünk meg. Rituális előírásaikat az apró részletekig tiszteletben tartják: a szövegekből például kitakarják az időközben elhunyt bennszülöttek képét és nevét, mert a szokásaik tiltják a halott emberek említését.

A feliratok néha meglepő gondolatokat tartalmaznak. Itt van például egy: „Mi segítünk a fehér ember tudósainak, és megtanítjuk őket mindarra, amit az állatokról és növényekről tudunk. Ők azonban másként gondolkodnak erről. Azt szeretnék, ha a tudás mindenkihez szabadon eljutna. Mi azonban tudjuk, hogy azt csak a beavatottak érthetik meg, a megfelelő időben. Ezért kétszer is meg kell gondolnunk, mielőtt információt adunk nekik.”

Testközelből az Uluru még rejtélyesebb. Végeláthatatlan, lángvörös fal lesz belőle, amelyet a tekintetünkkel már nem tudunk átfogni. Noémi, akinek kőimádata már-már indián vérvonalat sejtet, különösen elemében volt. Az abók számára a szikla sokszorosan szent hely, amelyet a fehér ember folyamatosan megszentségtelenít. Nem azzal, hogy odamegy és megnézi, hanem azzal, hogy – sajnos sok esetben – felmászik rá.

Évtizedekkel ezelőtt, amikor még senkit nem érdekelt a bennszülöttek véleménye, az ausztrálok acélhágcsót vertek a szikla oldalába, hogy a látogatók körbenézhessenek a tetejéről. Amikor aztán az Uluru hivatalosan is a tulajdonukba került, az abók nem betiltották a mászást, hanem a belépőjegyen, brosúrán udvarias szövegben kérik a vendégeket, hogy az irántuk érzett tiszteletből ne lépjenek a sziklára. Hála istennek, a többség hallgat a szép szóra. Szép számmal akadnak azonban, akik a fehér (illetve egyre növekvő arányban sárga) ember felsőbbrendűségével fittyet hánynak a kérésre. Felmásznak, majd esetleges lelkifurdalásukat bosszantóan gyenge kifogásokkal próbálják elaltatni. „Végül is nem tilos!...” „Ha már ilyen messzire eljöttem...” „Én kérem befizettem a belépőjegyet, jogom van hozzá!”

Kíváncsi vagyok, mit mondanának ezek az emberek, ha egy másik kultúrából érkező turisták csak úgy felmásznának az otthoni katedrálisaikra. Persze, előtte kifizetnék a belépőjegyet.

Az Uluru egyik nagy meglepetése, hogy a hatalmas szikla nincs egyedül. 40 kilométerre tőle található Kata Tjuta, egy sziklaegyüttes, amely bár nem egy monolitból áll, hasonlóan döbbenetes. A naplementét itt néztük végig. A gyorsan hűlő levegőben a sziklák árasztották magukból a napközben felszívott meleget. Hogy, hogy nem, elfelejtettük elhagyni a park területét, és a sziklák mellett töltöttük az éjszakát. Soha ennyi csillagot nem láttam az égen. Kata Tjuta sziklahasadékain át ezoterikus szimfóniát fújt a szél. A távolból időnként egy-egy vérfagyasztó dingóüvöltés hallatszott; bár az is lehet, hogy csak egy jó torkú bennszülött intonálta a Delirium traemens kezdetű, világszerte ismert motettát.

A szakrális éjszaka után másnap reggel visszatértünk az Uluruhoz, hogy vele is közelebbi kapcsolatba kerüljünk. Végül a park határán kívül épített üdülőközpontban kötöttünk ki. Az ottani ajándékboltokban vágyakozva nézegettük a csodálatos, aboriginal festményeket. A képek minősége és egységes stílusa alapján meglepett bennünket az információ, hogy a vászonra festést az európaiak tanították a bennszülötteknek. Ők azután átemelték a barlangrajzaikon és a faragásaikon már évezredek óta használt stílusjegyeket, és fantasztikus képi világot teremtettek, amelyet felszínesen az európai festészet pointillista irányzatához lehetne hasonlítani. A festményeken többnyire saját eredettörténetük és hitviláguk elemeit ábrázolják.

Az abó törzsek az utóbbi időkig a föld legkevésbé kutatott ősi népei közé tartoztak, pedig elképesztő rekorddal büszkélkedhetnek: övék a világ legrégibb folyamatos, törés nélkül fennmaradt kultúrája. Hogy ez mit jelent, annak illusztrálására egy másutt olvasott analógiát fogok idézni. Az európai ősember barlangrajzait tudósok hada tanulmányozza, és rengeteg teória született a magyarázatukra. De persze senki nem lehet biztos abban, hogy mi ezekben az elméletekben a helyes, és mi a tévedés. Ámde képzeljük el, hogy egyszer csak előáll egy európai ősember, aki pontosan tudja az igazságot. Nem megfejti, rájön, bebizonyítja: hanem tudja.

Mi erről csak ábrándozhatunk, de Ausztráliában ténylegesen élnek ilyen emberek. Ha egy ottani bennszülött meglát egy, a saját törzsétől származó, több tízezer éves barlangrajzot, akkor pontosan meg tudja mondani, hogy mit miért festett az alkotó. Ezt jelenti a kultúra folyamatossága. Az abók hitvilága szinte érintetlenül fennmaradt, s olyan szorosan összekapcsolja a ma élő embereket ezekkel az ősi művekkel, mintha azokat ők maguk készítették volna.

Ulurui látogatásunkra az üdülőközpont illemhelyének gyakorlati szemrevételezésével kívántam feltenni a profán koronát. Ám a szervezetemben ekkorra tudatosult a négy hónapnyi Ázsia utáni, drámai diétaváltás, és a két nappal ezelőtti, kamionos vacsora is túl kemény falatnak bizonyult. Szó szerint. Mivel a vulgárbiológiai részletek ismertetése nem ütné meg a hírlevél stilisztikai elvárásait, csak gondoljatok egy elképesztően epikus küzdelemre. Vagy esetleg ismert irodalmi alkotások címeire. Száz év magány. Az évszázadnál hosszabb ez a nap.

Ahogy ez az utakkal általában lenni szokott, visszafelé jövet minden rövidebbnek tűnik, és a semmivel sem volt ez másként. Tankolásonként be-beköszöntünk az immár ismerős helyekre, de egyébként zúztunk rendületlenül, mint a Duracell nyuszi. Olyannyira, hogy egy ízben elfelejtettünk időben utántölteni, és vészjóslóan égő, piros lámpával, kopogó tankkal és összeszorított fenékkel csorogtunk be a következő benzinkúthoz. Nagy volt a megkönnyebbülés, mert nem akartunk megismerkedni az étlen-szomjan-benzintelenül a semmiben ragadás elemelkedett érzésével. Aznapra megszavaztunk magunknak egy normális szállást is.

Ahogy begördültünk a kút mellé, én nekiálltam tankolni, Noémi pedig a kis vegyesbolt felé indult. Tisztán hallottam a kinyíló automata ajtó suhogását, majd a párom egy négyméteres hátraugrással újra mellettem termett. „Ezt nézd meg!”

Visszamentünk az ajtóhoz, amely érkezésünkre ismét kinyílt. A küszöb másik oldalán egy gigantikus méretű skorpiót pillantottunk meg, épp fizetés nélkül próbált távozni. Ausztráliában értelemszerűen a skorpiók is halálosak, ahogy a pókoktól a medúzákig gyakorlatilag minden állatfajta. Taktikus megfontolásból kővé meredtünk. Noémi úgy eltűnt mögöttem, mint a No megállj csak! című, egykori szovjet rajzfilmben a farkas a nyírfa mögött. Mutatványunkat a boltos is észrevette, és a skorpióra pillantva hamisítatlan ausztrál lazasággal kommentálta az eseményeket:

„Á, még egy. Lustul a macska.”

Ezek után persze meg sem lepődtünk azon, hogy a szállás közös fürdőhelyiségében fajtagazdag terráriumot találtunk, amelyben a szúnyogtól a szenderen át a botsáskáig a kontinens teljes rovarvilága nagy számban képviseltette magát. Nevet is adtunk a jelenségnek: zoohanyzó! Izgalmas dolog volt élőben találkozni azokkal a lényekkel, amelyeket ezidáig csak az autó hűtőrácsán vagy szélvédőjén, lepréselt állapotban tekinthettünk meg.

A road train olyan, mint a piros ász - mindent visz és mindent üt (Ausztrália)

Az Outbackből kiérve megint bekukkantottunk Port Augustába, ahol szomorú példáját láttuk annak, hogy mi történik, ha a bennszülöttekből kultúrájukat feladó, proletár városlakókat csinálnak. Aztán ráfordultunk a hegyek felé vezető, belső útra. Az éjszakát egy Wilmington nevű faluban töltöttük, ahol a pub tulajdonosa, Arnold George egy feszített tempójú billiárdcsata közben is hajlandó volt kiszolgálni bennünket. Öregfiú-sporttársai közben Noéminek kezdtek udvarolni, és gálánsan meghívták a következő wurlitzer-szám kiválasztására. Így nyertünk bepillantást Slim Dusty helyiérdekű countrycsillag életébe és művészetébe. Végül az est záróakkordjaként igen nagy megtiszteltetésben volt részünk: bemutattak bennünket Sam bácsinak, a helyi horgászok doyenjének. Mindvégig remekül mulattunk, és eldöntöttük, hogy továbbra is imádjuk az ausztrálokat.

Másnap a közeli nemzeti parkban nyitottunk, ahol egy kiszáradt patakmederben sétálgatva egyszer csak elénk pattant egy euró. Az ismerősen csengő név valójában egy kengurufélét takar. A valutanevű ifjonc megszeppenve tovább ugrált, és tízméternyire tőlünk elrejtőzött egy bozótban. Már majdnem továbbindultunk, amikor megjelent az anyukája is. Mozdulatlanná merevedve figyelt bennünket. Mi leültünk, és szintén nem mozdultunk. Fél perc után az eurómama úgy döntött, hogy nem fogjuk őt bántani, és karnyújtásnyira tőlünk békésen legelészni kezdett. Erszényében jól láthatóan ott rugdalódzott a legújabb nemzedék.

A kenguruk után találkoztunk az ausztrálok híres kacagómadarával, a kookaburrával, meg vagy félmillió pillangóval is. Úgy döntöttünk, erre innunk kell! Elhatározásunk megvalósítását nagyban segítette, hogy következő állomásunk a Barossa-völgy volt, a világ egyik legjobb bortermő vidéke.

A környéket eredetileg Barrosának keresztelték el, a híres spanyol borvidék után. Ám a betelepülő, német ajkú lakosság úgy döntött, hogy ők ezt jobban tudják, és elkezdték használni a teutonosabban hangzó verziót. A legendás német elszántságot ismerve egy pillanatig nem lehetett kétséges, melyik változat marad az utókorra.

Az itt töltött napokat orgiasztikus borkóstolásnak szenteltük, amelyet csak egy levendulafarm meglátogatásának erejéig függesztettünk fel. A fantasztikus minőségű nedűt valamennyi pincészet ingyen kínálja kóstolásra. Noémi érzésből kiszúrta a legjobb borászatokat. Az egyik ültetvényen maga a gazda szolgált ki bennünket: Darius apó, a nagypapakorú, egykori lengyel háborús menekült. Gyorsan megerősítettük a híres lengyel-magyar baráti kapcsolatot.

A Barossa-völgy után néhány órát Adelaide-ben, Dél-Ausztrália fővárosában töltöttünk. Ezzel néhány órával túlszárnyaltuk azt az átlagos időt, amelyet az utazók szoktak itt tölteni. Ezt követően vegetatív mohósággal a másik nagyszerű borvidék, Coonawarra felé vettük az irányt. A régió központjában, Penolában éjszakáztunk.

Reggel egy kávé mellett átlapoztam a helyi tehenészmagazint, csak hogy képben legyek, ha esetleg beszélgetésre kerülne sor. Az asztalon heverő másik újságban pedig, amelynek talán Penolai Harsona lehetett a címe, érdekes cikkre bukkantam. Egy kedves, de teljesen elszállt hüllőszakértő véleményét kérdezték azzal kapcsolatban, hogy a hírek szerint az utóbbi időben elszaporodtak a környéken a rendkívül veszedelmes, rézfejű mérgeskígyók. A szakértő válaszában mindenekelőtt hosszan ecsetelte, hogy a rézfejű (a világ ötödik legmérgesebb kígyója) mennyire szép állat. Majd kifejtette, hogy egy találkozás esetén legelőször mindenképpen azt kell eldöntenünk, hogy milyen kígyóval állunk szemben. A rézfejű ugyanis esetenként hasonlít a tigriskígyóra, amely csak a hetedik helyet foglalja el a mérgességi ranglétrán; ugyanakkor a barnakígyóra is emlékeztethet, amely viszont dobogós helyen áll.

Bevallom, a számokra csak nagyjából emlékszem, de abban biztos vagyok, hogy mindhárom benne volt az első tízben. Nem értettem, hogy egy ilyen helyzetben vajon miért fontos annak megállapítása, hogy az élbolynak pontosan melyik tagja mar halálra bennünket. A szérumig ugyanis se így, se úgy nem fogunk eljutni, nyugtatta meg az olvasókat a szakértő. Majd konkrét javaslatot is tett az ellenlépésre: ha már sikeresen beazonosítottuk a lábunk előtt húsz centire tekergő, gyilkos fenevadat, akkor toppantsunk tekintélyeseket a lábunkkal, mire föl a kígyó valószínűleg elmenekül.

Esküszöm, pontosan ezt mondta: valószínűleg. No worries. Hát köszönöm szépen. Arra nézve persze nem kaptunk információt, hogy mit művel velünk az a kígyó, amelyik nem menekül el, viszont a szakértő praktikus tanáccsal zárt: még véletlenül se üssünk el kígyót kerékpárral! Egyfelől, ez nem sportszerű dolog; másfelől, mint a szavaiból kiderült, célszerűtlen is. A kígyó ugyanis utolsó erejével még felcsaphat, és adott esetben jól vádlin haraphatja a gázolót. Az ilyenkor azonnal megkezdődő haldoklás közben pedig kevés ember képes kétkerekű járművön egyensúlyozni.

Napközben újabb ivászat következett. A legérdekesebb élményünk a Rymill pincészet volt. Itt már az érkezésünk is nagy port vert fel, mivel a helyszínt csak hosszú murvaúton lehetett megközelíteni. A gyönyörűen tervezett épületnél és a remek boroknál csak a család története volt érdekesebb. A dinasztia alapítója egyben az egész coonawarrai bortermelés megalapítója volt. Bevándorolt téglavetőből lett birkatenyésztő, kereskedő, borász, majd parlamenti képviselő. A fia azonban nem ért föl az apja példamutató életútjával: autójával már fiatalon nyakát törte egy olyan kanyarban, amelyet a köznép már előtte is Nyaktörő néven ismert. A kisiklás után azonban ismét tehetségesebb generációk következtek. Akadt közöttük sarkkutató, növénynemesítő, a világ egyik első Ph.D. fokozatot szerzett hölgye, valamint több lovasbajnok. Meggyőző családfa.

Coonawarra után a déli partok felé tartottunk. Eleredt az eső, így csak rövid időt szenteltünk néhány útba eső, színes krátertónak, hogy a tengerparton még éppen elérjük a szivárványt. Az érkező dagály romantikus megtekintése után a hullámok morajlása altatott el bennünket. Reggel nekivágtunk a Melbourne felé vezető, híres tengerparti útnak. Ennek az egyik, kevésbé hirdetett szakasza lélegzetelállító sziklaformációkat vonultat fel, míg a másik, agyonreklámozott része lényegében strandokból áll. A tisztesség kedvéért benéztünk Melbourne-be is. Kíváncsiak voltunk, hogy valóban zárva találjuk-e az útikönyvben kinézett éttermet, amelyről előzetesen azt gondoltuk, hogy úgyis zárva lesz, mire a városba érünk. Zárva volt.

Sebaj: megint a hengerek közé csaptunk, így még világosban hajtottunk át Ausztrália talán legfenségesebb útszakaszán. A victoriai erdőség néhány kilométerén át mindkét oldalon felhőkarcoló méretű faóriások sűrű sorfala szegélyezi az utat. Mintha egy gigantikus katedrális főhajójában autózna az ember – nézzétek el nekem ezt a képzavart.

Miután az út mentén több benzinkutat is zárva találtunk, kis híján megint aggódni kezdtünk. Az utolsó pillanatban azonban rábukkantunk egy nyitva tartó állomásra. Tankolás után Noémi ült a kormányhoz. Épp kifordultunk volna az útra, amikor hirtelen rátaposott a fékre: „Odanézz, ott egy vombat!” Az úttesten sötét árny araszolt keresztbe előttünk. „Nem, nem is vombat: te, ez egy koala!”

Kiszálltam, hogy letereljem az állatkát az útról. Rövid burleszk vette kezdetét. Ugráltam, kiabáltam, hadonásztam. Hiába. A koala először is lelassított, ami az eredetileg is csekély sebességét tekintve nem volt kis teljesítmény. Amikor pedig már végképp nevetséges dolgokat műveltem, akkor megállt, és lassan, óvatosan hátratolva a fenekét, mint egy kisgyerek, leült az aszfaltra. Rám emelte a tekintetét, és érdeklődve figyelni kezdte az előadást.

Én letérdeltem elé, és szinte az arcába nyomtam az orromat: „Maci, figyelj: menjél innen. Kérlek szépen. Itt el fog ütni egy autó! Nem érted?” Farkasszemet néztünk: nagy, tágra nyitott szemei voltak. Ezt az állatot tényleg nem lehet nem szeretni.

Mögöttem a távolban reflektor fénye csillant. A koala erre komótosan feltápászkodott, és vidáman trappolni kezdett, egyenesen a szembe jövő autó irányába. Megelőztem, és integetni kezdtem a vezetőnek. Az észrevett, és kikerült minket. A maci közben elfáradt a nagy sprinttől, úgyhogy megint le kellett ülnie. További hosszú percek teltek el, mire sikerült leimádkoznom az úttestről.

Másnap a hazatérés előtti utolsó látványosság, Canberra következett. Ausztrália fővárosát a múlt században építették a semmiből. A helyét tudatosan választották meg, körülbelül félúton a két rivális nagyváros, Melbourne és Sydney között. Canberra közepén egy hatalmas, természetesnek látszó, de valójában mesterséges tó terül el. Benne monumentális alkotás: a világ legmagasabb szökőkútja, amely az útikönyv szerint pontosan 147 méterre lövelli föl a vizet. Fallikus szimbólumnak kicsit túlzás, ugyanakkor egyszerűen nem értem, miért spórolták meg azt a három métert.

A város legnagyobb ütőkártyája mindenképpen a parlament, amelyet egy domb tetejébe építettek. Szó szerint: bele a tetejébe, és nem rá a tetejére. Ez az ausztrál bennszülöttek ősi alapelvének állít szimbolikus emléket: amikor eltávozol a földről, úgy hagyd itt, ahogyan születésedkor ajándékba kaptad. Ne változtass rajta, ne próbáld uralmad alá hajtani.

Nekem végtelenül tetszett, hogy létezik egy olyan ország a földön, ahol nem egyenruhába öltöztetett őrök tartják távol a lakosságot saját parlamentjétől. Itt, ha úgy tetszik, a simogató pázsiton mezítláb felsétálhatsz a parlament füvesített tetejére, majd, miközben alattad esetleg üléseznek, te elnyújtózol a felhőtlen ég alatt. Van ennek valami nagyon földi és nagyon emberi varázsa.

A terv szerinti estén visszaértünk Sydneybe. A nagy utazás után Noémi szedte a sátorfáját, és visszarepült Londonba. Én pedig jót szkandereztem a munkaiszonytól szenvedő perui konzullal, míg végül sikerült egy vízumot kimasszíroznom belőle. Ezzel szemben a brazilok sokkal barátságosabbak voltak: amint megneszelték az útitervem változását, napokon belül eltörölték a magyarok vízumkötelezettségét. Na, ezt már szeretem!

N+1-edszer is újraírattam hát a repülőjegyemet, majd megköszöntem Amy-nek a koszt-kvártélyt, és elindultam egy igazi időutazásra. A jegyemen ugyanis ez állt: indulás Sydney-ből január 23-án délután 4-kor / érkezés Los Angelesbe január 23-án délelőtt 10.35-kor.

HUSZONKETTŐ

Majdnem öt hónap telt el a 9/11 néven legendássá vált terrorkatasztrófa óta, és Amerika a mai napig masszívan paranoid a történtek miatt. E lelkiállapot első bizonyítékát már több ezer kilométerre az USA határaitól, a Sydney-ből Los Angelesbe tartó repülőgépen a kezembe vehettem. Szeptember 11-ét követően ugyanis az amerikai légitársaságok száműzték a fedélzetről a fém evőeszközöket, és azóta – a korábbi gyakorlattal ellentétben – még a nemzetközi járatokon is műanyag késsel és villával szolgálják föl az ételeket.

Ennek az intézkedésnek kettős pozitív hatása van. Egyfelől, marginálisan javít a személyzet és néhány utas biztonságérzetén. Ennél fontosabb azonban, hogy ezekkel a szánalmas evőeszköz-utánzatokkal lehetetlen étkezni. Így a velük folytatott, elszánt küzdelem eltereli az utasok figyelmét a repülés közben támadó negatív gondolataikról.

A hatás elősegítése érdekében a United Airlines külön erre a célra kifejlesztett, speciálisan vékonyított, műanyag játékszereket kínál kés és villa gyanánt. És én őszintén megemelem a kalapomat a technika új vívmánya: a szuperrugalmas műanyag előtt. Ugyanakkor viszont meg kell jegyeznem, hogyha odahaza nálunk egy józsefvárosi kínai kifőzdést ilyen rettenetes minőségű evőeszközök használatán kapnának, akkor az szégyenében önként felajánlaná az üzletét jótékonysági célokra, és azonnali áthelyezését kérné az Orczy téri Négy tigris piac „egy darab/sok darab” részlegének fehérnemű-szekciójába.

A póteszközökkel gyors használhatósági tesztet végeztem, ennek az eredményét most megosztom veletek. A szinte átlátszóan vékony villa inkább kör alakban meghajolt (s eközben nem tört el!), mintsem hogy belemélyedjen a húsba. Mi több, még egy keményebb kötésű paradicsomba sem tudtam beledöfni. A kés a biztonsági élmény fokozása érdekében egyáltalán nem vágott, és a lekerekített vége miatt még a villánál is kevésbé lehetett szúrni vele.

Az eredmény: mindhárom evőeszközt kizárólag kanálként lehetett használni. És akkor is csak lepkesúlyú adagokkal, mert túlterhelés esetén kecsesen meghajoltak, ahogy azt az előbb a villánál leírtam, és a stratégiailag megfelelő pillanatban az utas ölébe ejtették a falatot.

A műanyag csodák tehát szándékolt funkciójukra teljességgel alkalmatlanok; ugyanakkor el kell ismernem, hogy ilyen fegyverzettel kétségtelenül nehéz meggyőzően berontani a pilótafülkébe.

Az engem szállító légitársaság azonban nem állt meg a biztonság növelésénél. Mindenre kiterjedő figyelmüket és nem csekély lelkesedésüket mutatja, hogy az evőeszköz-használat ellehetetlenítésén túl az étkezés valamennyi aspektusát igyekezték embert próbálóvá tenni.

A menübe bevettek például egy közepesen átsütött hússzeletet is, figyelmen kívül hagyva azt a körülményt, hogy az új műanyag evőeszközök maximum tejbegríz keménységű ételek fogyasztására alkalmasak. Néhány elszánt utas, ideértve engem is, későn kapcsolt, és megkísérelte a „késsel” és a „villával” felszeletelni a vonzóan illatozó marhahúst. Ennyi erővel egy papírzsebkendőt is használhattunk volna a művelethez, hiszen mindkét evőeszköz selymesen hajladozott a kezemben. A legnagyobb sikerélményem az volt, hogy a küzdelem során a köretből egy borsószemet véletlenül a kabin túlsó végébe röpítettem. A hús viszont keményen, karcolás nélkül állta az ostromot.

Ezek szerint az Outback mégsem teljesen élettelen (Ausztrália)

A kétségbeesett próbálkozás közösségteremtő ereje hamar megmutatkozott. Némi nevetgélést és kollektív fejtörést követően az utastársaimmal közösen kikísérleteztünk egy olyan vágópozíciót, amely már-már működni látszott. A United Airlines azonban nem hagyott lyukakat a védelemben. Működésbe lépett a rejtett trükk: a tálca aljába épített felfekvésgátló.

Azon bemélyedés alatt, ahova a főfogás tányérkáját helyezik, egy széles plató állt ki a tálca síkjából. Emiatt eleve nem lehetett a tálcát rendesen ráfektetni az előttem lévő ülés hátuljáról lehajtható kis asztalkára. Ráadásul ez a kiemelkedés nem a tálca közepén, hanem a jobb sarka közelében helyezkedett el. Ez azért zseniális megoldás, mert ha valaki valamilyen csoda folytán mégis kiegyensúlyozza a tálcát, és felelőtlenül vagdalkozni próbál a műkéssel, a tálca azonnal gyors remegésbe és csattogásba kezd. Az így keltett zaj egy csapásra nevetségessé teszi a kísérletezőt, aki előbb-utóbb megszégyenült arccal hagyja a fenébe a sztéket, és áttér a hideg, viszont jóval felhasználóbarátabb – mert puszta kézzel is ehető – zsemlére.

A tökéletesen integrált rendszer kivívta az elismerésemet. Magamhoz intettem egy utaskísérőt, és megkérdeztem tőle: mégis, hogy gondolják, hogy sztéket szolgálnak föl három nejlonkanállal, és egyébként is, mivégre ez a használhatatlan tálca? A menüt illetően a hölgy nem vállalta a felelősséget, a tálca tréfás alakját pedig azzal indokolta, hogy így illeszthető be pontosan abba a gépezetbe, amely a főételt felszolgálás előtt felmelegíti.

Az elmondottak fényében talán érthető, hogy a vacsora kifárasztott. Elpilledve az induló tévéadásra meredtem.

Hangsúlyozom, én megértem az amerikaiak legalábbis átmenetileg fokozott igényét a biztonságra. Az viszont talán ezzel együtt túlzás, hogy az NBC híradó üzleti összefoglalóját egy katonai tábornok, Alexander Haig vezette. Az ősz úr neve a 80-as évekből lehet ismerős, amikor Reagan kormányában volt belügyminiszter. Őt a nála sokkal csinosabb Soledad O’Brien követte a képernyőn. Már nem emlékszem, miről beszélt a hölgy, viszont a rendkívül eredeti, spanyol-ír nevet sokára fogom elfelejteni. Egy szakállas vicc jutott róla eszembe, elnézést érte, de újszülött olvasóim hátha nem ismerik:

Fiatalember utazik a vonaton. Vele szemben az egyébként üres fülkében egy észvesztően csinos fiatal lány ül, és valami vastag szakkönyvet lapozgat. A srác megszólítja: elnézést, látom, komoly irodalmat olvas. Megkérdezhetem, mi az? Mire a lány: persze. Szociológus szakot hallgatok az egyetemen, a romák és az indiánok szexuális kultúrájának rejtett összefüggéseit tanulmányozom. Mire a fiú: ó, ez nagyszerű! Egyébként engedje meg, hogy bemutatkozzam: Kolompár Winnetou vagyok.

A híradó után az elmaradhatatlan vicces műsor következett. Gondolom, valamilyen pszichológiai vagy emésztéstani megfontolásból, szinte minden légitársaság kötelességének érzi, hogy az étkezés után, de még a filmek előtt, megnevettesse az utasokat. Ezen a ponton két csoportra oszlik az iparág: a nívósabbak Mr. Bean kalandjait vetítik. Azért mondom, hogy ők a nívósabbak, mert az alternatíva szinte minden esetben valami szívfájdítóan halovány, kandikamera-jellegű műsor.

A United Airlines határozottan az alsó csoportba pozícionálta magát. A francia-kanadai gyártású műsor címe ez volt: Csak viccből, és nagyon úgy tűnt, hogy az alkotók ezt a film elkészítésére értették. A műben unalomig ismert helyzeteket elevenítettek fel. Bő tíz percen át ijesztgettek, festékkel öntöttek le, illetve más módon kínos helyzetbe hoztak vagy megszégyenítettek mit sem sejtő járókelőket, és mindezt filmre vették, a kabintársaimnak pedig ezen hangosan kellett nevetnie.

Én szükségmegoldásként belemélyedtem a légitársaság fedélzeti magazinjába. Az a remek ötletem támadt, hogy életemben először elolvasom a kiadvány elején található, szokásos igazgatói levelet. Ez minden fedélzeti újság elmaradhatatlan tartozéka, de kétlem, hogy előttem bárki elolvasott volna egyet a világtörténelemben.

Esetünkben a légitársaság igazgatóját tüntették föl a cikk szerzőjeként, és az iromány bizonyítványt magyarázott: a légi közlekedés általános válságával indokolta a United Airlines átlagot meghaladó méretű válságát. Kiutat ugyan nem kínált, de abbéli igyekezetéről biztosította valamennyi – azaz egyetlen – olvasóját, hogy mindent megtesz a javítás érdekében.

Az újságot megunva tovább kutattam az előttem levő ülés hátulján található kis tasakban, és kisvártatva megtaláltam az igazi szórakozás forrását, a Skymall című, légi bevásárló magazint.

Azon olvasóim, akik ritkán utaznak repülővel, talán nem tudják, hogy minden légitársaság igyekszik pluszpénzt kiénekelni az utasaiból azzal, hogy a levegőben vámmentes katalógusáruházat csinál a repülőgépeiből. Ez rendben is volna, mert többnyire olyan árucikkeket kínálnak, amelyet az utasok esetleg meg is vásárolnak: alkoholt, cigarettát, illatszert és karórát. Amerika azonban már előbbre tart ennél. Itt a gépeken könnyedén megvásárolható egy családi otthon, egy iroda vagy egy farm teljes felszerelése. Felteszem, a gépen kifizetett árukat utólag, a földön kézbesítik; hiszen íróasztal és kis traktor is lehet közöttük. Ez azonban kevésbé érdekes részlet; sokkal izgalmasabb az, hogy milyen képtelen dolgokat lehet még vásárolni. És vajon miért csak itt. A rejtély megoldására nincs ötletem, de a kedvetekért szemezgetek a fantasztikus választékból.

Kezdjünk az alapszintű kategóriában. Itt figyelmet érdemel például a szélálló ernyő, amelynek ötletesen megszerkesztett, dupla buráját állítólag egy tájfun sem tudja kifordítani. A jó alapgondolat ellenére ez a termék csekély pontszámot ért el nálam, egyszerűen azért, mert túl praktikus: normálisan néz ki, az ára sem túl magas, és ha minden igaz, még használni is lehet valamire. Alig valamivel jobb nála a hajkímélő fültakaró. A termék, amelynek nagyszerű ritmusú neve mintha egyenest a Pom-pom című rajzfilmből származna, a frizuralapulás miatt aggódó vásárlóknak készült, és a fejtető helyett a nyakszirten keresztül átívelve köti össze a két fülpamacsot.

Komolyabb szintet képvisel a Volkswagen-bogár alakú CD-lejátszó, ami legalább hülyén néz ki, valamint a sebészkés-élességű orrszőrvágó, ami veszélyes. A légi árusítás igazi lehetőségeibe azonban a következő készülék enged először betekintést.

Az „alvássegítő zajokat keltő gépezet” – ez a termék hivatalos meghatározása – az alapkategóriánk tetején helyezkedik el. Már meglehetősen drága, és ezért az árért cserébe zavaró zajokat ad ki magából, hogy jobban tudjunk aludni. Na, ennek az ötletes kütyünek a vevőivel már szívesen elbeszélgetnék.

De lépjünk tovább az emelt szintre. Ide azokat az árucikkeket soroltam, amelyek felesleges vagy egyenesen káros szolgáltatásokat kínálnak, ráadásul pimaszul magas áron.

Nyissunk talán a Peugeot által formatervezett, hordozható, fém borsszóróval. Ez, ahogy kell, méregdrága. A design, amelynek kialakítása nyilván rengeteg időt és alapos munkát vett igénybe, meghökkentő módon egy hengert formáz. Ki gondolta volna! A termék ismertető szövege sajnos nem tesz említést arról, hogy miért akarna bárki is előre megfontolt szándékkal 3,5 dekagramm borsot hordani magánál.

Ígéretes termék a csempeköz-fehérítő is. Ez az apró és ügyes szerkezet, tetemes anyagi áldozat fejében, átmenetileg megoldja a koszos fürdőszoba valóban gyakran előforduló problémáját. A beszürkült, netán penészgombás csempefugákat, azok kitisztítása helyett, vékony fehér réteggel vonja be, így néhány napra eltűnik a dzsuva. Az eljárás alig valamivel hosszabb időt vesz igénybe, mint a csempék alapos és tényleges megtisztítása.

Népszerűek a háziállatok számára készített termékek is. Ezek gyártói nyilván az állandó utazgatás miatt lelkiismeret-furdalást érző gazdikat próbálják becserkészni.

Mindössze néhány hónapi átlagfizetésért beszerezhető például az a speciális kutyarámpa, amely valójában csupán egy műanyag deszka, viszont megkönnyíti kedvencünknek a kocsiba való be- és kiszállást. A magyarázat szerint azzal, hogy kutyánknak nem egy megerőltető, akár 40 centiméteres ugrással kell a hátsó ülésen vagy a csomagtartóban teremnie, jelentősen csökkenthetjük a sérülés veszélyét.

Ha még ennél is jobban szeretjük az állatot, akkor a rámpa mellé vásárolhatunk neki egy beszélő játékbabát is, amely ráharapásra emberi hangot bocsát ki magából, így nyugtatva a távollétünk miatt egyre jobban aggódó ebet. Kérdés persze, hogy mi történik, amikor a gyorsan tanuló blöki a szomszédok egyéves kisgyermekén is kipróbálja a babán begyakorolt hangkeltő módszert.

Most pedig következzen az eredményhirdetés. A képzeletbeli baromság-dobogó három fokát szikrázó csatában kivételes árucikkek foglalták el.

Harmadik helyet szerzett az otthoni tetoválóberendezés. A bronzérem odaítélésénél sokat nyomott a latban a termékhez fűzött intelligens magyarázat. Eszerint a készülék egyfelől fontos, általános önkifejező funkciót lát el; másrészt, konkrétan remek alkalmat kínál arra, hogy szeretett cégünk nevét demonstratíve a homlokunkra tetováljuk! Hát szívesen venném, ha valaki kiderítené, hogy mely cégek rendeltek ilyet a dolgozóiknak karácsonyra.

Erős második az elsősorban keresztény állatbarátok számára ideális ajándék: a terrakottából készült, Assisi Szent Ferencet ábrázoló kerti madáretető. Segítségével az újgazdag életérzés bármelyik kerti partin sikerrel vezethető vissza a Ferenc által képviselt, cellában gubbasztó, állatoknak prédikáló ősszegénységhez.

Az abszolút győztest pedig egyszerűen nem lehetett megszorítani. A Fulladás Elleni Gyermekbilincs névre hallgató termék mindent vitt. 60 ezer forintnyi dollárt kell leszurkolni az eszközért, amely filléres, műanyag karórára emlékeztet. Fontos különbség azonban, hogy a gyermekbilincs nem mutatja az időt, ellenben beépített vízjelzővel rendelkezik, amely vízbe merítés esetén hangosan sípol – bár ennek ott a víz alatt feltehetően nincs különösebb jelentősége –, továbbá beriasztja a házban elhelyezett központi egységet: a szülők rohanhatnak menteni.

A bilincs kizárólag a szülőnél levő kulccsal nyitható és vehető le; a gyerek maximum az alkarjával együtt tudja lerágni. Ebből következően a riasztások egy részénél feltehetően az önfeledten zuhanyozó csemeténket fogjuk megmenteni. A gyártó pimaszságára jellemző, hogy egyből két bilincs beszerzését javasolta: a másik, így a magyarázat, remekül alkalmazható a kutyán vagy a kerti partira érkező vendégeken. Hát kérem szépen, ez is Amerika.

Váratlanul egy titokzatos arckifejezésű utaskísérő szakította meg a bevásárló magazin élvezetét, aki a semmiből termett előttem, hozzám hajolt, és fontoskodó hangon azt kérdezte:

– Sperla úr, ön ugye egy másik légitársaságon keresztül tagja a törzsutaprogramunknak?

– Igen, a Lufthansánál vagyok regisztrálva.

A hölgy még közelebb húzódott, és egy amerikai belépési- és vámnyomtatványt csúsztatott az asztalkámra. Ilyet minden Amerikába utazó külföldinek ki kell tölteni, és belépéskor leadni a hatóságoknak. A könnyebbség kedvéért általában már a repülőgépeken kiosztják ezeket a papírokat, hogy az utasok előre megírhassák. Az utaskísérő suttogó hangon folytatta:

– Az a helyzet, hogy nincs elegendő nyomtatványunk, ezért a törzsutasainknak adunk először.

– Nagyon kedves, köszönöm szépen a figyelmességét.

Az utaskísérő továbbsunnyogott a következő törzsutashoz. A mezei utasok persze előbb-utóbb megneszelték, hogy kimaradnak valamiből. Nemsokára megszólalt a hangosbemondó:

– Kedves utasaink! Sajnálatos módon nem tudtunk elegendő belépési nyomtatványt vételezni Sydneyben. Akiknek itt a gépen nem jutna, azoknak leszálláskor, Los Angelesben biztosítunk majd elegendő példányt. Ugyanakkor vámnyomtatványunk van bőven, azokat kollégáim rövidesen kiosztják Önöknek.

Az utaskísérők egy-egy paksamétával a kezükben végigszaladtak a sorokon. Fél perc múlva újból megszólalt a hangosbemondó:

– Kedves utasaink! Az imént kiosztott vámnyomtatványok sajnos egytől egyig francia nyelvűnek bizonyultak. Megértésüket kérjük, és a leszállás után természetesen állunk rendelkezésükre az angol nyelvű példányokkal.

Úgy éreztem, lassan kezdem megérteni, hogy miért is van átlagot meghaladó méretű válságban a United Airlines.

A világ egyik legklasszabb borvidékének impozáns központi vasútállomása (Ausztrália)

Fantasztikusan hamar, egészen pontosan hat órával a Sydney-ből való indulás előtt érkeztünk meg Los Angeles repterére. Mivel a szükséges minimumnál egy perccel sem szándékoztam tovább ott maradni, rögvest akcióba léptem a továbbutazás megszervezése érdekében. A szívemnek oly kedves San Franciscóba tartottam, ahol már vártak rám a srácok, a lányok és a jóbarátok.

Ámde lassan a testtel.

Amikor a gépen kapott nejlon csodavilláról azt gondoltam, hogy az a paranoia netovábbja, méreteset tévedtem: most jött csak az igazi bemutató. A repülőtér épületeiben századnyi tartalékos katona lófrált harci menetfelszerelésben, lőfegyverrel a kézben. Ahhoz, hogy a kiszállás után feljussak a San Francisco-i járatra, 8 röntgengépen kellett keresztülmennem, és ugyanennyiszer vizsgálták át a csomagjaimat is.

Ezeket a berendezéseket még a filmes fényképezés korában úgy építették, hogy ne okozzanak kárt a csomagokban rejlő, vakációs filmtekercsekben, ezért feltehetően az emberre gyakorolt hatásuk sem túl veszélyes. Most viszont egy brutális monstrumot is beiktattak a sorba. Ez a gép úgy nézett ki, mint egy gigantikus vastüdő. Ránézésre és a gépre aggatott figyelmeztető feliratok szerint filmmel a közelébe sem lehetett merészkedni. Megközelítése az érzékenyebb utasok számára csak azbesztruhában és hegesztőszemüveggel lett volna ajánlatos, de egy erősebb védőfaktorú naptejet még a keményebb arcoknak is érdemes volt megfontolni. A biztonságra való tekintettel most ezen a gépen is keresztülzúzták a csomagokat, annak rendje és módja szerint.

Az anthrax-pánik miatt a vámosok minden kézi ellenőrzésnél védőkesztyűt húztak, és fertőtlenítőszerrel kenték be a cipzárokat. Ráadásul, mivel érkezésem előtt nem sokkal olyan terroristajelöltet fogtak az egyik amerikai reptéren, aki a cipőtalpában akart a gépre csempészni némi robbanóanyagot, a legtöbb utassal levetették a cipőjét, és azt is átküldték a gépeken. A Lyukas Zokniban Utazókat Megszégyenítő Bizottság teljes erőbedobással dolgozott. A legeredetibb ötletük az volt, hogy az egyik szakaszon öt méteren belül kétszer is cipőfűzésre kényszerítették az embereket. A második ellenőrtől megkérdeztem: ha egyszer a saját szemével látja, hogy amott vetkőznek az emberek, akkor vajon mi értelme még egyszer eljátszani az egészet? A válasza megjósolható volt: ez az előírás.

Arra gondoltam, hogy vajon milyen vetkőztetési előírások lépnek majd életbe akkor, ha egyszer elkapnak valakit, amint éppen az alsógatyájában akar egy kemény trotilrudat felcsempészni valamelyik járatra. Hiába, amikor a félelem az úr, akkor az ésszerűség háttérbe szorul.

Különben is, hálát adhatok az égnek, hogy legalább a cavity search (testnyílás-motozás) nevű eljárás megpróbáltatásait elkerültem. Anélkül, hogy a perverz részletekbe belemennénk, itt egy rövid meghatározás: az amerikai reptéri hatóságoknak joguk van arra, hogy bármelyik utast feltartóztassák, és valamennyi testnyílását kézzel vagy célszerszámokkal alaposan átvizsgálják. Hátha sunyi módon elsuvasztott valahova egy kis plutóniumot.

Mire helyet foglalhattam az Oaklandbe tartó gépen, addigra többször vetkőztem és öltöztem, mint a modellek egy átlagos divatbemutatón. A levegőben már igyekeztem az előttem álló feladatokra összpontosítani. Először is lebeszéltem magam arról, hogy a San Francisco-i napjaimra autót béreljek.

Amondó vagyok, hogy az autókölcsönző cégek marketingje a legbosszantóbb a világon. Ha röviden akarok fogalmazni: gátlástalanul hazudnak. Lényegében fittyet hánynak arra a legtöbb országban valamilyen formában létező előírásra, hogy a vevőt illik korrektül tájékoztatni a szolgáltatás valós és teljes áráról.

Mert hogyan is néz ki az autókölcsönzés folyamata? A gyanútlan áldozat elkattog valamely cég weboldalára. Itt lekérdezik tőle valamennyi személyes adatát, beleértve férjezett szeretője leánykori nevét és a saját óvszerhasználati preferenciáit is. Végül kiszedik belőle a hitelkártyája számát. Ezért cserébe kap egy foglalási kódot, amellyel a kiválasztott járművet a megfelelő telephelyen majd átveheti. A weboldal szerint a kocsiért mindössze 39 dollárt kell fizetni naponta.

A vásárló itt még büszke magára, hogy ilyen gyorsan elintézte a dolgot. Eközben átsiklik a csillagozott, apró betűs mondaton, amely szerint: „További feltételeinkről telefonon tájékoztatjuk. Hívja a .... ingyenes számot.” Pedig ebben rejlik a trükk. A weboldal ugyanis a legtöbb esetben semmilyen információt nem ad arról, hogy az alapáron felül mi mindent kell még fizetni. Holott ezt ugyanolyan egyszerűen feltüntethetnék, mint mondjuk a választható autók típusát.

Az eljárás jogilag bizonyára védhető, de tartalmában szerintem egyértelműen csalás. Az ingyenes számot kevesen hívják fel, a kölcsönző cég pultja előtt toporogva pedig már igencsak gyenge a siető ügyfél alkupozíciója, aki a remélt 39 dollár helyett a végén 80-at fog fizetni, mert rásózzák a biztosítást, egy kis benzint, az adókat, meg az „És akkor ezt még itt hozzácsapjuk, ha már lendületben vagyunk” nevezetű tételt is.

Az eljárással szembeni ellenérzésem közel áll egy másik amerikai vonatkozású rigolyámhoz: egyszerűen nem tudok megbékélni az itteni árazási gyakorlattal.

Vegyünk ismét egy példát. Az utcán sétálva egy kirakatban megpillantasz valamit, amire már régóta vágytál. Az ára is jutányos: 19,90 dollár. A zsebedbe túrsz: pont egy húszdolláros van nálad. Felajzott állapotban rontasz be a boltba. A kérdés: hogyan fogsz onnan kijönni?

A helyes válasz: üres kézzel. Az árcédulán látható összeg ugyanis nem az, amelyet tőled a kasszánál elkérnek. Az államonként eltérő mértékű és fajtájú adókat ugyanis a kereskedő nem tünteti föl az árcédulán. Az első látásra húszdollárosnak tűnő áruért így jó néhány dollárral többet kell fizetni. Ráadásul, mivel nem vagy helyi lakos, nem is tudod előre megsaccolni, hogy mennyivel.

Kanadai útitársammal annak idején Indonéziában meddő vitát folytattunk erről a kérdésről. Felvetettem, hogy ez a rendszer értelmetlen, és ideje lenne áttérniük a jóval kulturáltabb európai megoldásra, ahol a valós végső ár szerepel a cédulán. Robert azzal kontrázott, hogy akkor viszont nem tudná, hogy az árból mennyi megy a kereskedőnek, és mennyi az államnak. Erre megkérdeztem, hogy ugyan kit érdekel ez, ha egyszer így is, úgy is a teljes árat kell kifizetni? Azt felelte, hogy például őt. Ennyiben maradtunk.

Nemsokára leszálltam Oaklandben. Azért ide jöttem, és nem az öböl átellenes partján fekvő San Franciscóba, mert ide olcsóbb volt a jegy. Másfelől pedig itt laknak állandó helyi házigazdáim: az Ellis család, akik régi kedves ismerősök, és meglehetősen kellemes dolog hozzájuk megérkezni Kaliforniába.

Vidám hangulatban jelentkeztem be az Ellis-rezidencián. Kerek egy éve jártam ott utoljára. Cody, a gyönyörű és szeretetreméltóan csökkent értelmű arany retriever szimatról megismert, és azonnal támadott. A szobám elfoglalása után szót fogadtam a „Tudod, mit merre találsz: érezd magad otthon!” felszólításnak, és megrohamoztam a hűtőt.

Az Ellis család – azon túl, hogy valamennyi tagja szerető szívű, nagylelkű, kedves, összetartó és intelligens (ez utóbbinál Cody eb kivétel), valamint általában az amerikai társadalom hasznos és megbecsült tagja – rendelkezik még egy, irigylésre méltó tulajdonsággal. A hűtőszekrényükben tetszőleges időpillanatban jelentős mennyiségű frissen facsart narancslé található! A megjelenésem persze komoly kihívást jelentett az idilli állapot fenntartása tekintetében, ám a família derekasan állta a sarat.

A néhány Amerikában töltött napra semmi különöset nem terveztem. Csak együtt akartam lenni Jenniékkel, találkozni a többi itteni barátommal, valamint gondtalanul örülni a szerencsémnek, hogy újra itt lehetek. San Francisco az egyik kedvenc városom.

Jennie egyébként énekesnő, és a véletlen folytán épp egy lemezfelvételének végére érkeztem. A felvétel helyszínéül szolgáló templom Tiburonban volt, a szilícium-völgyi újgazdagok egyik jellemző lakóvárosában. Az itteni életszínvonalat talán azzal tudom érzékeltetni, hogy a legfeljebb néhány ezer lakosú kisváros saját Jaguar-márkaszervizzel büszkélkedik. Itt aztán tényleg kolbászból van a kerítés, méghozzá többnyire aranykolbászból. Elkerített magánlagúnák, belátást akadályozó kerítésfalak. Sterilen tiszta minden.

Egy ilyen helyen persze a templom sem maradhat le a kivagyiságban. A padsorokban ízléses brosúratartó is helyet kapott, amelyben igényesen tervezett szórólapot fedeztem föl. Azt gondoltam, hogy a miserendet teszik közzé ilyen kulturált formában, esetleg adományozásra buzdítják a híveket. De nem. Úgyhogy most próbatételre hívom a játékos kedvűeket: mielőtt tovább olvasnak, álljanak meg ennek a bekezdésnek a végénél, és próbálják kitalálni, hogy vajon mi lehetett a szórólapon. Akárhányat lehet tippelni.

Szabad a gazda?

Nos, a válasz: mission statement! A nem üzleti szektorban dolgozók kedvéért: a mission statement az epigramma üzleti megfelelője. Kicsiny terjedelmű alkotás, melyben az adott cég röviden, de velősen megpróbálja megindokolni a saját létjogosultságát. Megfogalmazza, hogy mit akar elérni, hogy miért más, mint a többiek – egyáltalán: mit keres a piacon.

Jó, és főleg eredeti mission statementet persze nehéz írni, az ilyen munka meglepően hosszú időt vehet igénybe. Előfordulhat, hogy mire a mű megszületik, és a marketingesek büszkén rányomtatnák a céges levélpapírra, addigra a vállalat már egészen mással foglalkozik. Ha például a működésének kezdetén tömlőket és gumicsizmákat gyártó finn Nokia nekiállt volna ilyesmivel foglalkozni, akkor a marketingosztály pont addigra állt volna elő a „Gumit a világnak!” kezdetű, zseniális megoldással, amikor a cég épp piacra dobta az első mobiltelefonját.

Az én alternatív értelmezésem szerint a mission statement a vállalati stratégia és marketing elméleti szakembereinek bosszúja azért, hogy a gyakorlati bizniszből nem ők lettek milliomosok. De még ez sem magyarázza meg, hogy mit keres ilyesmi egy templomban. Vajon hogyan és egyáltalán miért kell egy templomnak megkülönböztetnie magát a többitől? Valamiért nem találtam meglepőnek, hogy a tiburoni szórólapon ilyen, döbbenetesen eredeti missziós gondolatok szerepeltek: „Dicsérjük az Urat.” „Hirdetjük az Igét.” „Szervezzük a közösséget.” Sőt, hihetetlen módon: „Támogatjuk az elesetteket!”

Ők szóltak előre (Ausztrália)

Hirtelenjében nem is tudnám megmondani, vajon akad-e még keresztény templom a földkerekségen, amely mindezt elmondhatná magáról. Mindenesetre, amikor hazamegyek, és folytatom az országban található Árpád-kori templomok bejárását, már keményebb leszek. Udvariasan végighallgatom majd, amint a tudós, öreg helyi pap felidézi mondjuk a lébényi templom évezredes történetét, azután megköszörülöm a torkomat: ez mind nagyon szép, Atyám. Na de mission statement van-e?

Utolsó kaliforniai estémen lakásavatóra voltam hivatalos egy kedves volt munkatársamhoz, aki már nemcsak nekem, hanem annak a cégnek is csak volt munkatársa, amelynek én is volt munkatársa vagyok. Sarah, mert így hívják az ifjú hölgyet, amerikai, és két év magyarországi ügyködés után tért haza. Nem érkezett üres kézzel: egy deli magyar vőlegényt is hozott magával. Az ifjú a változatosság kedvéért még aktív munkatársa az előbb említett cégnek, ám ezzel egyedül állt az esti társaságban, ahol szinte mindenki más, aki ott volt, már csak volt munkatárs volt. Voltak közöttünk olyanok, akik már akkor volt munkatársak voltak, amikor én még nem is voltam munkatárs; és olyanok is akadtak, akik csak akkor lettek munkatársak, amikor én már volt munkatárs voltam, hogy azután hamarosan volt munkatársak legyenek ők is.

Szerencsére a bulin nem kellett ilyen fejfájdító definíciós problémákat feszegetni, hanem elég volt enni és inni. Főleg enni, mert Sarah áldott szokása szerint szerény, harmincfogásos fogadással várta a vendégeket. Mi több, a buli folyamán több ízben megpróbált újabb ételeket csempészni a sütőbe, és a non-stop kifőzde üzemeltetéséről csak majdnem gúzsbakötésig fajuló tettlegességgel tudtuk lebeszélni.

A meghívott vendégek közül azok, akik eléggé éles szeműek voltak, vagy jártasak a fogpiszkálós falatszurkálás rejtelmeiben, hamar felfigyeltek a vőlegény-házigazda fölényesen elegáns stílusára. Nem véletlenül. Gyuri, merthogy őt meg így hívják, több nemes, magyar értelmiségi hagyomány egyszemélyű örököseként érkezett Amerikába: egyrészt számítástechnikus, másrészt képzett vívó! Az utóbbi tudományát persze nem csak fogpiszkálóval, a svédasztalnál kamatoztatta, a tolongó tömeg hátsó sorából bevitt, holtbiztos távoli találatok formájában, hanem ott jártamkor már rendszeres és sikeres résztvevője volt a helyi vívóversenyeknek is, ahol sanyarú sorsú ellenfeleiből csinált tűpárnát.

Jóval éjfél után sok boldogságot kívántam a szép lakásban lakó vidám párnak, majd halmozottan eltévedve néhány óra alatt hazavezettem a húsz percnyire levő Ellis-házhoz. Ennél fogva eltekinthettem a lefekvéstől, és máris elkezdhettem pakolni a kora reggeli induláshoz.

Következett utamnak azon szakasza, amelynek korábban még a közelében se jártam: Dél-Amerika.

HUSZONHÁROM

Épeszű ember, ha előre elolvassa az útikönyvet és elhiszi, amit abban talál, akkor be nem teszi a lábát Dél-Amerikába.

Íme, bizonyságul egy rövid válogatás néhány kedvelt útikönyv idevágó tanácsaiból:

– „a turisták elleni fegyveres erőszak rendkívül gyakori”

– „óvakodj a civil ruhás »rendőröktől«”

– „nemi erőszak bárhol előfordulhat”

– „ha megtámadnak, ne tanúsíts ellenállást, és mindig legyen nálad valamennyi pénz, amit elvehetnek tőled”

– „a piacok és a közlekedési csomópontok, állomások a borotvás zseb- és táskametszők fő működési területei”

– „sose érkezz meg egy új helyre éjszaka, és főleg ne egyedül”

– „az egyik leggyakoribb trükk az, hogy egy erkélyről mustárt, festéket vagy vizelettel töltött lufit dobnak rád. Az ilyesmit hagyd figyelmen kívül, és határozott léptekkel menj tovább.”

– „soha ne fogadj el ételt vagy italt idegentől, mert kábítószerezett lehet”

– „és ami a legfontosabb: ne légy paranoid!”

Ennyiből bizonyára kiérzitek a hangulatot. A könyvek persze arra nézve már nem adnak ötleteket, hogy a nem-ellenállás szabálya vajon a nemi erőszak esetére is vonatkozik-e, illetve, hogy hogy a túróba hagyd figyelmen kívül, ha 4 méter magasból a fejedre öntenek másfél liter vizeletet.

Bizonyára megfontolandó előírás a nappali megérkezés is. Csak hát a helyzet az, hogy szinte valamennyi interkontinentális repülőjárat az éjszaka leple alatt érkezik Dél-Amerikába. De sebaj, a könyv legalább megmondta előre. Aki ezek után mégis éjszaka és egyedül érkezik Dél-Amerikába, az csak magára vethet; az efféle véglény teljes mértékben megérdemli azt a sok szörnyűséget, ami minden bizonnyal történni fog vele.

Amikor a gépem leszállt Lima repülőterén, az óra fél kettőt mutatott. Nem kora délután. Átsoroltam a vámon, és leparkoltam a csomagszállító futószalag előtt. Olyan egyedül voltam, mint az ügyetlen favágó ujja. Legendás bátorságom nem érkezett meg velem együtt: kezeim alatt diszkréten rezgett az ötvenkilós poggyászkocsi. Odakint, a biztonságot nyújtó üvegajtón túl, sötét bőrű, vészjóslóan dél-amerikai arcú alakok sündörögtek. A zsebeikben válogatott szúró- és vágófegyverek, valamint fejenként két-három, vizelettel töltött luftballon.

Csendesen készültem a halálra. Rezignált töprengésemből az zökkentett ki, hogy egy borotvált fejű fiatalember lépett mellém. Igyekeztem pozitívan gondolkodni, ezért abban reménykedtem, hogy nem rögtön az ellenállás nélküli nemi erőszak következik. Ám felpillantva észrevettem, hogy ő is kocsit tol maga előtt, amely az enyémhez hasonlóan zörög. Az arca pedig határozottan európai vonásokat mutatott. Rám mosolygott, majd brit – méghozzá erősen Labour-szavazó – akcentussal megszólalt: Do you speak English?

Hát már hogy a fenébe ne beszélnék angolul! Hála istennek! Megkockáztatom, talán még soha senki nem örült ennyire egy angol futballhuligán kéretlen társaságának. Kölcsönösen bemutatkoztunk. Kiderült, hogy ő is magányos utazó, ő is elolvasta a könyveket, és ezért ő is a halálra készül; sőt, bár korábban nem vettük észre egymást, egy járattal érkeztünk. Úgy festett tehát, hogy kölcsönösen jól jöttünk egymásnak.

A reptér előterében a várt taxishiéna- és svindlerhadsereg helyett csendes nyugalom fogadott bennünket. Az odabentről éjszakai útonállóknak vélt alakok kedvesen mosolygó és helyenként feltűnően csinos hostessekké változtak. Alaposan szemügyre vettem a provokatívan testhez simuló egyenruhájukat, persze szigorúan csak a biztonság kedvéért, és megállapítottam, hogy oda még egy üres luftballont sem tudnának elrejteni. Az előzetesen olvasottakkal ellentétben simán tudtunk pénzt váltani, és a méregdrága taxi helyett azonnal találtunk egy olcsó buszjáratot, amely minden teketória nélkül egyenesen a szállásunkig vitt bennünket.

Pedig mi elméletben már annyira készültünk a hősies csatára, hogy szinte csalódottak voltunk.

Néhány órával később a reggeli napfény a perui főváros Miraflores nevű negyedének kicsiny szállodai szobájában sütött le ránk. Felkelés után kényelmesen elrendezkedtünk a szobánkban, majd egyeztettük az útiterveinket. Kiderült, hogy a következő három hét folyamán akár együtt is utazhatunk.

Dave, újdonsült angol barátom és útitársam, félreérthető megjelenése ellenére kedves és szelíd ember. Majd 10 hónapja van úton, hozzám hasonlóan a világ körül. Fergeteges, igazi angol humora van. Viszont az első benyomásom annyiban nem járt messze az igazságtól, hogy – ha huligánnak nem is nevezném – valóban fanatikus futballszurkoló. Még a magyar profiliga együtteseinek felét is fejből sorolta, pedig azok csak nevükben futballcsapatok.

Dave a Heathrow reptéren dolgozik, így bennfentesként az elmúlt évtizedben a világ minden tájára olcsón elrepülhetett, hogy megnézze az angol focicsapatok mérkőzéseit. Minimalista frizurája miatt időnként besorolják őt a szintén mindenhová elrepülő, hírhedt brit huligánok közé, és ezért előfordult már, hogy menekülésre kényszerült a hazai szurkolók vagy a rendfenntartók könnygázpuskái elől.

Reggeli után felfedezőútra indultunk.

Limáról tudnivaló, hogy a spanyol konkvisztádorok hozták létre 1535-ben. Úgy tűnik, hogy a marcona zsoldosok meglehetősen zavaros elképzelésekkel bírtak a városalapítás technikáját illetően. Lima helyét például olyan területen jelölték ki, amelyet az év nyolc hónapjában szinte folyamatos köd borít. Ez ugyan jól jöhet akkor, ha egy erősebb ellenség elől akar valaki elbújni; de miután errefelé ők voltak az erősebb ellenség, döntésük inkább zavarbaejtő.

Lima kiépülése évszázadokat vett igénybe. Ezen nem is csodálkozunk, hiszen a rettenetes ködben valószínűleg az építő brigádok sem találták meg a várost. Akik mégis odataláltak, azok pedig úgy voltak kénytelenek építkezni, hogy közben az orrukig is alig láttak el. Mi viszont az év szerencsésebb részében érkeztünk, így a tűző napfényben jól láthattuk, hogy mi lett mindennek az eredménye. A néhány fényűző palota és díszes tér ellenére Limát túlzás lenne szép városnak titulálni.

Oly nehéz a választás (Ausztrália)

Olvasott utazókként már előre számítottunk erre. A gép érkezése miatt ugyan mindenképpen útba kellett ejtenünk a várost, viszont gyors továbbutazást terveztünk. Néhány napot akartunk csak itt tölteni, hogy körülnézzünk, és megvegyük a további buszjegyeket.

Nekem ekkorra már egy újabb ország is befészkelte magát a gondolataimba, amelyet eredetileg egyáltalán nem terveztem bele az utazásba: Bolívia. Viszont az alkalmi utazótársaimtól sorozatosan érkező, szuperlatívuszokkal teli beszámolók hatására eldöntöttem, hogy oda is ellátogatok. Az ország Dave terveiben is szerepelt, ami erősítette az elhatározásomat. Ehhez viszont a limai tartózkodásunk alatt a bolíviai vízumot is meg kellett szereznem.

A bő tíz évvel ezelőtti, összesen fél éves spanyol nyelvtanulásom után teljesen felkészületlenül ért a peruiak gyors beszéde. Még Szingapúrban előrelátóan beszereztem egy spanyol kifejezésgyűjteményt, majd Ausztráliában egy kisszótárt, és azt terveztem, hogy Sydneyben és Kaliforniában majd alaposan felkészülök. Ebből persze semmi nem lett. Sajnos Dave sem mutatott különösebb jártasságot a spanyol rejtelmeiben, így eleinte szánalmasan bukdácsoltunk.

Az a bizonyos első felfedező utunk egyébként elég sokáig tartott. A repülőtéren beszerzett, nyilvánvalóan a gyanútlan utazók átverésére készített térképet követve elindultunk a belváros felé. Háromnegyed órányi gyaloglás után meghatároztuk a helyzetünket, a megtett távolságból kiindulva extrapoláltunk, és örömmel megállapítottuk, hogy az út háromnegyedén túljutottunk. Lelkesen továbbindultunk. Mintegy két és fél óra múlva érkeztünk meg a főtérre. A térkép ötletes rajzolói nemes egyszerűséggel egy saroknyira redukálták a városrészek közötti több kilométeres távolságot.

Másnap reggel a bolíviai nagykövetségen kezdtünk. Az utcára néző falba vágott portásablak ugyanolyan alacsonyan volt, mint nálunk a postán a kiszolgáló pultok ablakai. A taktika oka feltehetően mindkét esetben ugyanaz: a megalázkodó, görbített hátú pozícióból tárgyaló ügyfél eleve pszichológiai hátrányból indul. A szertartásos hajlongás után engem bevezettek az épületbe, míg Dave-nek udvariasan az utcán kínáltak állóhelyet.

A portás az előtérbe kísért, majd maga elé mutatott: „kérem, ott foglaljon helyet, a barátja mellett”. Meghökkentem: miféle barátom? Körbepillantottam, de a helyiségben csak egy rövidnadrágos-sportcipős, vadidegen férfi üldögélt az egyik fotelben.

Keller László teniszedző.

A saját páromat leszámítva ő volt a második magyar típusú találkozásom az egész út során. A Thaiföldön megismert magyar leányokhoz hasonlóan ő sem vakációra érkezett. Két tehetséges fiatal teniszező lányt kísért dél-amerikai körútra, és amíg a pályán edzettek, ő a bolíviai vízum beszerzésén munkálkodott.

Elbeszélgettünk, és kiderült, hogy a tavasz folyamán malajziai kiküldetésbe készül. Senkit sem ismer még ott, így örömmel vette az ott dolgozó barátaimról szóló híreket. Így esett, hogy végül két magyar Peru fővárosának bolíviai nagykövetségén cserélt kuala lumpuri e-mail címeket.

A vízum után a buszjegyek következtek. A könyveinkből tudtuk, hogy a buszpályaudvar környéke a borotvás tolvajok paradicsoma. Ezért habot, pamacsot és arcszeszt vettünk magunkhoz, és zord arccal megközelítettük a környéket. Sehol egy borotva – ellenben gyorsan és hatékonyan szolgáltak ki bennünket. Megint csalódnunk kellett tehát a hely durvaságát illetően, viszont a gyors intézkedés jóvoltából váratlanul támadt egy üres esténk. Dave-nek pedig egy ötlete: menjünk focimeccsre!

Szerencsénk volt, a perui népstadionban aznap este kettős barátságos mérkőzést rendeztek. Addigi pozitív tapasztalataink birtokában vérszemet kaptunk és a legolcsóbb helyre, a nép közé vettünk jegyet. Amikor feljutottunk a lelátóra, egy szempillantás alatt megértettem, hogy a foci itt egészen mást jelent, mint odahaza. A két tét nélküli mérkőzésre vagy ötvenezer ember jött ki a stadionba. A kemény mag megállás nélkül énekelt két félidőn át, bár a pályán lassan csordogált a játék. Az unalmasabb pillanatokban a vérmesebb szurkolók levették a pólójukat, és azzal ütlegelték egymást. Az ilyen táboron belüli csaták általában csak néhány percig tartottak, majd még mielőtt a rendőrök odaértek volna, helyreállt a rend, és a harcosok ismét bekapcsolódtak az éneklésbe.

Minket persze itt se bántott senki. Egészen pontosan ránk se hederítettek. Kénytelen-kelletlen beláttuk, hogy Limában nem terem számunkra mártírbabér: ideje továbbállnunk.

Reggel csomagostul kivonultunk a következő állomásunkra, Nazcába induló buszhoz. Olcsó utcai szendvicset reggeliztünk, amelyet egy nehezen leírható állagú, édeskés itallal fojtottam le. A mellettem álldogáló helyiek csak úgy döntötték magukba, ebből helyesen arra következtettem, hogy nekem sem fog ártani.

A buszon három turistának kinéző utast fedeztünk fel. Az előttünk lévő kettős ülésen egy korunkbeli pár ült, és elsőre kitaláltuk, hogy németek. Röviden el is beszélgettünk velük, ám a gondolataink sokkal inkább a velünk átellenben ülő ötödik fehér utazó körül jártak. Az ifjú hölgy, akinek modellszerű alakját rendkívül csekély méretű póló takarta, profi spanyol szakosnak tűnt, annyira kedélyesen beszélgetett a helyiekkel.

Az út Peru tengerpartjának elképesztő tájain vezetett keresztül. Az óceán vékony kék csíkja hol felbukkant, hol eltűnt a sivár homokdombok mögött. Erős szél fújt, életnek semmi jele; mintha egy atomháború után játszódó film forgatási helyszínén jártunk volna.

Később átsuhantunk néhány kisebb városon, majd megálltunk ebédelni. A spanyol szakos bakfis kicsusszant a kezünk közül, így széles mosollyal a német pár mellé ültünk le. Megtudtuk, hogy Christine és Oliver két éve vannak úton: hosszabb ideje, mint mi ketten együttvéve. Valószínűleg vettek odahaza egy világatlaszt, és a népükre jellemző módszerességgel elkezdték oldalanként kipipálni.

Amikor továbbindultunk, néhány előretolt nazcai szállás- és túraügynök is felkapaszkodott a buszra. Az ülésbe szorulva nem lehetett elmenekülni előlük, erőltetett nyugalommal hallgattuk az értékesítési prezentációkat. Azzal vigasztaltuk magunkat, hogy semmire nem fogunk igent mondani.

Amikor a roham valamelyest alábbhagyott, egyszer csak valaki tört angolsággal megszólalt a hátunk mögött. Azonnal tudtuk, hogy ez csak a spanyol szakos lehet. A két férfifej villámgyorsan, bagoly módjára, 180 fokban hátrafordult. A gyönyörű lány félénken ránk mosolygott, és megkérdezte, van-e már szállásunk Nazcában. Mert ha nincs, akkor szívesen ad ötletet: neki ajánlottak egy helyet Limában, ami jónak ígérkezik.

Ilyen ajánlatok legfeljebb a könyvekben hangzanak el, a valóságban szinte sohasem. Dave és én a „mert ha nem” mondatrész elhangzása után egy nanoszekundummal, unisonóban vágtuk rá az igent, aztán mindhárman jót nevettünk kettőnkön. Azt pedig, hogy a hátralévő úton milyen gondolatokat forgattunk az agyunkban a közös szállással kapcsolatban, borítsa a Limát ölelő köd jótékony homálya.

Nazcába érve erőt vettünk magunkon, közismert németimádatunkat óriási belső küzdelemben a háttérbe szorítottuk, és Oliveréknek gyors búcsút intve Belent fogtuk közre egy taxiban. Akkorra már tudtuk, hogy az aprócska pólót viselő modellnek ez a neve, továbbá azt is, hogy még nincs 21 éves, argentin és egyetemista Buenos Airesben. Meredeken emelkedő hangulatban érkeztünk meg az általa javasolt szállásra, amely kitűnő választásnak bizonyult.

A Nuevo Milenio névre keresztelt, vadonatúj szállót egy fiatal házaspár, Rosa és Mario vezeti. Családtagként fogadtak bennünket. Mindenben készségesen segítettek, a nazcai túra megszervezésétől a következő buszjegyek beszerzéséig. Egyikük sem beszélt angolul, de a remek hangulat és Belen alkalmi tolmácsolása jóvoltából ez nem jelentett gondot. Mario bumfordi humorával szórakoztatott bennünket, Rosához foghatóan gyönyörű perui nőt pedig se előtte, se utána nem láttunk. Estére hipp-hopp, elintéztünk mindent, és várakozásokkal telve vonultunk éjszakai pihenőre.

A körülmények hatására új lendületet vett a spanyol tanulásunk. A hátizsákom mélyéről előbányásztam a kifejezésgyűjteményt. Valóságos remekmű! Igaz, hiányzik belőle jó néhány alapvető szó, amelyet az utunk során naponta kellene használnunk. Ugyanakkor félredobja a műfajra jellemző prűdséget, és például a randevúzás tárgykörében szinte teljes szókincset ajánl a spanyol nyelvterületen utazónak. Az alábbi monológot mindössze néhány perc alatt sikerült előállítanunk:

– Szia, leülhetek ide?

– Nem megyünk ki egy kicsit a friss levegőre?

– Hazakísérhetlek?

– Igazán tetszik a tested!

– Csókolj meg!

– Maradhatok éjszakára?

– Akarlak: gyerünk az ágyba!

– Ez jól esik?

– Ez jól esik!

– Vedd azt le!

– Hagyd abba!

– Ne hagyd abba!

– Szerintem most kéne abbahagynunk...

– Te, ez fantasztikus volt! Kérsz egy cigit?

– ...milyen kár, hogy holnap el kell utaznom.

Mondanom se kell, hogy szigorú és boldog monogámok vagyunk mind a ketten, így a fenti sorok – a kifejezésgyűjtemény szerzőjének egyértelműen kiderülő érdeklődésén túl – semmiféle használható információt nem közvetítettek számunkra.

A csípése rettenetesen fáj, viszont az ausztrál gyerekeket ilyenekkel edzik a strandon (Ausztrália)

Másnap száraz, meleg reggelre ébredtünk. Limával ellentétben Nazcát nem a civilizált spanyol hódítók, hanem az általuk meghódított barbárok alapították, úgy ezer évvel korábban. Az építők barbárságára jellemző, hogy a város 600 méterrel a tenger szintje felett fekszik, azaz pontosan a Limát nyolc hónapig borító köd kiterjedésének felső határa fölött. Ennek következtében Nazca éghajlata meleg és száraz, sőt még látni is lehet.

Az eső szinte teljes hiányának köszönhető, hogy a hátizsákos utókor számára fennmaradt az egykor itt élők két világraszóló alkotása: a híres Nazca-vonalak hálózata, valamint a több mint 100 temetőből álló sivatagi panteon.

A kialakult szokásnak megfelelően a vonalakkal kezdtünk. Biztosra veszem, hogy aki csak kicsit is érdeklődik a nehezen magyarázható jelenségek iránt, az hallott már a Nazca-vonalak rejtélyéről. A (szó szerint) száraz tények a következők. A város mellett elterülő kősivatagban valakik valamikor hatalmas geometrikus vonalhálózatot, továbbá különféle alakokat – madarat, majmot, pókot, embert – ábrázoló, gigantikus méretű rajzokat hoztak létre. Az alkotás technikája is ismert: a vonalak mentén eltávolították a sivatag legfelső, sötét színű kőrétegét, amely alól így előbukkant az alatta megbújó világosabb réteg.

Az már nem tény, de azért még valószínűsíthető, hogy az alkotók az időszámításunk előtt és után 900 között itt élt három néptörzsből kerültek ki. Innentől kezdve aztán zavaros, egymásnak ellentmondó elméletek következnek.

A vonalak és rajzok oly hatalmasak, hogy a földről nézve többnyire nem is kivehetők. Az egyik madáralak szárnyfesztávolsága például több mint 100 méter. Adódik a kérdés: bárki is alkotta a rajzokat, vajon hogyan tudott kilométernyi egyenes vonalakat húzni, és ezer négyzetméteres, szabályos ábrákat készíteni úgy, hogy közben nem tudta madártávolságból ellenőrizni a művet? Ha pedig úgysem tudta megnézni az eredményt, akkor miért csinálta egyáltalán az egészet?

A Nazca-vonalaknak külön nagyasszonya is van, Maria Reichének hívják. Ő az ötvenes évektől kezdve négy évtizeden át tanulmányozta a területet. Eleinte persze még nem állt rendelkezésére repülőgép. Létrával a vállán, mérőeszközzel a kezében járta a tűzforró sivatagot, majd hazatérve kicsinyített ábrákat rajzolt. Gyötrelmes munka lehetett: nem csodálom, hogy egy német tudós elszántsága kellett hozzá. Reiche végül arra a következtetésre jutott, hogy a vonalak összessége valaha egy óriási csillagászati naptárt alkotott.

Az utóbbi évtizedekben jó minőségű légifelvételek is készültek a környékről. Ez nemcsak a turistákat izgatta föl, hanem beindította a szobatudósok fantáziáját is. Futószalagon születtek az újabb és újabb teóriák: a Nazca-vonalak túlméretezett szövőminták vagy éppen futóverseny-pályák lettek.

Egy hazánkfia, Zelkó Zoltán is beszállt az értelmezőversenybe, szerinte a vonalakból egy régi birodalom térképe bontakozik ki. Az ufórajongók magától értetődően földönkívüli űrhajók leszállópályáit látják bennük, bár az további tisztázásra vár, hogy némely kreatívabb ufó vajon miért akart nyílegyenes vonal helyett kolibri- vagy majomalakban leszállni.

Az Andok csúcsain mumifikálódott emberáldozatok nyughelyeit feltáró híres kutató, Johan Reinhard szerint termékenységi rituálék színhelyéről van szó. A híres Kon-Tiki expedíció romantikus hőse, Thor Heyerdahl megpróbált a helyszínen, ősi technikával hőlégballont építeni, hogy bebizonyítsa: az alkotók igenis képesek lehettek arra, hogy a levegőből irányítsák a munkálatokat.

Még a derék BBC-t sem hagyta hidegen a vonalak rejtélye. A forgatócsoport meglehetősen ezoterikus, bár kétségtelenül jópofa elmélettel állt elő. Azt állítják, hogy az Andok törzseinek sámánjai, megfelelő növényi főzetek bőséges fogyasztása után a mai napig képesek átélni a test nélküli repülés élményét. Ez minden bizonnyal korábban is így volt, és a Nazca-ábrák azért készültek, hogy a repülő sámánok lelki szemeikkel odafentről tanulmányozhassák őket, majd a látottakból megfelelő szakmai következtetéseket vonjanak le.

Hát ezeket a vonalakat akartuk mi megnézni.

Kora reggel, az előírásnak megfelelően éhgyomorra jelentkezünk a helyi reptéren. Egy négyszemélyes, apró játékgép gördült ki a betonra. A termetes pilótával együtt épp elfértünk benne. Fürge felszállás után kezdetét vette a légi rodeó. A pilóta minden ábra és fontosabb vonal felett megdöntött nyolcasokat írt le, hogy a gép mindkét oldalának ablakából jól lehessen látni őket.

Ha úgy fogalmazok, hogy egy ilyen csöppnyi gép légi akrobatikája közben egészen más gravitációs és vizuális hatások érik az embert, mint egy hagyományos utasszállító járaton, akkor a gátlástalan eufemizmus bűnébe esem. Döbbenetes élmény volt. A talpunkban dobogott a szívünk, a fülünkben morgott a gyomrunk, miközben egyszerre próbáltunk a nézelődésre, a fényképezésre és a túlélésre koncentrálni. A horizont néha alattunk húzódott, majd egy pillanat múlva mellettünk, aztán velünk szemben, függőlegesen. A gyorsan emelkedő íveknél úgy az ülésbe szorultunk, hogy alig tudtam felemelni a fényképezőgépet tartó kezemet. Odalent sorban kirajzolódtak a futballpálya nagyságú ábrák: hangya, majom, kutya, madár. Ez utóbbinál tragikus sorsú költőnk szavai csengtek a fülembe:

Ki gépen száll fölébe, annak térkép e táj,

s nem tudja, hol lakott itt vörösbegy vagy sirály

Bő félóráig tartott csak a menet, de a látvány hatására még órákig nem tudtuk becsukni a szánkat. A földet érés után hazafuvaroztak bennünket reggelizni, ami nyitott szájjal nem ment könnyen. De a következő programpont ismeretében nem is nagyon erőltettük.

Kisvártatva feltárult a hotel ajtaja, és a kintről beözönlő fényár miatt csak körvonalaiban kivehető, hatalmas, fehér inges alak töltötte be a látóterünket:

– Jézus vagyok, a vezetőtök.

Nana, gondoltam, egy pillanat, álljon meg a menet. Először is, Jézus jóval vékonyabbnak tűnik a képeken, másodsorban pedig nem erre fizettem be. Aztán lassan kitisztult a kép: egy szélesen mosolygó, mackós termetű teherautósofőr állt előttünk. Valóban Jesus volt a neve, és utólag már azt is tudom, hogy ő a legjobb idegenvezető, akivel ezidáig életemben találkoztam.

Jesus az odakint parkoló, ősöreg amerikai cirkálóhoz invitált bennünket, majd elindultunk Chauchilla temetői felé. Következett az ámulatunk második felvonása.

Egy nagy kiterjedésű, csontszáraz, köves homoksíkságon szálltunk ki a járműből. Addigra már azt is tudtuk, hogy a területen, szó szerint a talpunk alatt, több száz múmia rejtőzik a földben, javarészt még felfedezetlenül. A szabadtéri múzeumként is funkcionáló temetőben a régészek néhány sírt feltártak, így mutatva be a látogatóknak az egykori temetkezési szokásokat.

A látványra nem lehet előre fölkészülni. A mindössze barkácsolt naptetővel védett, teljesen nyitott sírokban békésen üldögélnek az ezeresztendős múmiák, a bébitől a nagyanyóig. Nem kettős üvegablak mögött, légkondicionált teremben, ahogy azt az otthoni múzeumainkban megszoktuk: hanem csak úgy, a szabad ég alatt. A rendkívül száraz éghajlat miatt az állapotuk nem romlik: a hajuk, a fogaik, néha még az arcbőrük is majdnem eredeti állapotban maradtak meg.

A sírok környezete tovább fokozza a döbbenetet. A konkvisztádorok és a helyi sírrablók évszázadokon át kutattak itt arany ékszerek és egyéb értékek után. A megtalált sírokat kiásták és kifosztották, a csontokat és az egyéb értéktelennek vélt dolgokat pedig szétszórták, azok máig a felszínen vagy félig a homokba temetve hevernek. Ahogy az egyik sírtól a másikig gyalogoltunk, alattunk a talaj a látóhatárig fehérlett a csontoktól. Itt egy fél koponya mosolygott rám a homokból, amott egy múmia alpakkaszőr halotti leplének csücske kandikált ki a kövek alól, megint máshol egy hosszú hajfonat kígyózott elő.

Kísérteties hely.

Közben Jesus hihetetlen produkciót mutatott be. Ékes spanyol nyelven, óriási tárgyi tudásról és még nagyobb lelkesedésről téve tanúbizonyságot, röviden elővezette nekünk a környék több ezer éves történetét. Mondandóját élénk arcjátékkal és pontos pantomimmel kísérte, így a nyelvi korlátok ellenére szinte mindent értettünk. Bármilyen abszurdnak hangozzék is ez egy temetőlátogatás esetében, mindannyian rettentően élveztük a dolgot. Nazca egy nap alatt másodszor is maga alá gyűrt bennünket.

A kolibri a nazcai kősivatagban - jól csak a levegőből látható (Peru)

A nap hátralevő részében még egyszer körbesétáltuk a városka vidám főterét, majd evés-ivás-internetezés és beszélgetés következett. Végül este összeölelkezett a nagy hármas, majd ki-ki ment a saját éjszakai buszjáratára. A gyönyörű Belen Chile felé utazott tovább, majd onnan haza Argentínába; mi pedig továbbindultunk délnek, Arequipa városába.

A buszon töltött éjszaka alatt Daviddel lefektettük egy új típusú humor műfaji alapjait. A hálás utókor Heinz-viccek néven ismeri majd ezeket a markáns tréfákat. Él bennünk az önző félelem: unokáink talán nem is tudják majd, hogy a műfaj megszületése hozzánk köthető.

Ám ennél is kevesebbet sejt majd Heinz, a zsáner névadója.

Dave egy ausztrál turistaszálláson ismerkedett meg a német fiatalemberrel. Heinz megszállott amatőr botanikus. Minden idejét és pénzét arra fordítja, hogy nagyító szemüveggel a fején kússzon-másszon földünk botanikus-szemmel legérdekesebb részein. Kedves, intelligens és jóindulatú srác, akit nem háborgatnak az élet bagatell kérdései, például a divatos megjelenés. Vonalban oldalválasztott haja az egykori Luftwaffe-divatot idézi. Nappal mellig felhúzott nadrágban jár, amelyet lefekvéskor hónaljban viselt polárpizsamára cserél. Másfelől viszont, ha séta közben véletlenül egy fűszál akad a cipőfűződ mögé, akkor egyetlen négyzetcentiméternyi darabjából kapásból megmondja a növény latin nevét és valamennyi fontosabb tulajdonságát.

Hősünk azonban nem ezért lett névadó, hanem azért, mert a humorérzék klinikai mértékben hiányzott belőle. Dave véletlenül jött rá erre: egyik este a társalgóban szerette volna kipróbálni, hogy igaz-e a rosszindulatú sztereotípia, amely szerint a németek nem értik a viccet.

Közös asztalnál iszogattak, Heinz meg ő. Fölöttük egy laminált kép lógott a falon. Az ismeretterjesztő jellegű, nyilvánvalóan rajzolt képen egy parkrészlet volt látható; a fák és bokrok ágain a környék őshonos madarainak egy-egy példánya üldögélt.

– Hát nem fantasztikus, Heinz – kezdte a képre mutatva Dave. – Milyen elképesztő szerencséje volt a fotósnak. Egyetlen képen valamennyi helyi madarat sikerült lekapnia!

Mire Heinz komoly arccal:

– Nem, nem, nem! Az nem fotó, hanem rajz. Ilyen fényképet nem lehet készíteni!

– Na de Heinz: hát nézd meg – erősködött Dave. – Ott van rajta az összes madár; a háttérben meg emberek sétálnak az ösvényen.

– Ez akkor is egy rajz, hidd el.

– Hát, akkor viszont köszönöm szépen. Ha te nem vagy, Heinz, még a végén mindenki előtt hülyét csináltam volna magamból!

– Ugyan már, szóra sem érdemes. Nagyon szívesen.

A Heinz-vicceink definíciója egyszerű: bármi, amit ő nem értene. Ezen túlmenően az egyetlen követelmény az, hogy a nyilvánvalóan blőd viccet komoly arccal, és Heinznek címezve kell bemondani. A műfaj meghatározása óta egyfolytában gyártjuk az ilyen tréfákat, és főleg társaságban szórakozunk jól, ahol senki nem érti, hogy miről és főleg kihez beszélünk.

Arequipában csak átutazóban szálltunk meg, viszont biztosra mentünk: a Rosa nővére és sógora által vezetett szállóban már vártak ránk. Jael és Edwin a családi hagyományoknak megfelelő kedvességgel segédkezett mindenben, majd másnap reggel utunkra bocsátottak bennünket. Következett Cusco: Peru első számú turistacélpontja, a Machu Picchu kapuja. Nem véletlen, hogy pont itt ér véget a heti beszámolóm: időre van szükségem ahhoz, hogy összeszedetten megpróbáljam leírni a következő napok történéseit.

HUSZONNÉGY

A Cuscóba vezető út úgy kezdődött, hogy véget ért.

Alighogy kiértünk Arequipából, az aszfalt visszavonulót fújt. Az elkövetkező 4–5 órában a sofőrünk a földutat is jobbára csak kereste, mert az esős évszak teljesen megkülönböztethetetlenné tette azt a körülötte elterülő földtől. A változó mélységű, összefüggő vízszőnyeg helyenként ralliszerűen vagány spriccelésekre adott alkalmat. Viszont nem siettünk, úgyhogy nem volt miért aggódnunk. Az eredetileg beharangozott, 10–12 órás menetidőbe sok minden belefért.

Végtére is legalább mentünk valamerre: ezt mindenképpen pozitív jelként értékeltük. Amikor a nap nagy ritkán előbukkant a felhők mögül, először mindig bepánikoltam, de aztán beugrott, hogy a déli féltekén fordítva kell tájolni magunkat, és örömmel állapítottam meg, hogy nagyjából irányban vagyunk.

Vidámságunkat némileg beárnyékolta, hogy a buszjegy hátoldalán utasbiztosítási tájékoztatót fedeztünk fel, amely külön kiemeléssel tárgyalta az „Invalidez total y permanente” nevezetű biztosítási eseményt. Mint korábban említettem, Dave is meg én is elég csehül álltunk a spanyol nyelvvel, na de ehhez nem kellett szótár: teljesen bizonyosak voltunk abban, hogy a legkevésbé sem akarunk totál és permanens módon invalidok lenni.

Inkább igyekeztünk másról beszélgetni. Machu Picchuról, talán öntudatlan babonából, nem esett szó. Mivel Arequipából alig láttunk valamit, főleg Nazca volt a téma. Repülőről nézni az óriási rajzokat meggyőző élmény, viszont eszünkbe jutott, hogy az elkészítésük jóval unalmasabb lehetett. Őszintén sajnáltuk azt a szegény kicsi indiánt, akinek ezer évvel ezelőtt fél gyermekkorában a futballpályányi pók bal kettes lába mentén kellett szedegetnie a köveket. Igaz, a sivatagos Nazca holdbéli tájain nem is nagyon adódott más szórakozási lehetőség:

– Szia, Sötét Kavics, nem jössz homokozni?

– Már megint?... Á, de egyébként se mehetek, Kicsi Múmia, tudod, pókoznom kell.

– Ja, tényleg. Kínos. Képzeld, mi tegnap befejeztük a Kolibri harmadik szárnytollát, úgyhogy ezen a héten már nem kell mennem. Na szia!

– Jó neked. Szia…

Órák múltán utunk még mindig nem volt. Viszont az eső alábbhagyott, mi pedig elszántan kapaszkodtunk egyre feljebb. Nemsokára mindenünnen hegyek vettek körül bennünket, mégpedig olyan sűrűn, hogy időnként csak függőleges vonalakat láttunk magunk előtt. Dave szeme felcsillant:

– Nahát, Heinz, ez kiköpött Hollandia!

A szokásos félúti pihenőre egy apró, faluszerű képződményben kerítettünk sort. A település kábé három házból és egy restiből állt. Bár már Arequipa is 2000 méter felett fekszik, valamiért itt éreztük meg először a magasságot.

Digikamerával a kezemben leugrottam a buszról, majd gazellaszerű, kecses szökelléssel a közeli domb tetején termettem, hogy jobb látószögből készíthessek képeket. Ekkor azonban egy szempillantás alatt napfogyatkozás állt be. Legalábbis előttem elsötétült a világ. Dülledő szemekkel gágogtam a fokozatosan homályosodó, légüres térben. Lassan-lassan felderengett, hogy valószínűleg a buszon hagytam a tüdőmet.

Egy önmagát fiatalnak és egészségesnek tartó férfiember számára felettébb kínos dolog első ízben szembesülni azzal a bizarr élménnyel, hogy tíz lépést sem tud megtenni szánalmas lihegés nélkül. A helyzet váratlansága és súlyossága azonnali döntésre késztetett: elő a bennszülött gyógymóddal!

Családi sír csecsemővel a szabadtéri temetőmúzeumban (Peru)

A cselekvőképességem visszanyeréséig lecövekeltem a domboldalon, és megpróbáltam gondtalanul nézelődő turistának látszani, majd pedig elvánszorogtam a körülbelül öt méterre található restihez. Egy perc múlva már egy csésze mate de coca társaságában próbáltam megemészteni a történteket.

A mate de coca, azaz kokatea alapanyaga ugyanaz a levélke, amelyből a kokain is készül, és amely századunk elejéig még a Coca-Cola fontos alkotórésze volt – bár ezt a tényt napjaink hirdetéseiben már nem hangsúlyozzák. Az Andok népei szerint a kokalevél rágcsálása vagy a kokatea fogyasztása kiváló gyógyír többek között a fáradtságra, az éhségre és a magaslati légszomjra is, bár ezen hatások egyikét sem igazolták még tudományosan. A magam részéről azt a megfigyelést tettem, hogy a megfelelő mennyiségű levelet elfogyasztó indiánok viselkedése nagyban hasonlít ahhoz, mint amikor valakit egy indonéz esőcsepp fejbetalál – talán emlékeztek még a korábbi leírásomra. Az illető egy időre elveszíti a realitásérzékét, önfeledten vigyorog bele a világba, és el tudom képzelni, hogy ilyenkor valóban nem túlságosan zavarja, ha fáradt, éhes vagy esetleg nem kap levegőt.

Kétségtelen, hogy a tea elfogyasztása után, friss drogosként magam is sokkal jobban tűrtem az utazás megpróbáltatásait. A következő időszakra vonatkozó emlékeim halványak; bár még több száz kilométer volt hátra, érzésem szerint körülbelül 3 és fél perc alatt Cuscóba értünk, ahol zuhogott az eső. Rossz előjel a Machu Picchuhoz!

Szállást foglaltunk, majd az eső elálltával sétára indultunk a vizesen csillogó macskakövekkel borított belvárosi részen. A túra megszervezésével egyelőre nem törődtünk: be kellett várnunk Julie-t, Dave volt kolléganőjét, aki a következő napok valamelyikén érkezett repülővel. Azaz, csak érkezett volna, mert napok óta minden járatot töröltek az ítéletidő miatt. A prognózisok sem ígértek gyors változást.

Cusco viszont nagyon szép, még esőben is. Mondanom se kell, ezt a várost is a műveletlen barbárok alapították – jó ezer évvel azelőtt, hogy a keresztény és ezért civilizált spanyolok megérkeztek, és Lima példáján demonstrálták káprázatos városfejlesztési technikájukat.

A legtöbb perui városra jellemző főteret itt hatalmas templomok és hangulatos árkádsorok veszik körül. No meg árusok és ügynökök, akik minden felbukkanó idegenre héjaként vetik rá magukat. A logika nem kifejezetten erőssége a kereskedői csapatnak: nekünk akkor is az orrunk alá toltak egy étlapot, amikor épp kiléptünk egy étteremből; zuhogó esőben, orrig esőkabátban sétálva pedig műanyag poncsót kínáltak megvételre. A fődíjat az az eltökélt fiatal versenyző érdemelte ki, aki instant cipőtisztítást és fényezést ajánlott az egyik útitársunk kínai strandpapucsára.

Csak másnap vettük észre azt a furcsa jelenséget, hogy a főtér belső, parkos részére valamilyen okból sosem merészkedtek be az árusok. Mint később kiderült, ez volt az íratlan megegyezésük a környéket állandóan ellenőrző rendőrökkel. A cipőtisztító fiúk azonban még ezt sem tartották be, ők sehol sem hagyták békén a turistákat.

A jobb kilátás kedvéért az első este tizenöt menetben felküzdöttük magunkat egy kisebb dombra vezető lépcsősoron. Utána a legszívesebben oxigénsátort kerestünk volna. Azzal vigasztaltam magunkat, hogy lélegezni ugyan nem tudunk, viszont a ritka levegő ellenállása is kisebb, így ha akarnánk, gyorsabban tudnánk szaladni! Eszembe jutott a Limában megismert magyar teniszedző, aki szerint a tanítványai mindig panaszkodtak, hogy a magaslati pályákon szokatlanul gyorsan száll a labda.

Julie végül harmadnapra megérkezett. Gyors akklimatizálódásunknak köszönhetően addigra egyre aktívabb városnézéssel múlattuk az időt. Sőt, egy idő után már nem csak a szobánk ablakáig jutottunk el, hanem kimerészkedtünk az utcára is. Megcsodáltuk a városszerte látható inka falmaradványokat, amelyek „tégláit” készítőik minden kötőanyag nélkül, egyenként csiszolták a helyükre. Mivel esetenként tonnás kőtömbökről és sokszögletű csiszolásokról van szó, a munka mai szemmel nézve kivihetetlennek tűnik, ők mégis megcsinálták.

Felfedeztünk egy remek éttermet is, a Yakumamát, és megtettük törzshelyünknek. A környéken állandó jelleggel állomásozó árusfiúk elismerő moraja közepette, egyre több hölggyel randevúztunk itt. Elsőként két ausztrál leányba botlottunk, majd öt norvég hölgy következett. A fináléban kombináltuk a két csoportot, és egyszerre hét szőke hölggyel ültünk kerekasztalt. Nem kis büszkeséggel figyeltük a galériáról, ahogy az egymást még nem ismerő lányok megérkeztek és kérdezgették egymástól: ti is a fiúkhoz jöttök? Amikor aztán e diadalmas tettet követően a hét grácia kíséretében kiléptünk az étteremből az ismerős árusok közé, úgy kellett elhessegetnünk a tanács- és autogramkérőket.

Az étterem pincérlánya, az indiánarcú, pöttömnyi Zenaida puszipajtásunk lett. Egy szót sem beszélt angolul, így a vele való társalgás jótékonyan hatott a spanyolunkra. Ezen felül pedig ő is serényen pantomimezett beszéd közben, ahogy néhány nappal korábban a nazcai Jézus is, így nem volt kommunikációs problémánk.

Zenaida csupaszív hozzáállására jellemző a következő történet. A Machu Picchutól való visszaérkezésünk estéjére megbeszéltünk egy utolsó találkozót az étteremben. Ő végül valamilyen oknál fogva nem dolgozott aznap, erre föl késő este kigyalogolt elénk az állomásra, csak hogy el tudjunk búcsúzni egymástól.

Julie megérkeztével nekiláttunk a Machu Picchu túra megszervezésének. Három apró akadállyal találtuk szembe magunkat.

Egy: tavaly nyár óta a perui hatóságok nem engednek egyéni turistát a Cuscót Machu Picchuval összekötő gyalogútra, a híres inka ösvényre. Csak szervezett csoporttal lehet menni, ami nyilván jóval drágább mulatság. Kettő: kiderült, hogy idén februárban még szervezetten sem lehet menni, mert karbantartás címén az egész területet lezárták egy teljes hónapra. Három: ha valakinek az előző két pont nem lenne elegendő, akkor ott volt az esős évszak, amely az idei évben ottjártunkkor tetőzött. Az állandó eső és köd még értelmetlenné is tette az amúgy csak lehetetlen vállalkozást.

Egy ilyen helyzettel Európában nem tudtunk volna mit kezdeni. Ha ott valamit bezárnak, akkor az általában be van zárva. No de ezért kell a világnak azon a részein utazni, ahol az efféle kijelentések nem véglegesek. Julie egyik volt angliai kolléganője jelenleg utazási irodát vezet Cuscóban, hozzá fordultunk tanácsért. Kiderült, hogy ha nem is támogatott, de megtűrt módon a rövidebb, kétnapos gyalogtúra továbbra is kivitelezhető. Fellélegeztünk. Néhány órán belül együtt volt a csapat, a vezető, a szükséges papírok és jegyek. Két nappal későbbre időzítettük az indulást.

A hátralévő időben bejártuk a Cusco melletti szent völgy romjait, amelyek kellően híresek, de szégyenkezve bevallom, nem tettek rám nagy hatást, kivéve talán az impresszív romokat felvonultató Sacsayhuamant, amelynek a nevét az angolszász utazók kényszeresen „sexy woman”-nek ejtik.

Elvileg vonattal utaztunk volna Cuscóból a gyalogtúra kiindulópontjához, ám az indulás előtti napon egy hirtelen húzással elbuszoztunk az Ollantaytambo nevű városkába. Ez több tekintetben is ügyes lépés volt. Egyfelől, megtanultuk úgy-ahogy kimondani ezt a lehetetlen nevet. Az indiai Thiruvananthapuram után egyszerűen nem hátrálhattam meg. Másrészt odafelé a minibuszon részt vehettünk a buszba tömörülés kontinenscsúcsának megdöntési kísérletében. Körülbelül kétszázhetvenen zsúfolódtunk be a nyolcszemélyes járműbe. A teljesítmény még a délkelet-ázsiai élményeim fényében is kivívta elismerésemet, pedig rendszerint ott sem kell több mint egy minibusz egy kisebb falu teljes lakosságának szállításához.

Harmadrészt pedig, és persze ez a legfontosabb, Ollantaytambo gyönyörű hely a hegyek ölén. Némi túlzással talán, de nem alaptalanul állítják az ott lakók, hogy ez az utolsó élő inka település. A föléje magasodó, nagy kiterjedésű erődítmény romjaiban is fenséges és rejtélyes. A szakértők máig nem tudják megmagyarázni, hogy az inkák miért úgy tájolták az ide épített katonai-gazdasági komplexumot, mintha a saját központjuktól, Cuscótól akarták volna megvédeni a várost.

A rövid, de izgalmas buszozással ráadásul megúsztuk a másnap hajnali kelést és hosszú vonatozást. Ehelyett lazán, délelőtt csatlakozhattunk a társasághoz.

Délutáni városnézésünket szigorú eső szakította meg. Mi lesz így a Machu Picchunál? Vacsora után azért még barangoltunk egyet, majd elszállásoltuk magunkat. Másnap reggel csillogó napsütésre ébredtünk. Ez igen: valahol így van ez rendjén, hogy az utolsó pillanatban mindig szerencsénk legyen!

Összepakoltunk, és kényelmesen leballagtunk a vasútállomásra. Rövid várakozás után beérkezett a vonat. Felszálltunk, és friss mosollyal üdvözöltük leendő túratársainkat, akik hajnalban keltek, és már négy órája félálomban gyűrődtek az üléseken. A sínek az Urubamba völgyében vezettek. A folyó a rengeteg esőtől többszörösére duzzadt, és őrült sebességgel törtetett előre. Az agyagbarna víz hangos csattanással vágódott a mederben fekvő sziklákhoz, és a hullámok magasabbra csaptak, mint a vonatunk. Ezt látva jutott eszembe először, hogy az esős évszakbeli túra előnyökkel is járhat. Talán olyasmit is látni fogunk, amit a száraz hónapokban nem lehetne.

A terv szerint a 104-es kilométernél leszálltunk, itt halad át a kétnapos túra útvonala. Találkoztunk a vezetőnkkel és felmarkoltuk az egységcsomagolt elemózsiát. Átkeltünk egy közeli hídon, bejelentkeztünk a nemzeti parkba, és megtekintettünk egy szerényebb kivitelű műemléket. Ezután nekivágtunk a hegyeknek.

Pontban ekkor eleredt az eső. Negyedóra múlva pedig azt is megértettük, miért hívják az itteni növénytakarót felhőerdőnek. Ahogy felértünk a felhőzónába, az orrunkig is alig láttunk, ami nem annyira vicces, ha egy fél kilométer mély szakadék csúszós szélén kaptat felfelé az ember.

A folyóvölgyből folyamatosan újabb és újabb fehér felhőpamacsok szálltak föl a mi szintünkre, meglepően nagy sebességgel. Ezen kívül viszont bármerre tekintettünk, csak szürke gomolyagot láttunk mindenütt. A következő öt órában nem változott a helyzet. Az expedíció lankadó kedvű tagjainak orra a földet súrolta. Hangulatunk jól érezhetően odalent a völgyben követett minket, és csak akkor emelkedett valamelyest, amikor az esős évszak váratlan ajándékaival találkoztunk. Láttunk olyan forrást, amely gazdag szökőkútként lövellte magából a vizet, és máskor unalmas sziklafalat, amelyen most húszméteres spontán vízesés dübörgött lefelé.

Délutánra értük el Winay Waynát, amely az utolsó és egyben legnagyobb romegyüttes az inka ösvényen. Itt ért utol minket az EBS: az Első Bazinagy Szerencse. Másodpercre pontosan, ahogy az erdőből épp kiértünk az első kis tisztásra, elállt az eső. A felhők széthúzódtak, mint valami függöny, és kisütött a nap.

Az előzmények után nem várt meglepetés és dupla öröm volt a napsugár. Háromnegyed órás nézelődés után indultunk tovább. Mire elértük a néhány száz méterre levő vendégházat, már újra zuhogott. Az eredeti négynapos túrának ez az utolsó éjszakai állomáshelye. Most azonban tilos volt itt sátrat verni. És módfelett célszerűtlen is. Ahogy vezetőnk pozitívan megfogalmazta: aki itt éjszakázik, az vízágyon alhat.

Újabb masszív esőmenet után elérkeztünk a Nap Kapujához. Az aktuális időjárást tekintve a fennkölt névből finom iróniát véltünk kisejleni. Ez a Machu Picchu főbejárata, bár egy szomszédos hegy tetején található. Beléptünk rajta. A Nap persze sehol. Pedig a látogatók ezen a helyen rendszerint a szívükhöz kapnak, mert innen nyílik az első, drámai kilátás a Machu Picchura. Mi viszont jóval rezignáltabban tekintettünk körbe, mert csak egy gigantikus kondérnyi, gőzölgő tejbegrízt láttunk magunk előtt.

Majd egy órát vártunk az esőben, kilátásért reménykedve, de hiába. Bosszúsan befordultunk a célegyenesbe. Ebben a pillanatban a völgybeli felhőzet gyors mozgásnak indult, és mégiscsak megláttuk – előbb a felfelé vezető szerpentint, majd magát az elveszett várost is. Tehát tényleg ott van!

Bősz hajrába fogtunk, de rövid pihenő után a szél is rákezdett, és mindent újra telefújt vattacukorral. Nemsokára megérkeztünk Machu Picchu széléhez. Legalábbis a vezetőnk azt mondta, mi pedig vizuális bizonyíték híján elhittük neki. Állítólag éppen ott álltunk, azon a sziklán, ahonnan a közhelyes képeslapokat meg a büszkén feszítő turistákat szokták fényképezni. De mi nem láttunk semmit. Csüggedten bámultuk a szürkeséget. Machu Picchu végre ott volt az orrunk előtt – és mi összesen azt a talpalatnyi követ láttuk belőle, amelyen álltunk.

Másfél percnyi letargia után egyszer csak megmozdult valami. Foszladozni kezdett az összefüggő felhőtakaró. Itt-ott kibukkant, majd újra eltűnt egy-egy falrészlet. A szél lassan, módszeresen letakarította az egész hegyoldalt. Csak néhány finom felhőfoszlányt hagyott a romos falak és a szomszédos hegyek köré csavarva, hogy még drámaibb fényképeket tudjunk készíteni.

Csuromvizesen, leeső állunkat a kezünkben tartva figyeltük ezt a földöntúli parádét. Amikor aztán a legvégén még a nap is kisütött, a csapat minden tagja elveszítette az önuralmát: örömünkben kiáltozni kezdtünk. Végre körbe tudtunk nézni, és felfogtuk, hova is érkeztünk valójában. Csak úgy szívtuk magunkba a látványt.

Machu Picchu halott városa egy hegyvonulat végében, az egyik alacsonyabb csúcson található. Nála magasabb hegyek ölelik körbe. Közöttük, lent a völgyben száguld a megbokrosodott Urubamba. Odafent, a hegycsúcsok között szikrázóan tiszta csend. Egy pillanatra Bali jutott az eszembe: dramatik rejszfild ide vagy oda, nem tudom, létezik-e ennél drámaibb látvány a földön. Ha igen, akkor remélem, egyszer onnan is írhatok majd nektek úti naplót.

A cuzcói főtér, ahol esőben nem támadnak a cipőpucolók (Peru)

Ezt a romvárost a környezetével együtt lehet igazán értékelni. A Taj Mahal ugyanis szebb nála. Angkor őserdő által bekebelezett temploma, a Ta Phrom vadregényesebb. Az Uluru fenségesebb. Viszont a világ tetején, kék hegyek karéjában megbújó, örökre elveszett kulcsú titkokat rejtő Machu Picchu a természet és az ember páratlan együttes alkotása. Ennél erősebb hatású helyet még soha életemben nem láttam.

Több tucat fénykép és többszáz oldalnyi előzetes olvasmány után sem tudtam előre elképzelni azt, ami ott fent várt ránk. Félek, hogy a saját szavaim és fényképeim is hasonlóan hatástalanok lesznek másokra. Röviden és siralmasan közhelyszerűen, Machu Picchu a világ egyik legnagyobb csodája. A Föld néhány további kitüntetett pontjával együtt exkluzív csoportot alkot, amelynek tagjai semmi máshoz, még egymáshoz sem mérhetők.

Aznap már nem is mentünk tovább. Ott a sziklán, együltő helyünkben bevártuk a naplementét. A völgyben fekvő kisvárosban éjszakáztunk, majd másnap kora reggel visszamentünk a hegyre. Lehettünk vagy húszan. Néhány óráig csak a miénk volt a város. Machu Picchu tőszomszédságában van ugyan egy méregdrága szálloda, de nem meglepő módon annak lakói kelnek a legkésőbb, így szabadon barangolhattunk a falak és az épületek között.

Megint esőben és ködben kezdtünk, de most már pimaszul bíztunk a szokásos csodában. És lőn: mire a vezetőnk befejezte a mondandóját valamely városrészről, addigra eltűntek a felhők, és megláttuk, miről beszélt. Amikor a teljes labirintust végigjártuk, búcsúzóul még felkaptattunk a Machu Picchu háta mögött emelkedő magas csúcsra, a Wayna Picchura, ami a fényképekről mindenkinek ismerős lehet. Persze zuhogó esőben tettük mindezt, de odafent újból kitisztult az ég.

A hegytetőre érve elterpeszkedett a ziháló csapat. A ránk telepedő csend megtörésére Dave elővezette egyik kedvenc vietnami történetét, amikor is a Ha Long öbölben, egy huszonöt méteres szikláról leugorva farkcsonttal előre érkezett a vízbe. Én már hallottam néhányszor a mesét, és tudtam, hogy ezen a ponton a hallgatóság általában hangos felszisszenéssel képzeli el a fájdalmas becsapódást. Ezúttal azonban egy észak-ír srác flegmán visszakérdezett:

– Na és? Utána vizet fingottál egy hétig?

A poént azonnal legyilkolta az ügyes riposzt; de Dave dicséretére legyen mondva, hogy hamar kapcsolt:

– Azt nem: viszont napokig tartott, mire kibányásztam a seggemből a fürdőgatyámat!

Valamivel később vidám hangulatban csúszkáltunk lefelé a hegyről az egyébként életveszélyes ösvényen. Machu Picchuba érve megint eleredt az eső, és aznap már nem állt el. A völgyből megérkezett a köd. És pechükre ekkor futottak be az egynapos túrára érkező csoportok is.

Nekünk egy pillanatra nem hervadt le a mosoly az arcunkról, ők pedig, ahogy körülnéztek a szürkeségben, valószínűleg nem értették a jókedvünk okát. Nem volt szerencséjük. A sorozatban törölt járatok miatt a szervezett csoportok többsége többnapos várakozás után repült be Limából Cuscóba, ahol a hirtelen szintkülönbség miatt mozdulni sem tudtak. Másnap hajnalban aztán bevagonírozták őket, és négyórás döcögés után megérkeztek az esőfelhő közepébe. Ötvenfős csapatokban három órán át caplattak az esőben, hallgatva az idegenvezetőt, és közben nem láttak tovább a harmadik esőkabátnál. Majd megint négyórás vonatozás következett, amelynek végén ismét a ritka levegőjű Cuscóban kötöttek ki. És ennyi volt az esetleg éveken át tervezett nagy utazás. Az időjárás pillanatnyi szeszélyén múlt minden.

A délutáni cuscói vonaton egyébként mi is ott ültünk. Este 9 után érkeztünk meg a városba. A sok eső után öröm volt a száraz, meleg szoba. Másnapra pedig már megvolt a buszjegyünk, és kora reggel útnak indultunk Puno felé.

A városka önmagában nem túlságosan érdekes, viszont történetesen a Titicaca tó partján fekszik, amely a világ legmagasabban fekvő hajózható állóvize. Itt egy ösztöneinkkel nehezen felfogható paradoxonnal kellett megbirkóznunk. A világ bármely más, normális pontján a hegyekből lefelé szoktak menni a tavakhoz. Itt viszont felfelé mentünk, méghozzá nem is akármennyit: a Titicaca vízszintje 1500 méterrel magasabban van, mint a Machu Picchu tetőpontja.

Ez volt a negyedik buszutunk Peruban. A véletlen úgy hozta, hogy mindegyiket más cég buszán tettük meg, így korrekt összehasonlító elemzést végezhettünk. A négyből csak egyszer nyúltunk mellé, a másik három buszra nem lehetett panaszunk. A Cusco-Puno járaton luxuskörülmények vártak bennünket. Még hostessünk is volt. Igaz, őbelőle nem láttunk sokat. Az elején beköszönt, kiosztott némi reggelifélét, majd spanyolul és angolul, meglepően szenvtelen géphangon elhadarta a betanult információs szöveget. Ebből egyetlen mondatra emlékszem vissza, nem utolsósorban azért, mert a hölgy többször megismételte:

– A buszon található WC csak pisilésre használható!

Az életfontosságú instrukció fontoskodó ismételgetése után az ifjú hölgy eltűnt a busz orrában, és többet nem is találkoztunk vele. Ugyanis errefelé a távolsági buszok egész első traktusát elkerítik a vezető és az esetleges személyzet számára.

Püff neki, gondoltam csalódottan. Hát akkor megint lemaradok a vécén olvasásról. Holott mennyire készültem rá. Hogy más, nagyobb dolgokról ne is beszéljünk.

A pisilős közjáték eszembe juttatta azt az üdítőital-reklámot, amelyet nem sokkal korábban San Franciscóban láttam. A palack címkéjére a következőket nyomtatták:

„Ön úgy gondolta, hogy italunk csak a húgyutaknak használ? Akkor gondolja át még egyszer: ugyanis 130% C-vitamin is van benne!”

Reklám a javából. Ezt olvasva ki ne rohanna hanyatt-homlok a sarki kisboltba, hogy tüstént leküldjön egy kis húgyútjavitó nedűt? Gyors nemzetközi karriert vizionáltam a terméknek, és elképzeltem, hogy néhány éven belül a magyar falvak kocsmái előtt ilyen beszélgetéseket fogunk majd hallani:

– Te Pityu, és milyen ez az új cucc?

– Az igazság az, Bélám, hogy nem tudom: most iszom először. A szaga olyan légfrissítős, az íze meg talán a Budi Rudira hasonlít. Viszont állítólag a húgyutak megőrülnek érte. Ja, és 130% C-vitamin van benne!

Puno felé félúton új magasságrekordot is felállítottunk: elértük a 4200 métert. Ez nem volt épp látványos, mert látszólag egy tágas fennsík közepén haladtunk, és kétoldalt még magasabb hegyek vettek körül bennünket. Azt viszont már kevésbé értettük, hogy mire is voltunk olyan büszkék előző nap a Wayna Picchu csúcsán, mindössze 2800 méteres magasságban. Az út végén aztán leereszkedtünk Punóba, de még ott is 3800 méteren állt a képzeletbeli mutató.

Szerencsések voltunk: véletlenül épp a Candelaria nevű karnevál legfontosabb napján érkeztünk a városba. Az utcák jelentős részét lezárták, így a szállásunkat csak hosszas manőverezéssel tudtuk megközelíteni. A tömeg miatt mindenfelé alkalmi kifőzdék nyíltak az utcán. Örömmel konstatáltam, hogy az autentikus helyi kedvencek között ott illatozott a mi sült oldalasunk és székelykáposztánk is; bár ez utóbbit itt némileg félreértve, levesként fogyasztják.

Viszont semmi nem ér a nyomába az itteni kukoricának, ami fenséges. Főzve, sütve és levesben is kínálják. Legegyszerűbben az út menti árusoktól lehet beszerezni, egy darab helyi sajt kíséretében. Egy-egy kukoricaszem akkora, mint a mi ötforintosunk, és olyan lazán ül a csövön, hogy szinte magától beugrik a szádba. Kipattogtatva egészen viccesen néz ki, mert jó szilványira dagad.

Este elmerültünk a közmondásos karneváli forgatagban. Itt nem profi szambaiskolák küldik felvonulni a növendékeket, mint Rióban, hanem a környező falvak népe tanul be alapszintű koreográfiákat, majd saját készítésű formaruhában és jelmezekben parádézik. Vidám mulatság, ugyanakkor megkapó látvány, ahogy az apró nénikék mezítlábas szántóföldezéshez szokott lábaikat fényesre suvickolt topánkákba gyömöszölve, apró tánclépésekben tipegnek előre.

Másnap kaptunk egy nem várt fricskát. Információért betértünk egy utazási irodába, ahol kiderült, hogy a bolíviai határátkelők és az oda vezető utak egy hónapja blokád alatt állnak. Ez eleve nem szívmelengető újság, hát még ha épp Bolíviába készül az ember! A helyi utazási ügynökök és a városban található bolíviai konzulátus tisztviselői egyaránt csak találgatni tudtak a blokád időtartamát illetően. Végül elhatároztuk, hogy elmegyünk egy Titicaca-túrára, és utána újból megvizsgáljuk a helyzetet, és ha kell, akkor hosszú kerülő úton, Chilén át próbálunk bejutni az országba.

Két napot töltöttünk a tavon. A nagy reményekkel várt túrát utólag szomorú tévedésnek könyvelem el. Egy kedves otthoni barátom mindössze másfél éve járt ugyanezen a tájon, és lelkesen ecsetelte az egyik kis szigeten tett látogatását. Az eltelt rövid idő alatt azonban sikerült abból a szigetből egy javarészt lelketlen turistacsapdát csinálni. Manapság már egyszerre 2–3 hajóval, százasával hordozzák körbe a látogatókat. Futószalag-turizmus a javából, pedig jelenleg épp holtszezon van. Ráadásul egy időben számos többhajós konvoj kel útra, tehát még a csoportoktól viszolygó egyéni turistának sincs sok esélye a zavartalan, magányos tűnődésre.

Első állomásként egy úszó szuvenírpiacot látogattunk meg, amely egy rendhagyó kultúrát vált föl véglegesen. Az uros indiánok élete egykoron a tó vizéről aratott nád körül forgott. Ebből készítették a szerszámaikat, a fegyvereiket, és ebből építették a kunyhóikat, no meg a kunyhóknak alapot adó, mesterséges, úszó szigeteket is. Mára viszont minden a napi többszáz idelátogató pénztárcája és fényképezőgépe szolgálatában áll.

Következett a várva várt sziget, Amantani. Kiváló ötlet, hogy a szigeten – legalábbis még – nincsenek szállodák: helyi családoknál kaptunk szállást. Sajnos nagyüzemi jelleggel. Külön szobába tettek, és így teljesen kizártak bennünket a saját életükből. Nem velük étkeztünk, jószerivel nem is láttuk őket. Így az eredetileg jó ötlet személyes jellege teljesen elveszett, valójában egy amatőr szállodában laktunk, és így már nem volt akkora a poén.

A sziget amúgy gyönyörű. A két dombját a Földanyának és a Földapának szentelt helyként tisztelik. A tetőre vezető gyalogösvényen nem lehetett eltévedni: akinek az előtte haladó 150 turista nem jelentett elegendő támpontot, annak lelkes mozgóárusok hada segített a tájékozódásban.

Este, mint ahogyan feltehetően minden más este is, a helyiek spontán fiestát szerveztek a sápadtarcú látogatók számára. A csikosch-gulasch partin a háziaktól kölcsönzött, álindián felszerelésben lehetett részt venni. Na, ezt már kihagytam. A házigazda unszolását komoly arccal utasítottam el: bocsásson meg, de én igazából apacs indián vagyok, és ezért tollas fejdísz nélkül nem mehetek bálba. Erre békén hagyott.

Tökéletes inka fal egyenként összecsiszolt kövekből; így kell földrengésbiztosan építkezni (Peru)

Az indiánosdi helyett apró szobánkban töltöttem az estét. A vélhetően pigmeus építészek által tervezett helyiségben a bejárati ajtó mellig ért, az ágy pedig hosszában térdig. Álló helyzetben csak úgy tudtam üvegből inni, ha előtte 90 fokban vízszintesen elfordítottam a fejemet, mert egyébként a palack beleütközött a plafonba.

Reggel nem sírtunk a búcsúzásnál. Arra gondoltunk, hogy nemrég még milyen jó lehetett itt lenni. És milyen jó lehetne ma is, ha csak egy kicsit okosabban csinálnák a dolgot.

A következő állomásunk Taquile szigete volt. Ez a látogatás valamivel jobban sikerült. Itt nem voltak házigazda-családok. Szabadon kószálhattunk az apró falucskában, és az innen származó vezetőnk valóban érdekes dolgokat mesélt a helyiekről.

Megtudtuk például, hogy errefelé a házasság előtt kötelező 1–2 évig együtt élni a leendő párnak, hogy lakva is megismerjék egymást. Esküvői ajándékul díszponcsót és -leplet szőnek egymásnak a fiatalok. Egybekelés után a fiatalasszony feláldozza hosszú, éjfekete haját, és egy övbe szövi bele a tincseket, amelyet aztán a férj egész életében magán hord.

Míg szőni mindenki sző, kötni errefelé csak a férfiak tudnak. Saját készítésű sapkáik már messziről mutatják viselőjük családi állapotát és társadalmi elismertségét. A szigeten nincs rendőrség: vitás ügyekben a választott elöljárók döntenek. Emellett amolyan vasárnapi demokrácia működik: a falu heti népgyűlésein mindenki részt vehet, de felszólalni csak házasembernek van joga.

Ottjártunkban beleszaladtunk egy valóban spontánnak tűnő fesztiválba is. Ezt onnan lehetett tudni, hogy a rezesbandák össze-vissza meneteltek, és ránk se hederítve fújtak rettenetesen. Egy darabig elnézegettük őket, majd hajóra szálltunk, és visszapöfögtünk Punóba.

Este az utazási irodában pontosan azzal a hírrel vártak bennünket, amelyet hallani szerettünk volna: másnap reggeltől szabad az út Bolíviába!

HUSZONÖT

A világ egyik legszebb országának határát a világ talán legszerényebb képességű határőrei ellenőrzik.

Könnyű lenne ezeket a díszpintyeket ügyefogyott idiótáknak bélyegezni – ám egy ilyen általános megfogalmazás nem tárná föl kellőképpen a helyzet drámai mélységét az olvasó előtt.

Ahhoz, hogy az ember e válogatott csapattal közelebbi kapcsolatba kerülhessen, előbb végig kell állnia a sort a határátkelőhely másik, például perui oldalán, kilépési pecsét beszerzése végett. Ez hosszadalmas időtöltés – egy többhetes határzár utáni első napon különösen.

De megéri.

Az útlevélkezelés után visszaballagtunk a buszunkhoz, magunkra aggattuk valamennyi csomagunkat, majd gyalogszerrel elhagytuk Peru területét. Egy kiszáradt folyócskán átvezető híd túloldalán kezdődött a bemutató. Egy lepukkant épületbe tereltek bennünket, ahol az egymásba nyíló, dohos helységekben újra hosszú sorba álltunk, hogy egyenként kiélvezhessük a találkozás örömét.

Tudnivaló, hogy Bolíviában járványszerű méreteket ölt az uram-bátyám korrupció. Csak éppen ez nem múlik el, ellentétben más, rendes járványokkal. A családi és rokoni kapcsolatok sok esetben meghatározzák, ki mennyit ér. Az országot félrekormányzó gazdasági, katonai és politikai elit erősebb képességű gyermekei nyilván zsíros fővárosi állásokban csücsülnek, a mélább sarjakat pedig a jelek szerint itt, a végeken rejtik el az aggódó szülők.

Van egy olyan sejtésem, hogy az úgynevezett Bolíviai Határőr Tekintet külön oktatás tárgyát képezi a szolgálat megkezdése előtt. Képzeljétek magatok elé egy frissiben jól lakott birka ábrázatát, majd kombináljátok azt egy rendkívül mérsékelten érdeklődő tehén pillantásának intenzitásával. Ennyi intelligenciával megáldott arcokat utoljára akkor láthatott a világ, amikor idestova 1500 millió éve, a prekambrium legendás korszakában megjelentek az első többsejtű puhatestűek. Más kérdés, hogy azok legalább gyorsan továbbfejlődtek.

A határőrök jó része az egyik oldalon felduzzadt arccal üldögélt, mint a fájós fogú maci a rajzfilmben. Csak éppen nekik nem volt átkötve a fejük, mert nem volt semmi bajuk: kokalevelet rágcsáltak, ami kedvezőtlenül befolyásolta amúgy sem túlzott éberségüket.

A tőlük elvárt teljesítmény nem nevezhető rendkívülinek. Az eléjük helyezett útleveleket kézbe kell venni, megvizsgálni, majd a megfelelő helyekre pecsétet nyomni. Ezt a megterhelő munkát hárman osztották be egymás között.

A jóindulatú utazó persze szeretné meggyorsítani az ügymenetet. Ezért a legtöbben a kitöltött belépési nyomtatványt előre beillesztettük az útlevelünk bolíviai vízumot tartalmazó oldalához. Segítőkészségünk azonban nem talált megértésre. Az első határőr átvette az úti okmányt, és nyitás nélkül kirántotta belőle a nyomtatványt. Ezután lapozgatni kezdte az útlevelet, de persze nem találta benne a vízumot. Ezen látványosan megbántódott.

Némi segítséggel végül abszolválta a feladatot, és ráncolt homlokkal megkezdte a vízum valódiságának ellenőrzését. Ehhez persze szüksége volt a személyes adatokra is, amelyek a legtöbb esetben az útlevél valamelyik végén találhatók. Az újabb lapozgatás közben ismét szem elől tévesztette a vízumot, efölött újfent méltatlankodni kezdett. Amikor végül minden stimmelt, az egyenruhás ravasz kérdéssel állt elő:

– Melyik ország?

Persze ott volt előtte a papírokon, több példányban, spanyolul: Anglia. Dave, mert éppen ő volt soron, elismételte neki akusztikusan is: Anglia.

– Aha, szóval Anglia.

És azzal ráütötte a pecsétet: maradhat 10 napig.

A helyes érték 30 nap. 10 nap alatt a borzasztó bolíviai utakon még a sarki közértbe sem lehet biztosan eljutni. Dave kedvesen reklamálni kezdett. Ekkor közbelépett a második kezelő; a továbbiakban nevezzük őt az Észnek. Ketten együtt javítottak, miközben mi azon gondolkodtunk, hogy egyáltalán minek van 10 napos pecsétjük.

Én következtem a sorban. Keményebb dió. A feljebb leírt, kötelező sértődések után elhangzott a kérdés, amelyet már felkészülten vártam:

– Melyik ország?

– Magyarország.

Nekem vízumom is volt, tehát a határőr eggyel több példányban látta maga előtt a spanyol nyelvű feliratot.

– Na jó, de melyik ország?

– Magyarország. Az egy ország Európában.

– Na jó, de milyen országban?

Az Ész ekkor megint közbelépett, és így szólt az első kezelőhöz:

– Magyarország az ország. (Te agyalágyult – tette még hozzá, de azt már csak a tekintetével.)

Együttes erővel újból megvizsgálták a ritkán látott útlevelet. A Bolívia limai nagykövetségén kiállított vízumom különösen gyanús volt nekik. Ott virított rajta csupa nagybetűvel a felirat: TREINTA DIAS, azaz 30 nap. Első határőr az Észhez fordult:

– Hány nap?

– Várj, megnézem.

A hátuk mögött a falon óriási lista volt kifeszítve, sok-sok ország nevével. Magyarország, azaz Hungria nevét a néma H miatt először az U betűnél kezdtek keresni, de végül mégis megtalálták. 30 nap.

Amelynek egy jelentős része máris elment az országba való bejutással.

Ebéd az esőben (Peru)

Végezetül még átküzdöttük magunkat a harmadik reménytelen alakon is, aki az utánozhatatlan Határőr Tekintettel az arcán, magányosan ült egy külön szobában, és hosszas, zavarodott lapozgatás után a perui vízumom mellé nyomta be a bolíviai ellenőrző pecsétet. Ezzel hivatalosan is beléptetett Bolíviába.

A határon nemcsak országot, hanem buszt is cseréltünk, s egy alacsonyabb komfortfokozatú járgánnyal folytattuk utunkat. A világ kevésbé fejlett részein utazóknak ismerős a jelenet, amikor a legváratlanabb pillanatban, és logikusan követhetetlen módon, egyszer csak járművet kell cserélni. Ilyenkor a tapasztaltabb utazó már nem is törekszik arra, hogy megpróbálja megérteni a miérteket; csak azt próbálja ellenőrizni, hogy nem valami átverés-e a dolog, és ha nem tűnik annak – például a helyi utasokat is ugyanúgy kezelik, mint a hátizsákosokat –, akkor sóhajt egyet, és derűsen hagyja magát sodortatni az áramlattal.

Az első néhány kilométeren számos ellenőrző pont kötelező meglátogatása szerepelt az úti tervünkben. Egy idő után már el se tettük az útlevelet. De nem bántuk a dolgot; úgy gondoltuk, hogy ennyit bőven megér, ha cserébe vége a blokádnak, és már nincsenek torlaszok az úton.

Mire ezt végiggondoltuk, megérkeztünk az úttorlaszhoz.

Valószínűnek tartom, hogy valamelyik környékbeli parasztvezér későn olvasta az e-mailjét, és így nem értesült időben arról, hogy a demonstrációt előző nap már lefújták. Ezért társaival aznap reggel is rutinszerűen megpakolták a billenős teherautót kövekkel és rozsdás autóalkatrészekkel, majd ezt a koktélt lassú menetben, egyenletesen szétterítették az országút jó kilométeres szakaszán. A házilagos technika egyszerűsége ellenére a kivitelezés alapossága az adott szakaszon teljesen megbénította a közlekedést.

Vagy harminc zavartan topogó rendőrt is találtunk a helyszínen. E daliás férfiak a könnygázgránátoktól a kétméteres husángokig mindennel föl voltak szerelve, ami ember-ember elleni küzdelemben jól jöhet. Csak éppen blokádeltakarító eszközeik nem voltak. Miután pedig ellenség sem volt, akit megverhettek volna, csak toporogtak egy helyben, és frusztrált tekintettel szemlélték a – ha szabad így mondani – frissen kövezett utat.

Néhányan leszálltunk a buszról. Rövid bemutatkozás után előadtuk, a hatóság pedig kis tanakodás után elfogadta az ötletünket: közös csatárláncba fejlődtünk, és elkezdtük lerugdalni a köveket az útról. A busz lépésben megindult utánunk. Menet közben személyautók értek utol bennünket, azok utasai is csatlakoztak a tömegfocihoz.

Amikor mellettem az egyik rendőr külső csűddel megeresztett egy kivételesen szép ívű szabadrúgást, a helyi sportriportereket utánozva elkiáltottam magam:

– Goooooooooooooooooool boliviannoooooooo!

Az első bolíviai poénom zajos sikert aratott. Rugdostunk tovább önfeledten, mígnem a távolban feltűnt az ellenkező sávot tisztogató csapat, akik szemlátomást rájöttek ugyanerre a technikára. Félúton találkoztunk, kollegiális mosollyal és rövid körömpasszokkal üdvözöltük egymást, majd a sávváltáshoz elegendő átfedést hagyva befejezettnek nyilvánítottuk a munkát. A továbbiakban sima utunk volt La Pazig.

Így esett, hogy mindössze egy órai ittlét után a kormány oldalán máris beavatkoztunk a helyi politikai csatározásokba.

Aki repülővel érkezik a bolíviai fővárosba, annak nem mindennapi látványban van része. Az ország nyugati részét uraló Altiplano 4000 méter magasban elterülő, végtelenbe tűnő fennsíkja egyszer csak megreped, és lélegzetelállító kilátás nyílik az 500 méter mély völgyben meghúzódó La Pazra.

Peruhoz hasonlóan Bolívia fővárosa is a veretes spanyol várostervezés emlékét őrzi. Azon túl, hogy a magaslati levegő miatt csak lassított ütemben haladhat az élet, alighanem La Paz az egyetlen hely a földkerekségen, amelyet 3500 méteres tengerszint feletti magasságban ismétlődő árvízveszély fenyeget. Ízlelgessétek ezt a gondolatot újra és újra, egyre gyönyörűbbnek fog tűnni.

Mondhatnánk persze, hogy mit számít mindez, ha cserébe La Paz büszkélkedhet a világ legmagasabban fekvő fővárosa címmel! Sajnos azonban, szigorúan véve ez az állítás nem igaz, mivel La Paz nem valódi főváros. Bolívia hivatalos székhelye a félezer kilométerrel délebbre és jóval alacsonyabban fekvő Sucre.

Buszunk a városközpontban tett le minket. Lehet, hogy alaposabb vizsgálat esetén az összehasonlítás nem állná meg a helyét, mindenesetre néhány nap tapasztalata alapján La Paz mindenképpen modernebb városnak tűnik, mint Lima. Szerintem szebb is. Meg indiánabb is. Az ország lakosságának túlnyomó része bennszülött, a főváros utcáin is sokszor a keménykalapos-copfos nénik domináltak.

La Pazban jó a hangulat, érdemes itt elidőzni egy kicsit. Ez annál is könnyebb feladat, mert a légüres magaslati térben az ember legszívesebben minden második lépés után elidőzne.

Bár ez a nyugis mindennapi életben nem tűnik föl, az országot bizarr paradoxonok jellemzik. Nézzük például a történelmet. Bolívia egykoron a spanyol korona legfényesebb ékköve volt. Az itt termelt tömérdek nemesfém a világ valamennyi részére eljutott. A XVII. század elején az ország bányászati központja, Potosí volt egész Amerika legnépesebb és leggazdagabb városa.

A függetlenséget azonban már korántsem kezelte ilyen ügyesen az ország. A bölcs utókor szemszögéből nézve különösképpen a katonai vezetés tűnik dilettánsnak. A szuverén Bolívia először a Chile-Peru háborúba avatkozott be, feleslegesen és ráadásul a későbbi vesztes oldalán. Épp, hogy megszáradt a tinta a Peruval aláírt titkos paktumon, amikor Peru vereséget szenvedett. A rendkívül taktikus katonadiplomáciai húzás eredményeképpen Bolívia egycsapásra búcsút mondhatott tengeri kijáratának, cserébe pedig kapott a diadalmas chileiektől egy vasútvonalat.

A bolíviaiaknak nem maradt sok idejük a tanulságok levonására. A következő háborújukban a brazilok annektáltak tőlük egy jókora területet, amelyért cserébe – immáron szokás szerint – vasúttal kárpótolták őket. Sőt, még azzal is csak az ígéretek szintjén, mert a vonal teljes hosszában soha nem épült meg.

Ha az első kudarc után talán még nem is, ekkor már bizonyosan illő lett volna szétzavarni a teljes katonai vezérkart, és megfontolásra méltatni a gondolatot, hogy a bolíviai ember talán mégsem háborúra született. Bolívia ehelyett folytatta a katonai manővereket, és legközelebb a korábbi ellenfeleknél gyengébbnek látszó Paraguay rovására próbált vigasztalódni. A tábornokok merész területfoglalással kezdték a csatározást, ám a várt könnyű győzelem helyett az ország végül megint betlizett, és ezt a háborút is területcsökkenéssel fejezte be.

Hasonló céltudatosságot mutat a terület és a népesség relatív megoszlása is. Bolívia földjének 70%-a gazdag trópusi terület, a fennmaradó részt pedig a 4000 méteres magasságban elterülő, kietlen, élettelen Altiplano teszi ki. Találjátok ki, hol él a népesség 70%-a!

Úgy van: az Altiplanón. És ennek fényében talán nem véletlen, hogy a lakosság több, mint 60%-a keserű szegénységben él, számukra a mindennapi betevő falat és az alapszintű iskolázottság biztosítása is kemény kihívást jelent. Ezeket az embereket valószínűleg kevéssé vigasztalja, hogy amúgy a világ egyik legszebb és legváltozatosabb országában élnek.

A rövid La Paz-i bemelegítés után elindultunk az ország belseje felé. Jó érzékkel mozdultunk, mert másnap hatalmas árvíz zúdult a városra, amit mi már csak a televízióban láttunk.

Első célunk Potosí volt, az ezüstváros. Az egész éjszakás utat egy speciális járművön, a buscamán tettük meg. A buscama olyan busz, amelynek ritkább sorokban elhelyezett üléseit nyugágyszerűen hátra lehet hajtani. Az ötlet nagyszerű, a buscama mégsem kényelmes. Azért nem, mert a buszülések tervezői nem jöttek rá, hogy a támla hátrahajtásakor az ülésrészt is célszerű egy kicsit megdönteni, különben az utas lecsúszik rajta. Életemben egyetlen olyan buszon utaztam, mégpedig Malajziában, amelynek ülései tudták ezt a trükköt: azóta sem felejtem el, milyen jót aludtam rajta.

Az utolsó előzetes bónusz a Machu Picchuhoz vezető úton (Peru)

Dave meg én még mindig Machu Picchu hatása alatt álltunk, így a teljes sötétség elérkeztével, amikor már nem lehetett az ablakon át nézelődni, arról kezdtünk beszélgetni. Talán a kokalevelek tehették, mindenesetre hamarosan már ott tartottunk, hogy a hazatérésünk után új férfikozmetikum-családot fogunk piacra dobni: ez lesz a Macho Picchu. A dezodorhoz már mindkét nyelven megalkottuk a reklámszlogeneket is:

„Macho Picchu! Be an Inka, not a stinka.”

„Macho Picchu! Inka Legény, ne legyen a szagod kemény!”

A további ötleteink a jóindulatú feledés homályába vesznek, annyi azonban biztos, hogy másnap reggel fél kilenckor Potosíban ébredtünk. A buscama feljebb tárgyalt ergonómiai hibái folytán az utasok jelentős része az ülések elé gyűrődve fejezte be az utat.

Betámolyogtunk a kiszemelt szállásra, ahol azzal fogadtak bennünket, hogy ha sietünk, még csatlakozhatunk az éppen induló ezüstbánya-túrához. Védőkabátot és gumicsizmát kaptunk, majd sokadmagunkkal egy kisbuszba gyömöszöltek bennünket. Irány a Cerro Rico!

A „gazdag hegy” elnevezés a jelenlegi állapotokat tekintve erős túlzás, történelmi távlatban szemlélve viszont valóságos eufemizmus. Több évszázadon át ez a bánya volt a spanyolok gazdagságának egyik legfőbb forrása. Az idők folyamán itt kitermelt ezüstből állítólag egy többsávos hidat lehetne építeni egészen Spanyolországig.

A kincs persze nem volt ingyen. Szokás szerint a munkások fizettek meg érte. Az eleinte helyi, barbár indiánokból verbuvált bányászcsapatok nem bírták a napi tizenkét órás műszakot. Ekkor a spanyolok, a keresztény világ civilizált zászlóvivői, a rabszolgamunka alkalmazása mellett döntöttek. Az Afrikából ideszállított szerencsétlen embereket 3–4 hónapos, folyamatos munkavégzésre kényszerítették úgy, hogy megfelelően kegyetlen felügyelet mellett egyszerűen bezárták őket a bányába. Azért csak ennyi időre, mert a többség ezt sem élte túl, jöhetett a következő monstre műszak.

Ennél szörnyűbb tömeges kegyetlenséget nehéz elképzelni. Főleg, ha azt is figyelembe vesszük, hogy Potosí a világ egyik legmagasabban fekvő városa: a bányajáratok 4200 méter felett húzódnak. Az afrikai tengerpartok mellől idehurcolt emberek még levegőt venni is alig tudtak ott, nemhogy dolgozni. A kényszerbányászok többsége belehalt a megpróbáltatásokba: óvatos becslések szerint a Cerro Rico dicsőséges néhány évszázada alatt több mint 8 millió áldozata volt a példás spanyol munkaszervezésnek. Ez annyi, mintha a mai Bolívia teljes lakosságát kiirtanák.

A bányát ma kollektívába tömörült helyi bányászok művelik, lényegében egyéni alapon. Össze-vissza robbantgatnak a hegy gyomrában, abban a reményben, hogy rátalálnak a mesés gazdagságot hozó lelőhelyre. Ez 1–2 embernek sikerül is; a többi 7000 pedig naphosszat vés és túr, amíg végül menthetetlenül utoléri a szilikózis.

A bányában nincs szervezett világítás, légkeringetés és semmilyen biztonsági infrastruktúra. A vájárok által használt legszofisztikáltabb gépezet a kalapács és a véső. A munkások között 2–300 nő és kisgyermek is található. A bolíviai állam minderről természetesen tud, de hogy, hogy nem, mindig az ellenkező irányba néz.

Nos, ide érkeztünk mi munkalátogatásra. A lejárat előtti kis bódéban helyi szokás szerint kokalevelet, cigarettát és dinamitrudakat vásároltunk, ajándékba az odalent dolgozóknak. Helyi vezetőnk, aki valamilyen okból ragaszkodott hozzá, hogy Frank Sinatrának hívjuk őt, azonnal rátette a kezét az egyik kokacsomagra, és innentől kezdve tele szájjal beszélt.

A középkori szinten folyó, kemény munka közben tetten ért bányászok szemmel láthatóan örültek, amikor megzavartuk őket, leginkább persze az ajándékok miatt. A kedvünkért még pirotechnikai bemutatót is tartottak, holott azt nem kértük. A mindinkább a kokalevél hatása alá kerülő Frank Sinatra elfelejtette időben lefordítani a kecsua nyelvű figyelmeztetést, hogy nemsokára robbantás következik, így egészen váratlanul ért bennünket a fülsiketítő, vájatrázó detonáció.

Másutt negyven méter mély lyukakat kerülgettünk a keskeny, görnyedős, sötét járatokban. Védőkordont vagy információs táblát persze sehol se láttunk. Mind the gap, figyelmeztettük egymást géphangon, és ezen mindenki kuncogott, aki utazott már a londoni metrón.

Az egyik bányász odaérkezésünkkor épp nem a falat véste, hanem a járat aljzatán térdelt, és puszta kézzel meg vésővel kotorta el onnan a felgyülemlett, mocskos agyagréteget.

– Hát ez az ember mit csinál? – kérdezte Frank Sinatrától egy naiv mosolyú amerikai fiú.

– Semmi különöset, Heinz, csak keresi a kontaktlencséjét – válaszolt helyette Dave.

Modern biztonsági berendezések hiányában a munkások hit alapú megközelítést alkalmaznak a testi épségük védelmére. Minden fő járat elejére odafaragják az ördög alakját, akihez, mint az alvilág urához, jószerencséért fohászkodnak. Jeles napokon még lámát is áldoznak neki.

Van továbbá védőétel és védőital is: kokalevél és 96%-os alkohol. Nehezen tudom elhinni, hogy az utóbbit megisszák, de többen is erősködtek a helyiek közül, hogy a babona szerint a tiszta alkohol fogyasztása a tiszta érc megtalálásához vezet. Ezt a bölcs elméleti párhuzamot a gyakorlatban nem demonstrálták nekünk, de el tudom képzelni, hogy a minden óvintézkedést mellőzve, állandó féldrogos állapotban, evés nélkül naphosszat a bányában robbantgató munkásokra milyen hatással lehet a tömény alkohol.

Újra a szabad levegőre jutva visszabuszoztunk a városba. Elbúcsúztunk Frank Sinatrától, aki addigra az elemelkedett transzcendencia állapotába érkezett. Javarészt összefüggéstelen félmondatai egy magasabb értelem számára valószínűleg a megvilágosulás jeleit mutatták volna. Keze továbbra is tévedhetetlenül adagolta szájába a kokaleveleket.

Délután körbesétáltunk Potosíban. A központ meglepően szép: valahogy ösztönösen rosszabbat vártam egy bányászvárostól. A belvárost rejtélyes módon az ügyvédek csapatai tartják megszállva: egyetlen, háromutcányi területen több mint ötven iroda cégérét számoltam össze. Meggyőződésem, hogy az egy főre jutó ügyvédek számát tekintve a százezer lakosú kisváros messze az első Bolíviában, de talán a világon is. Hogy miért van ez, arra nézvést nincsenek ötleteim, és másoktól sem kaptam magyarázatot.

Másnap továbbindultunk dél felé. Arra a helyre, amely hamarosan a világ leghíresebb attrakciói közé tartozik majd; de lefogadom, hogy nyájas olvasóim többsége a következő bekezdésben hall róla először. Magam is csak néhány hónapja tudok a létezéséről.

A hely neve Salar De Uyuni.

Az idelátogató utazók bázisa az Uyuni nevű falu: apró pionírtelepülés a kietlen Altiplano közepén. Potosíból földút vezet ide, olyan szélsőségesen gyönyörű tájakon, amelyekre felkapottabb országokban külön túrákat hirdetnének. A tektonikus mozgás függőleges helyzetbe gyűrte és láthatóvá tette a különböző talajrétegeket, amelyek színes szendvicshegyekként emelkednek ki a kősivatagból. Természetes sziklaszobrok, óriási vándorkövek, ingókövek, kanyonok és kaktuszligetek között utaztunk.

Uyuniba érve meghökkentünk a széles utcákon: mintha katonai parádéra tervezték volna őket. A város határában pedig nem várt helyet fedeztünk fel: egy mozdonytemetőt. Az elmúlt száz esztendő kiöregedett mozdonyai és vasúti kocsijai békésen rozsdásodtak a nagy semmi közepén.

A faluból kiinduló négynapos terepjárótúrával jártuk be a környéket. Elsőként magán a Salaron vágtunk át. A Salar De Uyuni a világ legnagyobb és egyben legmagasabban fekvő sóstava. A tó feneke összefüggő sómező. A száraz évszakban, amikor a tó szinte teljesen felszívódik, puha, és homokszerűen száraz; amikor mi láttuk, sekély víz borította. A Salar 1200 négyzetkilométeres, hófehér, tükörsima felületéből a láthatáron zöld és kék színű szigetek sokasága emelkedett ki.

Odafentről egyfolytában tűzött a nap, a sóval borított talaj pedig minimális veszteséggel verte vissza a sugarakat. A vakító világosságban napszemüveg nélkül semmit nem lehetett látni. A mindent beborító fehérség és a távoli, valóban hófödte hegycsúcsok miatt az ösztöneim folyamatosan azt súgták, hogy egy jégmezőn járunk.

Miközben a tavon keltünk át a dzsippel – távolabbról nézve fantasztikus látvány, ahogy a vízen járnak az autók –, egy mélyebb vizű szakaszon elakadtunk. Ekkor gondoltunk először arra, hogy a kijelölt gépkocsivezetőnk, Clemente nem az extrém sofőriskolában töltötte gyermekéveit. Kiszálltunk, és a combig érő, hűvös lében kitoltuk az autót a kristálytiszta vízben jól látható gödörből. Utána a tömény sóoldat néhány perc alatt fehér páncéllá merevedett a bőrünkön és a ruhánkon.

Valamivel később befelhősödött az ég. A víztükör hűen visszaverte a fenti szürkeséget. A horizont szinte kivehetetlenné vált, majd teljesen eltűnt. A jégmező helyett most már úgy éreztem, hogy a levegőben úszunk; a szigetek pontos tükörképükkel együtt, kettős alakban lebegtek a távolban.

Nem lehet sok ilyen táj a földön.

A sósvízi rodeó a napunk jó részét kitöltötte. Éjszakára egy San Juan nevű falucskában találtunk alapszintű szállást. Másnap korán reggel ismét felkerekedett a Dzsipes Csapat, amelynek a sofőrön, a két angol útitársamon és jómagamon felül még két izraeli srác volt tagja: Doron és Eran, akiket a könnyebb megkülönböztethetőség kedvéért Duran Durannak neveztünk el.

Legközelebb a változatosság kedvéért térdig érő sárban akadtunk el, nem sokkal az indulás után. Az előző napinál kevésbé kalandos környezetben már senkinek nem akarózott férfiasan kiszállni és megtolni a kocsit. Inkább Clementére bíztuk a dolgot, előzékenyen hagyva, hogy kezelje a problémát.

És ő kezelte is.

Országútkövezők - Rendőrség 1:0 (Bolívia)

Némi motortúráztatás után kiszállt, és körbejárva megszemlélte a helyzetet. Kis híján mindkét bakancsát elnyelte az iszap. Láthatóan nem érezte magát a helyzet magaslatán. Tanácstalanságában megint túráztatott egyet, eredmény nélkül. Ekkor újra kiszállt, és a tetőcsomagtartóról lapátot ragadott. Néhány gyors, szakavatott mozdulattal elásta a saját jobb lábát, majd az autó bal hátsó kerekét. Öt perc múlva, amikor kis híján már az egész járművet betemette, és az arca egyre rezignáltabb kifejezést öltött, visszaérkezett segíteni a túrán résztvevő többi terepjáró egyike, és leparkolt mögöttünk.

Clemente ekkor újra beült a kormányhoz, és a stratégiai megbeszélésre érkező másik sofőrt egy jól időzített indítással arcon fröcskölte. Ékes és hosszas, kecsua nyelvű anyázás következett. A kibékülés után kiderült, hogy a két sofőr együtt sem sokkal okosabb. A másik autó vezetője a mi terepjárónk fenekébe akasztotta a csörlőhorgát, és anális rükvercben, hátrafelé próbált kihúzni bennünket. Eközben Clemente négykerék-meghajtással, nagy nyomatékú egyesben, mindent-bele alapon, szilajul igyekezett előre. Mi vörösen puffadozva próbáltuk nem elnevetni magunkat. Félperces szakítópróba után a mesterek végül taktikát váltottak, és a segélyautó elölről simán kirántott bennünket. Méteres, füstölgő krátert hagytunk magunk után a sártenger közepén.

A nap további részében már nem fenyegetett bennünket az elakadás réme, mert csontszáraz, holdbéli sivatagban haladtunk. A terepjáróban felhúzott ablakok mellett is fuldokoltunk a portól.

A táj egészen más volt, mint előző nap. Egyáltalán: volt táj. Nem is akármilyen. Havas hegycsúcsokkal övezett völgyekben törtünk előre, időnként széles hágókon keltünk át. Az Altiplano leírhatatlanul tiszta levegőjében szikráztak a fények, és szinte vágtak az éles kontúrok. Útközben sorban következtek a nap fénypontjai: a színes tavak. Előbb a sárga, majd a nap végén a vörös. Mindkettő tele rózsaszín flamingókkal. Rajtuk és a kecses lámákon kívül nem láttunk élőlényt.

A vörös tó mellett, a nemzeti park spártai épületében aludtunk, majd másnap forró gejzírek és süvítő, kénes fumarolák (működő tűzhányók gázforrásai) között kezdtünk hajnali öt órakor. A sárgásfehér füstben alig láttuk a napfelkeltét. Délelőtt a fehér tó következett, ahol forró termálfürdőt vehettek a telhetetlenek. Utolsó programpontként a zöld tavat látogattuk meg az elmaradhatatlan, benne festőien tükröződő hegycsúccsal.

Ekkor, majd egy hónapnyi közös utazás után, elváltam angol társaimtól. Julie és Dave elkanyarodtak Chile felé, mi pedig egy másik úton visszaindultunk Uyuniba. Másfél napig szinte egyfolytában autóztunk, csak az esti szálláshelyen, az étkezéseknél, valamint néhány különösen szép kilátóhelyen álltunk meg, és levezetésképpen átkeltünk egy 5000 méter fölötti hágón.

Uyuniból Potosíba kellett visszajutnom. A minket szállító, buszra csak nevében emlékeztető gépezet a hatórásra tervezett, de a sikerre való tekintettel kilencórásra hosszabbított úton öt alkalommal adta föl a küzdelmet. A következő napon szerencsére egy jobb járművel és aszfaltúton indultunk tovább Sucréba.

Néhány napja a Duran Duran fiúkkal alkottam spontán csapatot. Izraeli hátizsákosokkal még soha nem utaztam együtt huzamosabb ideig. A róluk hallott vélemények meglehetősen vegyesek, de inkább negatívak voltak. Éppen ideje volt tehát, hogy személyes tapasztalatokat szerezzek.

Ha már itt tartunk, megosztom veletek kis közvélemény-kutatásom tanulságait. A „Mely nemzetbeliekkel utazol együtt a legszívesebben?” kérdésre idestova hat hónapja gyűjtöm a válaszokat. A toplistát magasan Hollandia vezeti. Az onnan érkező lányok és fiúk felettébb kedveltek a többi utazó körében. Mindegyikük egyformán három és fél méter magas, minden ismert nyelven beszél, szerény, önzetlen és kedves, valamint a végtelenségig becsületes és megbízható. Gyakorta még humorérzékük is van.

A hollandok hozzáállását a következő példával tudom bemutatni: ha egy nyolctagú, színholland társaság véletlenül egy svájci utazóval fut össze, akkor annak nemzetiségi hovatartozása alapján mindannyian azonnal németre, franciára, olaszra vagy éppen rétorománra váltanak, és az est hátralévő részében még a papírzsebkendőt is így kérik egymástól. Mindezt csak azért, hogy az az egy szem svájci ne érezze magát kirekesztve a társalgásból.

Volt olyan válaszadóm, akit már szinte zavart a hollandokban az, hogy nem tudott fogást találni rajtuk, legalább egyetlen kis dolgot, amiben beléjük lehetett volna kötni.

Az izraeliek viszont a népszerűségi lista utolsó helyét foglalják el. Érdekes módon, itt minősített értékelésről van szó. Az általam megkérdezettek az egyéni utazókról többnyire csupa jót és szépet mondtak, ám a nagyobb létszámú csoportokat kemény kritikával sújtották: önzés, a többi utazó semmibe vétele, mértéktelen hangoskodás, méltánytalan agresszivitás a helyiekkel szemben – ilyesmik szerepelnek a panaszlistán.

Még Ausztráliában történt, hogy egy ízben összefutottam egy nagyon rokonszenves izraeli sráccal. Beszélgetni kezdtünk, és megkérdeztem tőle, hogy mit gondol a negatív véleményekről. Nagy meglepetésemre igazat adott a kritikusoknak. Azzal indokolta az egyéni és a csoportos utazók közötti nagy különbséget, hogy míg az előbbiek többnyire idősebbek, és tényleg az utazás kedvéért utaznak, addig a csoportok általában fiatalokból állnak, akik a hosszú katonai szolgálat után indulnak világgá, és a bezártságból akarnak kitörni. Őket sok esetben a csapatszellem hajtja, és csak azért utaznak, mert a többiek is ezt teszik.

A napokban a Doron-Eran párosnak is nekiszegeztem ezt a kérdést. Hajszálra ugyanazt válaszolták, mint az Ausztráliában meginterjúvolt honfitársuk.

Az izraeliek iránti érdeklődésemet egy saját élmény is táplálta. Amikor néhány éve Izraelben jártam, nagyon jól éreztem magam. Ám az utunk befejezésekor a tel avivi reptéren elválasztottak a páromtól, majd órákon át faggattak bennünket, külön-külön, az utazásunk részleteiről. Olyan részletkérdéseket tettek fel, hogy milyen ruhát viseltem egy adott vasárnap délután, illetve hogy férfi vagy nő volt-e valamelyik szálláshelyünk recepciósa. A kihallgatás után – mert ne szépítsük, ez az volt, még ha udvarias is – együtt is kezelésbe vettek minket, és amely kérdésekben a kettőnk válasza nem egyezett tökéletesen, ott utólag szembesítettek bennünket.

Hasonló eljáráson ment keresztül a Budapestre induló járat többi utasa is. Minden bizonnyal a fokozott biztonsági előírásokkal indokolták ezt a bánásmódot; de az mit sem változtat a tényen, hogy lényegében rendőri eljárásnak vetettek alá bennünket, mégpedig anélkül, hogy egy ügyvéd jelenlétét akárcsak felajánlották volna. Végül azért baj nélkül kijutottunk az országból, bár az események hatására azt még ott helyben eldöntöttük, hogy az efféle vendégmarasztalásból egy ideig nem kérünk újra.

Az izraeli állam tehát már mindent tud rólam. Itt volt az ideje, hogy én is többet tudjak meg az izraeliekről.

No de térjünk vissza Bolíviába, hiszen időközben megérkeztünk az ország hivatalos fővárosába, Sucrébe. Sucrét néha fehér városként is emlegetik. Az elnevezés prózai oka az, hogy a belváros épületeit hagyományosan fehérre festik. Ez első pillantásra megkapó látvány: a cégérekkel teleaggatott utcák néhány jó fénykép készítésére is lehetőséget adnak. Egy idő után azonban a monoton fehérség nem tartja magasan az adrenalinszintet.

A város mindenesetre szép, és bolíviai mértékkel gazdagnak is tűnik. Sok egyeteme is lehet: a nap tetszőleges időpontjában rengeteg diákot láttunk az utcákon, akik az Altiplano indiánjai után feltűnően európai stílusban öltözködtek és viselkedtek. Sucre volt a legkevésbé bennszülött az általam látott bolíviai városok közül.

Idejövetelünk tulajdonképpeni és egyetlen célja a város határában levő cementgyár meglátogatása volt. (Istenem, napok óta várok arra, hogy ezt a mondatot leírhassam!)

Történt ugyanis, hogy néhány évtizede az egyik mészkőfal fejtése közben a munkások ismétlődő, lyukacsos mintákra bukkantak. Ezek első pillantásra lábnyomoknak tűntek, de a méretük és a függőleges elhelyezkedésük miatt ezt a hipotézist gyorsan elvetették. Később azonban véletlenül tudósok keveredtek a helyszínre. Ők elmagyarázták a tektonika alapelveit a meglepett munkásoknak, és közölték velük, hogy a világ eddig ismert legnagyobb dinoszauruszlábnyom-gyűjteményét fedezték föl.

A körülbelül 100 méter magas, kilométernyi hosszú fal valaha vízszintes tópart volt. Kisebb-nagyobb kövületek is megmaradtak benne, de ami a lényeg: lábnyomok kusza hálózata szövi át, meggyőző sokféleségben. Akad köztük parányi, de nyolcvan centiméter átmérőjű is. A leghosszabban húzódó sorozat 350 méteren át követhető, amint a talajszinttől rézsút halad az ég felé.

Ez a hely bárhol Európában agyonreklámozott szenzáció lenne. Itt viszont a cementgyár megfelelő politikai kapcsolatokkal rendelkező tulajdonosa még azt is akadályozza, hogy komoly tudományos vizsgálatokat végezzenek a helyszínen. Még annak örülhetünk, hogy minket, laikus nézelődőket beengedtek. Szakszerű védelem híján a nyílt területen álló fal folyamatosan erodálódik. Ha a tulajdonos nem ébred rá, hogy micsoda értéket képvisel ez a hely, és hogy ő is mennyi pénzt csinálhatna belőle, akkor könnyen megtörténhet, hogy mire a szakavatott segítség megérkezik, már nem lesz min segíteni.

Sucre után egy éjszakai busszal La Pazt céloztuk be. Két okból is izgatottan vártam a fővárosi hétvégét. Egyfelől, Duran Duranék megígérték, hogy bepillantást engednek egy vérbeli zsidó bevásárlókörút rejtelmeibe. Másrészt pedig akkorra esett a születésnapom.

Mivel vidám családi összejövetelre és az ebből következő ajándéközönre ezúttal nem számíthattam, a buszon ülve elhatároztam, hogy ott helyben verset írok magamnak. A félhomályban előkotortam a füzetkémet, és gyors lendülettel munkához láttam:

„Harminchárom éves lettem én,

meglepetés e hírlevél”

Az asszonáncos, laza kezdés elsőre ígéretesnek tűnt, de azután meggondoltam magam: úgy ítéltem meg, hogy ehhez hasonlót biztosan más költő is tudna írni, úgyhogy az álommanó közeledtére inkább felhagytam a további kísérletezéssel.

A La Pazban töltött napok során kiderült, hogy – ha a büszkeség megköveteli – én is majdnem olyan jól tudok alkudni, mint az izraeli profik. Igaz, ez azzal járt, hogy jóval több mindent vásároltam, mint eredetileg terveztem. Most itt ülök a szobámban, egy fél szekérderéknyi felszereléssel magam körül, és fogalmam sincs, hogyan szállítom majd haza a zsákmányt.

Az együtt töltött napok alatt Doronnal és Erannal jól összecsiszolódtunk. A fiúk magukkal vittek abba a vendégházba, amelyben az ide utazó izraeliek nagy része megszáll: elszármazott izraeli a tulajdonos is, és minden ki van írva héberül.

Tegnap este következett az igazi meglepetés. Azt terveztem, hogy én leszek a meglepést okozó: a szülinapom alkalmából, amelyről előtte nem szóltam senkinek, meg akartam hívni a Duran Duran fiúkat mulatni. Előtte beültünk az El Lobo nevű vendéglőbe, amely szintén izraeli tulajdonban van, és helyi zsidó társasági központként is funkcionál. Kóser vacsorát rendeltünk. Eltelt néhány perc, majd egyszer csak megjelentek a pincérek, és szó nélkül egy óriási tortát tettek le elém, rajta a nevemmel.

Potosí, valaha a világ leggazdagabb városa (Bolívia)

Szóhoz se jutottam. Az asztal körül hirtelen rengeteg ismeretlen izraeli jelent meg; több, mint amennyivel összesen találkoztam az utam során. Megjelent az étterem tulajdonosa, Eli is, aki felköszöntött, és a legjobbik bolíviai vörösborából bontott egy palackot a tiszteletemre.

Még ebben a meghatott állapotban sem kerülte el figyelmemet, hogy a palack a felirata szerint a talányosan indián nevű Kohlberg pincészetből származik, továbbá hogy a trükkös formájú palackban a szokásos 7,5 helyett csak 7 deci bor van. E két megfigyelésemet egy rögtönzött zsidóvicc formájában közzé is tettem, és zajos sikert arattam velük. A társaságból valaki azonnal kontrázott:

– Ez még semmi: örülj, hogy az ajándék tortáért nem kell fizetned!

A vidám este folyamán a vörösbort és narancslevet is tartalmazó, nagyon finom izraeli csokitorta mellett belekóstoltam az ottani szülinapi szokásokba is. A jelek szerint arrafelé úgy járja, hogy az ünnepeltnek a barátai veszik a tortát. Ez még nem is lenne furcsa. Viszont a kezdő vágásom után Duran és Duran kivették a kezemből a kést, átvették az irányítást, és nagy elánnal mindenkit meghívtak az én tortámra. Vagdaltak és osztogattak bőszen, miközben én sorban fogadtam a mazeltov-kézfogásokat.

Csak napokkal később kezdtem gondolkozni azon, hogy vajon honnan tudták meg, hogy mikor van a születésnapom? Sose mondtam nekik, és sose adtam nekik semmilyen iratomat. Aztán eszembe jutott, hogy amikor megkérdeztem tőlük, hogy mivel foglalkoznak, akkor csak annyit válaszoltak: we have a special occupation, azaz „különleges foglalkozásunk van”. Ezen visszamenőleg elmosolyodtam, és úgy döntöttem, hogy nem kell nekem mindent kideríteni.

Ha valaki néhány évvel ezelőtt azt jósolja nekem, hogy az idén Dél-Amerikában, autentikus zsidó környezetben fogom ünnepelni a saját évfordulómat, akkor valószínűleg szakorvosi konzultációt javasoltam volna neki. Így viszont csak hálás és boldog vagyok, amiért a világ másik végén is lehetett igazi születésnapom.

HUSZONHAT

Egy új ötletemnek köszönhetően utolsó La Paz-i napjaim váratlan nyugalomban teltek. Vagy legalábbis majdnem. A mindinkább szorító időre tekintettel azt találtam ki, hogy nem megyek vissza Peruba, hanem újfent átíratom a repjegyemet, és egyenest Santa Cruzból, azaz a jelenlegi tartózkodási helyemről repülök tovább Brazíliába.

A Santa Cruz-i állomás már korábban is szerepelt az útitervemben, ám mindeddig elkerülte a figyelmemet az a hasznos tény, hogy a városnak nemzetközi repülőtere is van. Ezzel a megoldással körülbelül egyhetes, felesleges buszozást sikerült kiiktatnom a programból.

Az önhangulat-javító intézkedés hatását három tényező árnyékolta be. Az egyik a dezodorom. Ezt még a Los Angeles-i reptéren, kutyafuttában vásároltam. Az ismert márkanév, valamint a szlogen, mely szerint ez Amerika legkedveltebb szagölője, elaltatták egészséges gyanakvásomat. No meg nagy rohanásban is voltam, így aztán illatpróba nélkül lekaptam a polcról, kifizettem, és rohantam vele a gépre.

Az első perui reggelen aztán jött a döbbenet. Először nem tudtam mire vélni a szobában terjengő illatot, amely az ötvenes évek kisvárosi Amerikáját idézte fel bennem. Ösztönösen az akkor megismert útitársamra, Dave-re gyanakodtam. Aztán rájöttem, hogy tőlem ered. Visszamenőleg megértettem a reptéren olvasott szlogent. Hát persze. Ha a kocsikat nézzük, ott meg nyilván a Ford pick-up írhatná ki magára, hogy ő Amerika legkedveltebb autója. Nem volt képem kidobni ezt az őszinte terméket, így azóta minden reggel ugyanolyan illatfelhőbe burkolom a testemet, mint az átlagos, középkorú idahói krumplitermesztő, amikor vasárnap templomba készül.

A másik sötét gondolatkör az éjszakai buszutakat övezte. Ezekkel eddig semmi bajom nem volt. Ám Duran Duranékkal való közös utazásom a végéhez közeledett. A fiúk tudták, hogy Brazíliába készülök, és hogy, hogy nem, egyre többször emlegették saját ottani kirablásuk történetét. Hallgassátok meg ti is.

A brazíliai Bahia állam valamelyik alacsonyabb rendű tengerparti útján haladva az éjszaka közepén fegyveres banditák tartóztatták föl hőseink buszát. A járművet leparancsolták az útról, és a dzsungelben levő kis tisztásra irányították, majd két óra alatt módszeresen kifosztották a teljes utazóközönséget. A rablók az első percek félelemkeltő lövöldözése után meglepően barátságosnak bizonyultak; igaz, addigra az utasok együttműködési készsége nem volt kétséges. Senkinek sem esett bántódása. Az útonállók csak készpénzre, ékszerre és elektronikára utaztak: aki kérte, még a fényképezőgépben levő filmet is készségesen visszaadták neki.

A fiúk beszámolója alapján a banda meglehetősen szervezetlennek tűnt. Amatőr mivoltukat látszott bizonyítani az is, hogy a marcona férfiak egyikének még símaszkja sem volt, amivel felismerhetetlenné tehette volna magát, és szükségmegoldásként egy zöld női tangát húzott a fejére. A bugyi a merész brazil fehérnemű-designnak megfelelően jól takarta a rabló orrának vékony középső csíkját, ellenben arcának mindkét felét egészen a füléig láthatóvá tette. Doron és Eran a feltörni kívánó nevetéstől fuldokolva térdeltek a többi utassal egyetemben a tisztás füvén, és a kényszeresen komoly arcot vágva kínlódták végig a kétórás akciót. Utólag azt mondták, hogy a tangás arcot egész életükben nem fogják elfelejteni.

Ahogy a legtöbb valóban megtörtént esetnek, ennek is van egy ínyenc slusszpoénja. A települést, amelynek határában a fiúkat kifosztották, úgy hívják: Porto Seguro, azaz „biztonságos kikötő”.

A harmadik aggasztó élmény a Lufthansa kapcsán jelentkezett. Amikor az utolsó délelőttömön, bevallottan kicsit későn, kitaláltam a járatcserét, elrohantam a helyi irodájukba. A hölgy azonnal megértette a kérésemet, ám nem tudott segíteni, mert a német központ karbantartás címén leállította a számítógépes hálózatukat. Azt ajánlotta, hogy jöjjek vissza később.

A délelőttből előbb dél lett, majd délután.

A napirendemben hirtelen támadt lyukat először a helyi börtön meglátogatásával akartam befoltozni. Ezen ne csodálkozzatok: a La Paz-i büntetés-végrehajtási intézet kedvelt alternatív városnéző célpont. Sajnos, aznap nem volt látogatás, így csak másodkézből, a szerencsésebb útitársaim beszámolói alapján tudom megosztani veletek ezt a nagyszerű élményt. Minden jel arra mutat, hogy olyan valóságos jelenségről van szó, amely kiállja az összehasonlítást az abszurd irodalom csúcsteljesítményeivel. Nemsokára egyet fogtok érteni velem.

A börtönbe spontán túrák révén lehet bejutni, a megfelelő napokon. Oda kell menni az utcán a rácsos kapuhoz, és kintről addig integetni, amíg odabent egy rab felfigyel rád. Ő azután már tudja, mit kell tennie: szalad az idegenvezetőért, aki nem más, mint egy bolíviai-amerikai rab, akit néhány éve 150 kilogramm heroinnal kapcsoltak le a rendőrök. Ő az egész túraötlet szülőatyja.

A civilek börtönlátogatása nyilvánvalóan teljességgel illegális, de ezzel senki nem törődik. A kíváncsi vendégek ízelítőt kapnak a börtön életkörülményeiből, szociális hierarchiájából, szokásaiból. Kétlem, hogy létezik még egy hely a világon, ahol a túravezető ilyen javaslatokat tesz a látogatóknak: „Ja, és ha lehet, azt a nagydarab, kopasz fickót ne figyeljétek túl feltűnően, mert ő elég labilis alak: hirtelen felindulásból elkövetett többszörös gyilkosságért került ide.”

A túrának része a különféle komfortfokozatú cellák megtekintése is, amelyet a rabok szabályos belső ingatlanpiacon adnak-vesznek egymás között. A börtönben minden létező árucikk elérhető: még mozgó jégkrémárus is van! Nagy büszkeségként mutogatják saját konyhakerti kannabisz-ültetvényüket. A hosszabb időre elítéltek közül néhányan beköltöztetik maguk mellé a családjukat is: Dave-ék láttak olyan kisgyereket is, aki állítólag odabent született. La Paz lakossága amolyan pót-árvamenhelyként is használja a börtönt; majd minden hónapban előfordul, hogy a rabok gazdátlan gyereket találnak a rácsok előtt az utcán, akit aztán jószívűen magukhoz vesznek.

Mivel az ígéretes börtönprogram a rossz időzítés miatt ugrott, felesleges internetezéssel és sétafikálással töltöttem a hátralévő időt. Közvetlenül a szállásunk mellett kezdődik az Hechiceria, azaz boszorkánypiac. Itt a szakma avatott képviselői a munkásságukhoz szükséges valamennyi kelléket és alapanyagot beszerezhetik. Rajtuk kívül a laikus bolíviaiak is szívesen ellátogatnak ide néha, egy-egy alapvető, bárki által otthon is elvégezhető varázslat eszközeinek beszerzése érdekében. És ne egyszerű fűszerekre vagy kavicsokra gondoljatok: az egyik stand sarkában például minden reggel egy csokornyi aszalt lámaembriót lengetett a szél. Úgy tartják, hogy ezek az ártó szellemektől védik a házat, és a nemrég itt pusztító árvíz hatására igen kelendőek voltak.

Lassan ismerőseimmé váltak a környékbeli cipőpucoló fiúk is. Ez nagy fegyvertény, mert ők errefelé egytől-egyig a legújabb terroristadivat szerint öltözködnek: nyakukat feltűrt gallér, arcukat símaszk borítja, csak az éjfekete szemüket látni. A kezükben lóbált, titokzatos kellékes dobozzal együtt (amiről nekem a legendás orosz atomtáska jutott az eszembe) meglehetősen fenyegető látványt nyújtanak. Amikor az egyikük a minap barátilag felém intett a fényezőkefével, ösztönösen majdnem átnyújtottam neki a pénztárcámat. Doronnak fel is vetettem, hogy ha valaki ebben a La Paz-i cipőpucoló szerelésben kilépne egy jeruzsálemi utcára, akkor körülbelül két percig maradna életben. Mire ő megrázta a fejét: csak békésebb időkben. Most legfeljebb húsz másodpercig.

Nem úgy nézett ki, mint aki viccel.

Egyébként ha valakinek még illúziói lennének a közel-keleti békefolyamat esélyeit illetően, annak álljon itt okulásul az utazásom egyik legszomorúbb párbeszéde. Doron és Eran, a két izraeli útitársam, egyaránt 28 évesek, kedves, optimista fickók. Egyszer megkérdeztem őket: mit gondoltok, mikor jön el végre a tartós béke időszaka nálatok? Mindketten határozottan ugyanazt válaszolták: a mi életünkben biztosan nem. Ami ugye azt jelenti, hogy a fiúk legalább ötven év további háborúskodásra számítanak.

Ahogy sétálgattam és bámultam a kirakatokat, egyszer csak min akadt meg a szemem: egy elektromos lábtörlőn! Ez a kivételes termék az amerikai repülőgépes bevásárló-katalógusok sztárja. Annak idején az egyik kedvencem volt. Aztán a legutóbb látott fedélzeti magazinban már nem szerepelt: elképzelhető, hogy a teljes készletet felvásárolták a lelkes utasok, no meg a bolíviai viszonteladók. Ez az oka, hogy megfeledkeztem róla, és méltánytalanul kihagytam a múltkori válogatásomból. Kaptam is érte egy panaszos olvasói levelet. Ennyi jel már nem lehet a véletlen műve: következzék hát a megkésett termékbemutató.

Az elektronikus lábtörlő otthoni használatra szánt kínzó- és kivégzőeszköz. Alapvetően kutyák terrorizálására találták ki. Az idő java részében ártalmatlan, hagyományos lábtörlőként funkcionál. Amikor azonban elmegyünk otthonról, akkor rákapcsoljuk az elektromos hálózatra. Ettől kezdve tagbaszakadt villanypásztorként őrzi a lakótér adott részét, áramütéssel tántorítva el a besunnyogni készülő ebet. A csapás erőssége kutyánk testsúlyának és szadizmusunk szintjének megfelelően beállítható, a pajkos csiklandozástól a Mike Tyson-féle elsőmenetes kiütésig számos fokozat áll rendelkezésünkre. Ez mind szép: no de mi a teendő akkor, ha mondjuk egy bernáthegyi és egy törpepincsi is van a lakásban?

Véleményem szerint az elektromos lábtörlőt azok tudják a legjobban kihasználni, akiknek családi házuk van, és dán dogot, ír farkaskutyát, jegesmedvét vagy valami hasonló, brutális méretű háziállatot tartanak. Ez ugyanis elegendő ürügy arra, hogy a készüléket a maximális fokozatra kapcsolják, netán egyből ipari áramot vezessenek bele. Ezt követően egy stratégiailag pozicionált műegér vagy sajtdarabka segítségével már gyerekjáték a szomszéd odakíváncsiskodó macskáját föld körüli pályára állítani.

Délután öt órakor véget ért a fölösleges barangolás, és kézbe vehettem a ki tudja, hányadszor megújított jegyemet. Épp jókor, mert hétkor indult a buszom Santa Cruzba.

A buszpályaudvaron azzal fogadtak, hogy a járat utasok hiányában nem indul; viszont előzékenyen már előre átfoglalták a helyemet a konkurens céghez. Megkerestem hát azt az irodát, és feladtam a csomagomat. Ezután az ott kapott útmutatás alapján megkerestem a buszt, és felszálltam rá. Csupán négy ember ült rajta, ám abból egy pont az én helyemen. Zavartan összehasonlítottuk a jegyeinket, de nem találtuk meg rajtuk az elrejtett tíz apró különbséget. A később jövő jogán ezért leszálltam, hogy tisztázzam a helyzetet. Alig tettem néhány lépést, amikor a busz elindult nélkülem.

És ez volt az én szerencsém. Mert, mint az néhány percnyi pánikszerű futkosás után kiderült, az a busz az ellenkező irányba ment. A csomagkezelő pult ifjú titánja tévedésből rossz járműhöz irányított.

Tömény sóoldatos alvázkezelés 4000 méterrel a tengerszint fölött (Bolívia)

Néhány órával korábban a szálláson azzal búcsúztam a srácoktól, hogy úgy érzem: túl simán megoldódott a repülőjegy-ügyem, ami azt vetíti előre, hogy valahol valami még el fog romlani. De ezek szerint nem a buszcserés esetről volt szó. Azonban sokat kellett még várnom, mire kiderült, hogy mi lesz az.

Beazonosítottam a valódi buszomat, és nemsokára elindultunk. Az éjszakai utazás a Bolíviában szokásos módon kezdődött: elsőként a buszon házaló ügynökök monológját hallgattuk végig. Ezek az arcok sejtésem szerint a buszvezető rokonai vagy üzlettársai, máskülönben hogyan juthatnának föl a járműre jegy nélkül? Egyébként meglepő módon nem bóvlit árulnak, hanem többnyire értelmesnek tűnő könyveket. A Santa Cruz felé tartó járat értékesítési munkatársa például kecsua-aymara-spanyol összehasonlító nyelvtant ajánlott a figyelmünkbe lendületes gesztikulálással kísért előadásában.

Aztán a kikiáltó a város határában leszállt, és ekkor felcsendült a már oly sokszor hallott helyi slágerösszeállítás. Egyre erősebb a gyanúm, hogy Bolíviában törvény rendelkezik arról, hogy egy adott hónapban ugyanazt az egy kazettányi zenét kell játszani minden buszon és étteremben.

A jelenleg műsoron levő mix elsősorban pánsípban erős. A pánsípot nem véletlenül nevezték el egy mitológiai alakról: ennek a hangszernek mágikus ereje van. Kellő koncentrációban előbb-utóbb minden emberből kihozza az állatot.

Talán akad közöttetek, aki csak mosolyog ezen a megállapításon. Azt gondolja: ugyan már, hát milyen kellemes dolog egy napfényes, langyos, késő márciusi délutánon átsétálni az Astoria aluljárón, ahol a rétegesen öltözött, autentikus arcú indián fiatalemberek vidám sípszóval szórakoztatják a nagyérdeműt! No persze. De képzeld el, hogy ezek a kedves fiatalemberek fogják mind a nyolc dalukat, és beköltöznek vele a lakásodba és az autódba, továbbá heteken át ott vannak minden buszon, metrón, vendéglőben, kilométernél. Még ekkor is szeretnéd?

Elmondom, mi történik ilyenkor a valóságban. A második hét vége felé már az első kósza füttyre feszíteni kezd a halántékod. Hatni kezd a pánsíp ereje. Aztán a negyedik héten egyszer csak azon kapod magad, hogy ördögi tervet szősz: amint legközelebb felhangzik az El Condor Pasa, te lopva megközelíted az önfeledten huhogó játékost, majd a félméteres pánsípját egy hirtelen mozdulattal kiragadod a kezéből, és még azzal a lendülettel végbélkúpként applikálod neki. Akkor már lesz miért huhognia.

A zenei összeállítás végeztével megálltunk vacsorázni, majd ismét elindultunk, és ekkor egy B kategóriás mexikói film következett. Ez jelentős esemény az életemben; nemcsak azért, mert korábban soha nem láttam dél-amerikai közönségnek készített mexikói filmet, hanem azért is, mert ezek után nyilvánvalóan a jövőben sem fogok.

A megtévesztően komolynak tűnő bevezető képsorok után egy férfi lovagolt be százzal a pampába, miközben önfeledten énekelt. A kőkemény vágta és a felvert porfelhő a legcsekélyebb negatív hatást sem gyakorolta a hős nyílegyenes, edzett hangjára. A fűből láthatatlanul, de jól hallhatóan, egy negyventagú mariachi zenekar kísérete hallatszott. Ez a jelenet máris sokat segített abban, hogy az alkotást el tudjam helyezni a filmművészet tág spektrumában.

A forgatókönyv jó volt és feszes, amilyet csak az élet tud írni. A film végén kiderült, hogy valóban megtörtént eseményeket láttunk. A történet röviden a következő. A főhős kezdetben szegény és elkeseredett, ám sokat és hangosan énekel kétnegyedben, amitől híres és gazdag lesz. Ettől kezdve minden szóbajövő nővel megcsalja a feleségét, majd a kocsijával véletlenül áthajt a saját kisfia fején. Nemsokára agytumort diagnosztizálnak nála, mire föl megtér, és főbe lövi magát. Tömegek zokognak a temetésén.

A film általános drámai erején felül külön említést érdemel a mariachi jellegű muzsika. Minden második jelenet erre futott ki. A mariachi Latin-Amerika csattanós válasza az ázsiai popzenére. A műfajt a következőképpen tudom röviden bemutatni. Kiáll középre egy bozontos szemöldökű, bajszos macsó, aki egy kalap alakú, XXXL méretű malomkereket visel a fején, és halált megvető bátorsággal egyensúlyozni kezd. Az ehhez szükséges, lassú körbeforgás közben kiválasztja és szemrevételezi a Szép Nőt, akinek a továbbiakban énekelni fog. Ezután belevág a dalba, miközben mimika gyanánt egyfolytában hunyorog, nagyjából úgy, mint amikor valakit az előző esti súlyos elhajlás után túl korán ébresztenek a reggelivel.

A mariachi slágerek szerzői alapvetően mézzel, emberi nyállal, juharsziruppal és sok tojásfehérjével dolgoznak. Utóbbira azért van szükség, hogy a sorvégek ne csöppenjenek le, hanem az alsó ajakról lenyúlva hosszasan rugózzanak. Az éneket kísérő, rehabilitációs gyakorlatokra emlékeztető karmozdulatokat szakavatott gyógytornászok tervezik. Ehhez fogható élményt a nyugati könnyűzene világában talán csak Uhrin Benedek tudott szolgáltatni.

Miközben a sztár énekel és körben egyensúlyoz a színpadon, a háttérben nagyobb létszámú, szedáltnak tűnő csapat mandolinozik bágyadtan: ők a mariachi zenekar. A hierarchikus macsó szimbolika jegyében ők csak XL méretű malomkerekek árnyékában nyomják az ipart, elvégre a főnököt mégsem illik túlszárnyalni. Az ütem a koncert teljes időtartama alatt stabil kétnegyed. Harmóniaváltásra ritkán van szükség, egy dalon belül szinte soha. Ez amúgy szerencsés körülmény, mert a zenészek szemlátomást egyszerre csak egy ujjukat tudják mozgatni, azzal pedig többnyire pengetniük kell.

Jellemző sajátosság, hogy a mariachi daloknak nincsen vége, legalábbis az általunk megszokott nyugati értelemben: se lassítás, se ismétlés, se elhalkulás, se kitartott végakkord nem hallható. Ehelyett az énekes egyszer csak váratlanul abbahagyja, vélhetően fáradtságra hivatkozva. Ilyenkor a tömeg tombolni kezd, a hős pedig bajuszvégről elmosolyodik, majd komótosan odasétál, hogy felmossa a dal erejétől enyhébb agyrázkódáson átesett szíve hölgyét.

A film kimerítő élvezetének hatása alatt a vége felirat után másfél perccel elszenderedtem, majd reggel hat óra körül arra ébredtem, hogy mozdulatlanul állunk a dzsungelben, egy kis földúton. Előttünk buszok és teherautók. Mögöttünk buszok és teherautók. A nem sokkal előttünk levő, beláthatatlan kanyaron túl hangosan robajlott egy folyó. Aha, gondoltam megkönnyebbülve: nyilván keskeny a folyón átvezető híd, és ezért váltakozó irányú áthaladást valósítunk meg.

A következő hat órában azonban az állás egyre fokozódott. Sőt, egy tapodtat nem mozdultunk előrébb. Ráadásul ellenkező irányban sem volt forgalom, ami egyre inkább arra ösztönzött, hogy újragondoljam a korábbi, elhamarkodottan optimista álláspontomat. Csüggedt utastársaim, hasonlóan a többi járművön utazókhoz, fokozatosan leszivárogtak a buszról, és szétszéledtek.

Az entrópia kellő szintjének megközelítésekor valamelyik jó humorérzékű sofőr gyújtást kapcsolt, mire dominószerűen valamennyi társa is indított. Ugyan senkinek nem volt ötlete arra nézvést, hogy mi történik, de senki nem akart lemaradni. Az utasok hanyatt-homlok rohantak vissza a buszukhoz. Másfél perces izgatott tépelődés után kiderült, hogy újfent vaklármáról van szó, és minden kezdődött elölről.

A hosszúra nyúló várakozás különösen az állati utasokat viselte meg. Bolíviában kutyával is lehet buszon utazni, sőt, akár több kutyával is. Nem rendelkezve a mi fajunkra jellemző, emelt szintű tömeg- és stressztűrő képességgel, a szerencsétlen állatok egy idő után a padlót kaparták kínjukban, és a legszívesebben mindenkit megharaptak volna, a saját gazdájukkal kezdve.

Délután kettőkor a sofőrünk vérszemet kapott, feltehetően a mellettünk folyamatosan előresompolygó kisebb járművek miatt. Merészen kivágott a sorból a böhöm busszal, és lecsalt vagy másfél kilométert. Egy hosszabb egyenes szakaszra értünk. Az előttünk robajló folyót még mindig nem láttuk, csak hallottuk, viszont most döbbentünk rá, hogy valójában milyen hosszú a sor. A buszunk beerőszakolta magát két másik jármű közé, majd a film kockája ismét kimerevedett, és folytatódott a korábbi izgalmas program.

Miután elvileg délelőtt tízkor már meg kellett volna érkeznünk Santa Cruzba, egyre sürgetőbb erővel merült föl az élelmiszer- és ivóvíz-utánpótlás kérdése. Fél ötkor az egyik hölgy vérfoltos nejlonzacskóban bizonytalan eredetű, úgy-ahogy átsütött húst hozott a fedélzetre. Önzetlenül körbekínálta a zsákmányt. Éhesek voltunk, és elfogadtuk az ajándékot, de olyan arccal ettünk, mintha a drámai események során elhullott társainkat fogyasztanánk.

A várakozás tizenharmadik órájában megismerkedtem néhány helybeli fiatallal. A spontán kialakuló négyfős társaságunk a nemek megoszlását tekintve ideális volt: két lány és két fiú. Katia, aki bolíviai volt ugyan, de Amerikában járt egyetemre, remekül beszélt angolul. Barátnője, Paola viszont egy szót sem. Marcelo, az argentín-ecuadori-bolíviai vegyes felvágott srác pedig úgy beszélt, mint aki egy szigorított fegyintézetben tanulta Shakespeare nyelvét. Mindenképpen szeretnék nektek rövid ízelítőt adni a fiatalember stílusából – ám a szalonképesség kedvéért a nyomdafestéket nem tűrő kifejezéseket az esztétikailag korrektebb gyümölcs- és zöldségnevekkel helyettesítem:

„Erre azt mondtam annak a mandulának: akkor mi most rögtön elhúzunk innen az illatos naspolyába. Mire ő: de akkor nem kapjuk vissza az előleget! Na erre azt hittem, menten összemeggyezem magam. Elhúzol te a jó egresbe! Komolyan mondom, majdnem bebanánoztam neki egyet. Az apád patisszonját, te diós gránátalma! Hát mit gondolsz te: ki a körte nem répázza le azt az almás, kimagozott másfél dollárt?!!”

Sétára indultunk négyesben, és újdonsült barátaimat kikérdezve lassan előttem is körvonalazódott a helyzetünk. Nagyjából középen álltunk egy addigra 8 kilométer hosszúra nyúló sorban, amelyet egy két nappal korábban történt földcsuszamlás okozott. A dobogós helyeken veszteglő teherautósofőrök tehát több mint 50 órája várakoztak. A torlasz másik oldalán hasonló méretű tömeg gyűlt össze. Kiút, az nem volt. Igaz, az előző este a helyi hivatalos erők megkezdték az útra omlott föld eltakarítását – busztársaságunknak, amely tudott a történtekről, ez adott hiú reményt a járatunk La Pazból való elindítására.

Kora estére az inuk szakadtáig dolgozó mentesítő csapatok odáig jutottak, hogy nagyobbrészt elhordták a lezúdult földet. Ennek az lett a legfontosabb eredménye, hogy a hegyoldalon félúton megakadt óriási szikla immáron akadálytalanul az útra gördülhetett. Ettől kezdve voltunk csak igazán elzárva.

Kisvártatva újabb szakemberek érkeztek a helyszínre, akiknek némi kreatív légkalapácsozás és kintről nézve véletlenszerűnek tűnő robbantgatás árán sikerült több darabra választani a bazi nagy követ. Este fél 11-re valamennyi darabot lehengergették a mellettünk zúgó folyó völgyébe. Az akadály két oldalán összegyűlt több száz fős, elcsigázott tömeg az események láttán üdvrivalgásban tört ki.

A helyszínt biztosító rendőrök főnöke megérezte a pillanat által kínált politikai lehetőséget. Felkapaszkodott a terepjárója tetejére, majd önmagát zseblámpájával megvilágítva, diadalmasan bejelentette: az akadályt felszámolták. Majd rövid hatásszünet után hozzátette: a balesetveszély miatt napkeltéig lezárják a frissen létesített átkelőt a járművek elől.

Az ünneplés egycsapásra lincshangulatba fordult. Mi négyen a csoportos menekülést választottuk. Visszamentünk a buszunkhoz, kikértük a csomagjainkat, majd gyalogszerrel próbáltunk továbbjutni.

Az órák óta zuhogó eső, valamint maga a földcsuszamlás és a mentesítő munkálatok azonban jelentősen megváltoztatták a terepviszonyokat. Egy korábban nem is látható patak megduzzadt, és most az út közepén, térdig érő iszap formájában folyt át előttünk, jó ötven méteres szélességben. Egymásra néztünk, és úgy döntöttünk: innen már nincs visszafordulás.

A bakancsomat nem akartam beáldozni, a papucsomat vagy a cipőmet viszont az első lépésnél leszippantotta volna a lábamról az iszap. Így követtem a helyiek példáját, és mezítláb vágtam neki az átkelésnek. Arra nem gondoltam, hogy a sár alatt láthatatlanul lapuló kőtörmelék azért továbbra is szúrni fog, és hogy harminckilónyi csomaggal a vállamon, a sötétben viszonylag nehéz lesz egyensúlyozni. Szerencsére rajtunk kívül még több százan választották ugyanezt a menekülési útvonalat, így a tömegben elesni nem nagyon lehetett, csak a sarat fröcsköltük egymásra rendületlenül. A kegyetlenül záporozó esőben olyasféle látványt nyújthattunk, amilyet a televíziók háborús menekültekről szóló tudósításaiban szoktak mutatni.

A gázló túloldalán behatoltunk a dzsungelbe, és egy kies vízesés mellett a hold fényénél lábat mostunk. A mindenfelé terjengő szag, és a helyenként feltűnően puha talaj okán módfelett örültem, hogy szinte semmit nem lehetett látni. Nem is akartam tudni, mibe lépek. Azon morfondíroztam, hogy vajon az adott szakaszon akadhatott-e ennél alkalmasabb hely a két napig kényszerűen itt rekedt emberek alkalmi illemhelye számára.

A tömeges gyalogos exodus felgyorsította az eseményeket. Az utasokhoz hasonlóan a sofőröknek is elegük volt a várakozásból. Ezért a szegény országokra annyira jellemző találékonyság ismét győzedelmeskedett: a két oldalon nagyjából azonos számban várakozó járművek utasokat cseréltek, és elindultak visszafelé.

Az egyik ilyen buszon mi is helyet találtunk a következő faluig. Ott leszálltunk, és kopogó szemekkel megrohamoztuk az első útba eső vendéglőt. A kerthelyiségben fütyörészve sütögető tulajdonos kezéből kirántottam egy méteres rablóhúst, és amúgy félkészen, kardnyelő stílusban három másodperc alatt elfogyasztottam. A lakomát helyi sör és helyi kólautánzat elegyével öblítettük le, ez a többieknek nagyon ízlett, nekem meg őszintén szólva mindegy volt.

Tökéletes sci-fi forgatási helyszín (Bolívia)

A kései vacsora után teli hassal kiálltunk az országútra stoppolni, majd a viccbeli öreg indián varázslóhoz hasonlóan fél kézzel megállítottunk egy robogó autóbuszt. A járművön ugyan nem volt már hely, de a rendkívüli helyzetre tekintettel a sofőr felengedett bennünket, és befekhettünk az ülések közé. Abban a férfias életérzésben nyomott el az álom, hogy széles vállaim bizony nem fértek el a busz közepén végigfutó keskeny vájatban.

Santa Cruz buszpályaudvarára érve vasalatlan arcvonásokkal ébredtünk. Közben azonban történt még valami, amire korábban nem is gondoltam: több, mint 3000 méterrel alacsonyabban voltunk most, mint az induláskor La Pazban. Az előző hónapban lassan hozzászoktam a magaslati levegőhöz, így most egyszerre Supermannek éreztem magam ebben az alacsonyan fekvő Kánaánban. Úgy tűnt, mintha folyamatosan dúsított oxigént fújtak volna a légtérbe. A csomagomat pehelysúlyúnak éreztem, pedig nem loptak el belőle semmit. A következő néhány napban, amíg még tartott ez a hatás, igyekeztem kiélvezni a hirtelen jött erőtöbbletet. Sietés helyett száguldottam, gyaloglás helyett cikáztam, jószerivel mindenhova futottam, és egyszerűen nem tudtam elfáradni. Személyes tapasztalás útján is megértettem, hogy miért aláznak le mindenkit tengerszinten a magashegyen élő etióp hosszútávfutók.

De még az oxigéndoppingtól eltekintve is olyan volt a környezet, mintha egy új országba érkeztem volna. Arról korábban már meséltem, hogy igazából kétféle Bolívia létezik. Én egészen eddig a magaslati országban utazgattam. Ez volt itt a másik változat.

Santa Cruzban nincsenek emelkedők. Itt nem kell minden 30 méternél hosszabb gyaloglásra külön edzőtáborban felkészülni. A városban hangulatos, árkádos utcák kínáltak enyhet a trópusi hőségben. Folyamatosan tűz a nap, a hőmérséklet és a páratartalom Délkelet-Ázsiára emlékeztet. Az eső gyakori, de többnyire csak finom permet, amiben elázni nem lehet, viszont portalanít, és elviselhetőbbé teszi a meleget. A zsákom mélyéről újra elővehettem az egyszálpólós felszerelést. Végre! Itt vagyok honn, ez az én világom.

Az olyan finomságok, mint az éjjel-nappal üzemelő internetkávézó már csak hab a tortán. Ennek az intézménynek a segítségével a rutinos utazó el tudja kerülni például azt, hogy az éjszakai busszal hajnalban a városba érkezve extra díjat kelljen fizetnie egy szállodában. Amikor pedig a minap még 0,5 mm-es, 2B puhaságú betétet is sikerült szereznem a töltőceruzámba, akkor már éreztem: engem itt nem lehet megállítani.

Az Altiplanóhoz képest alapvető különbségeket mutat az itteni lakosság összetétele. Harcedzett indián ábrázattal alig találkozom, annál több viszont az európai arc. Drámai a női mezőny átalakulása. Odafent a keménykalapos, tízszoknyás hegylakó nénik uralták az utcaképet, ezzel szemben Santa Cruzban tökéletesre izzasztott alakú, csokoládébarna lányok dereka villan ki a vékonypántos topok alól.

A térképre pillantva azonnal látható, hogy Santa Cruz tudatosan tervezett település. Ezt egyrészt a város közel szabályos kör alakjából következtethetjük ki, másrészt pedig abból, hogy a sörfőzdét közvetlenül az egyetemi kampusz tőszomszédságában állították fel. Vagy fordítva. Akárhogy is történt, bölcs gondolkodásra vall a döntés.

Lehet, hogy pusztán érzéki csalódás, nekem mindenesetre úgy tűnik: itt az életet is jobban élvezik az emberek. A pláza, amelynek semmi köze az otthoni bevásárlóközpontokhoz, folyamatosan tele van a fák árnyékában ejtőző helybeliekkel. Félreértés ne essék: ez nem az a fajta átmeneti életöröm, amely a rövid nyári hónapokban szállja meg Európa kontinentális részét: hurrá, nincs hó, nem kell kabát, nyomás a térre sörözni! Nem. Ezeknek a derék embereknek itt nem kell időzítgetniük. Az év mind a 12 hónapja a rendelkezésükre áll, nyugi van, nem kell pánikszerűen habzsolni az élvezeteket.

Mindent egybevéve határozottan úgy gondolom, hogy Santa Cruz önmagában is megér egy misét. Én mégsem az itteni szertartások kedvéért küzdöttem át magam az özönvízen és az iszaptengeren, hanem azért, hogy meglátogassam a közeli Chiquitano régió évszázados jezsuita missziós templomait. S hogy miért szeli át a pampát egy magamfajta hitetlen néhány régi templom kedvéért, azt a jövő héten mesélem el nektek.

Látjátok, ilyen egy igazi mariachis befejezés.

HUSZONHÉT

Oi!

Megnyugtató magyarázat később, a szövegben. De előtte vissza oda, ahol a múltkor félbehagytuk: Chiquitano, Bolívia.

A Chiquitano-vidék központja egy San Ignacio nevű település. Ide hozott az éjszakai busz Santa Cruzból. Hat számjegyű lakossága ellenére a városnak határozottan végvár jellege van. Napégette, poros utcái minden irányban lustán nyúlnak ki a messzeségbe. Aszfaltozott utat talán ha hármat tudtam összeszámolni.

Nehéz helyzetben vagyok, amikor ezeket a sorokat írom. Szeretném hatásosan érzékeltetni nektek San Ignacio nagyszerű, egyedi hangulatát, amivel teljesen elbűvölt. Azonban a helyi élet annyira minimalista felfogásban poroszkál, hogy nehéz a dolgom.

Azért tegyünk egy próbát. Gondoljatok egy westernfilm jelenetére, ahol egy üres városban semmi sem mozdul. A földről visszavert, vibráló hőhullámok eltorzítják a távoli képeket. Rezzenéstelen, szikár, cserzett férfiarcokon pásztáz a kamera. Egy napbarnította halántékon lassú izzadságcsepp gördül le. Középen, a tér felett, károgva repül el egy holló. A pillanatnyi zaj után szinte azonnal visszaáll a feszült, vészterhes csend.

Megvan? Na, hát San Ignacio abszolút nem ilyen.

Tessék, itt ülök az asztalomnál, és majdnem hét hónap folyamatos írás után is tanácstalan vagyok. Inkább leírom nektek a város egy napját. Nyugalom, nem igényel hosszas kifejtést.

A napot a pláza nagytemplomának harangjai nyitják meg reggel nyolckor. A két harang tökéletes tritónusban kong: úgy látszik, idáig nem jutott el a hír, hogy a római katolikus egyház még a középkorban betiltotta ezt az istennek – vagy inkább némely földi képviselőjének – nem tetsző hangközt. A lakosok viszonylag szerény létszámú csoportja lassan beszivárog a reggeli szertartásra. A pap rövid szünet után kénytelen még egyszer, majd még egyszer harangoztatni, mire egy tisztességesnek mondható méretű nyáj összegyűlik. Latin pontosság.

A misét követően délig semmi nem történik, kivéve, ha késve bukkannak föl a Santa Cruzból érkező éjszakai buszok. A déli harangszóra aztán feltápászkodnak a pultjukon alvó árusok és vendéglősök. Menetrend szerint megérkeznek a vendégek: rövid felbolydulás keretében megebédel a város.

Ezután mindenki bezárja a boltot: kezdődik a szieszta. Ami hajszálpontosan úgy fest, mint a délelőtti program, csak most elvileg sem kell dolgozni. A szieszta a nap legfontosabb eseménye. Közeledtére a templomi személyzet is érzékelhetően izgalomba jön, mert az utolsó két órában már negyedóránként harangoznak.

Nekem is a szieszta volt a kedvenc időszakom. Ilyenkor teljesen egyedül jártam az utcákat, leszámítva egy-két napszúrást kapott, imbolygó tehenet. Nagyon meleg volt a napnak ebben a szakában; de ha a trópusokon utazik az ember, és ezt élvezi is, akkor egy idő után jól esik állandóan érezni a nap forróságát.

Az itteni árkádok oltalmában sosem kellett attól tartanom, hogy túlhevülök. A kapuk, amelyeket többnyire egész nap nyitva hagytak, bujazöld kertekre engedtek betekintést. A házak utcára néző ajtói általában nem előszobára vagy hallra, hanem egyből a nappalira nyíltak. Ezekben is, ahogy a kertekben is, színes függőágyakat láttam, amelyekben a derék háziak a szieszta idején édes mosollyal az arcukon pihenték ki a délelőtti semmittevés fáradalmait. Sötétbarna lábujjaik vidáman kandikáltak ki az ágy végéből.

A szieszta hivatalosan délután négyig-ötig tart. Addig az egész város lelkesen játssza a „Vidéki település atomtámadás után” című élőképet. Öt felé azonban egyszer csak megjelennek a kapualjakban az álmos, torzonborz fejek. Gazdáik komótos arcdörzsölgetés közepette, bizonytalan léptekkel megkezdik a délutáni műszakot. A boltos inasok újból felaggatják a rengeteg bóvlit az árkádok alá. A piactéren beindulnak az állandóan ott állomásozó, rozoga búcsús körhinták. Patinás ócskaságuk szinte művészi szintre emeli ezeket a lepattant gépezeteket: a lovacskás hinta menet közben túlnyikorogja a kísérőzenét, a ringlispíl kiterjedt kopásfoltjait pedig mintha egy filmstúdió díszlettervezői festették volna tökéletesre.

Este 7-kor ismét felhangzik a harangok tritónusa. A felnőttek és a gyermekek errefelé a TV-maci helyett esti misét néznek. Ugyanebben az időpontban indulnak vissza a buszok Santa Cruzba. A pakolás és a búcsúzkodás szokásos ricsaja után az itt maradók elvegyülnek a templomból kijövőkkel, és mindenki beleveti magát a 3–4 órán át tartó éjszakai életbe.

Sötétedés körül a vendéglők előtt asztalok és székek nőnek az utcán. Kézikocsijaikat maguk előtt tolva megérkeznek a térre a narancsfacsarók és a péksütemény-árusok. Valamivel később a környező haciendák és estanciák európai arcú telepes gazdái is befutnak, és leparkolják gigantikus terepjáróikat. Ki-ki komótosan a saját törzshelyére ballag, ahol fura rituálé keretében, a kézfogás és a kétkezes hátbaveregetés egyedi kombinációjával üdvözli az ismerőseit.

Jöhet a vacsora. Ez rendkívül hosszú üldögélést jelent. Az itteni emberek szinte ijesztően jól tűrik a tétlen várakozást. A társaságok étellel, itallal és hosszú, méla szünetekkel tarkított beszélgetéssel búcsúztatják a napot.

A leírásomból talán érzékelhető, hogy San Ignacio ideális célpont az alacsony pörgési szintre beállított utazók számára. Itt a helyed akkor is, ha magányos könyvmoly vagy, és sok olvasnivalót hoztál, de akkor is, ha mondjuk a trópusi marhatenyésztés hoz lázba. No meg akkor is, ha a helyi jezsuita templomépítészet érdekel. Ez utóbbi adott okot az én idejövetelemre.

Első itteni napomon a késő estig tartó szemlélődés után fáradtan bújtam ágyba a meglepően remek szállásomon. Másnap reggel kilenckor a bejárat előtt várt a taxim. Más közlekedési lehetőség híján kénytelen voltam felbérelni egyet, mert csak így lehetett a rendelkezésemre álló idő alatt bejárni a környéket.

Itt kéne következnie a templomtúra ideológiai megalapozásának, amelyet a múlt héten be is ígértem nektek. Viszont a helyzet az, hogy nincs jó magyarázatom. A templomok iránti rajongásom meglehetősen régi keletű, és soha nem tudtam jól megindokolni. Nem vallásos családban nőttem föl, így egyházhoz sem tartoztam soha. A legendárium szerint már a dédapámnak is volt néhány keresetlen megjegyzése a klérust illetően, én pedig szeretettel viszem tovább az örökségét. Felnőtt korom előtt templombelsőt csak osztálykiránduláson láttam. De persze akkor sem érdekelt: annyi idősen ki foglalkozik ilyesmivel?

Aztán egyszer, valahol megérintett valami, és azóta nincs megállás. Bakonybéltől Burmáig számos vallás rengeteg templomát volt szerencsém meglátogatni. A templom-tényező még a hivatalos munkaútjaimat sem kímélte. Máig emlékszem arra a produkcióra, amikor egy spanyolországi konferencián huszonöt évesen sikerült olyan fontos vállalati vezetőnek kiadnom magam, hogy a szálloda sofőrös Mercedesszel, ingyen vitetett be a közeli Sevilla városába. Azt persze nem árultam el nekik, hogy valójában csak az ottani katedrálisra voltam kíváncsi, amelyik a világ egyik legnagyobb székesegyháza.

Szemléltető eszközök a dinoszaurusz-lábnyomok magyarázatához (Bolívia)

A rajongásom nem feltétel nélküli. Például a modern templomok szinte sohasem tudnak megérinteni. Valami hiányzik belőlük. Azután ott vannak a barokk templombelsők: a festéssel márványnak álcázott faoszlopok, az álarany oltárok, a sok túlzó, giccses díszítés általában gyors menekülésre késztet. Kár, hogy Magyarországhoz hasonlóan a dél-amerikai templomok jelentős részét is ilyen stílusban építették vagy építették újjá. Kívülről komorak, magasztosak és szépségesek, aztán belül jön a sok dagi angyalka.

A Chiquitano fatemplomairól egyszerűen nem tudtam elképzelni, hogy csalódást okozzanak. Nem is tették, a körtúra remekül sikerült. Sajnos a belső ismereteimet többnyire az ablakon át szereztem, hiszen a templomok többségét zárva találtam. Ennek ellenére remekül éreztem magam. A falvak főterén pihenő tehenek és helyiek pedig érdeklődéssel figyelték, ahogy egy újabb ritka, flúgos fehér látogató megérkezik, ámuldozva megtapogatja a templomot, molyol egy keveset, majd továbbáll.

A sofőrömet Carlosnak hívták. A helyi dialektusnak megfelelően azonban elnyelte az „sz” hangot, így saját maga szerint Carlo volt a neve. Mondtam is neki, hogy ez így roppant olaszosan hangzik, aminek nagyon örült. Kiválóan elbeszélgettünk. Ez kettőnk közül számomra volt nagyobb meglepetés, mivel az igeragozást, a múlt időt, a feltételes módot és a különböző egyeztetéseket illetően folyamatos találgatásra voltam kárhoztatva. Ez azért van, mert nem beszélek spanyolul. Carlo az istennek se akart „sz”-eket mondani, ezért a siesta, seis, suspiro és a többiek, a számtalan szép, sziszegő szó minden esetben hosszas dekódolást igényelt. Végül azzal álltam bosszút, hogy megpróbáltam megtanítani neki a Sussex szót.

Sofőröm komoly érdeklődést mutatott az angol nyelv iránt. Elújságolta, hogy otthon esténként a BBC rádiót hallgatja hosszú hullámon, bár nem érti, hogy mit mondanak benne. Ezen felül elvégzett egy nyelvi kurzust is, ahol azonban többnyire csak felesleges nyelvtant tanítottak neki. Ezen felbuzdulva kölcsönös szóbővítő tréningbe kezdtünk. A műszerfal tetejét fedő porba írtuk be ujjunkkal az újabb és újabb kifejezéseket két nyelven. Az út minőségére jellemző, hogy egyszer sem kellett letörölni rögtönzött táblánkat, mert percenként újabb vörös fedőréteg rakódott rá, így a bevonat folyamatosan újratermelődött.

A templomtúra után jókora ráhagyással indultam vissza Santa Cruzba. Láttam én már váratlanul jött földcsuszamlást, és nem akartam lekésni a Brazíliába induló repülőgépemet. Ezúttal azonban semmi rendkdívüli nem történt, így maradt még két napom, hogy további értékes megfigyeléseket végezzek az útinapló számára.

Például a bankautomaták itt is 100 bolivianóst adnak, mint Bolíviában mindenhol. Ami azért vicces dolog, mert 10 bolivianónál nagyobb címletű bankjegyet az országban sehol nem tudnak felváltani. Az itteni utazás egyik alapvető mesterfogása a pénzváltás, vagy inkább pénzváltatás; ezt nagyon be kell gyakorolni. A tanulónak arra kell ráérezni, hogy melyik kereskedőnek fontos az értékesítés annyira, hogy képes legyen érte a vásárlótól kapott százassal körberohanni a környéket.

Új helyi söröket is megkóstoltam. Meglepetésemre az egyik, a Pacena márkájú, egy 1998-as budapesti sörfesztivál díjával dicsekszik a címkén. Volt egyáltalán akkor odahaza Sörfesztivál?

Santa Cruz makulátlan orcáján apró szépségflastromként hatott a szúnyogok megjelenése. Nem voltak sokan, de én pánikszerűen tartottam tőlük. Az itteni szúnyogok ugyanis olyan rezisztens maláriatörzseket terjesztenek, amelyek a jelenlegi gyógyszereinket látva legfeljebb a röhögésbe halnak bele. Ráadásul az egyik helyi szúnyogfaj – mert több is van – a heveny vérzéses mocsárláz kórokozóját is át tudja passzolni az emberre: ahhoz képest pedig a malária, földünk amúgy legszorgalmasabb gyilkosa, csak enyhe lefolyású náthának tűnik. Még tovább megyek: él itt olyan szúnyog, amelyik kizárólag fényes nappal támad, a másik meg csak sötétedéstől kezdve, végeredményben tehát egyetlen pillanatig sem vagyunk biztonságban.

Félelmemet az is táplálta, hogy tudtam: mindezen körülményekre én halmozottan rosszul vagyok felkészülve. Az odáig objektív körülmény, hogy a mocsárláznak jelenleg nincs ellenszere. De én még a malária elleni tablettáimat is otthon hagytam, pedig indulás előtt a kedvenc trópusi doktor nénimmel direkt, jó előre kiválasztottunk egy speciálisan erős, bivalyölő típust a nehezebb helyekre, amit Bécsből kellett meghozatnom, és ami most odahaza figyel a mélyhűtőben tehetetlenül.

Egyetlen reményem maradt csupán: a San Franciscóban beszerzett, állítólag módfelett potens szúnyogriasztó folyadék.

Tegyünk egy kis ismeretterjesztő kitérőt. A valamirevaló riasztószerek mostanában a DEET rejtjelű hatóanyagot tartalmazzák. Szakértők szerint ez az egyetlen valamirevaló megoldás. Javaslom, hogy az útinapló elolvasása után ellenőrizzétek otthoni készleteiteket, és amennyiben a ti szeretek más aktív összetevőt alkalmaz, akkor nyugodtan használjátok el cipőfényezésre.

Öntudatos szúnyogriasztó szakember számára az egyetlen mérce csakis a szer DEET-tartalmának százalékos értéke lehet. Az utam során én sokáig egy Indiában beszerzett, 5%-os készítménnyel küzdöttem. Mostani szemmel nézve ez persze már vérciki, de mentségemre szolgál, hogy akkor még fogalmam sem volt arról, hogy mire kell odafigyelnem. Pápuai megmentőm, a fiatal svéd orvos hívta föl a figyelmemet a DEET létezésére egy esti beszélgetésünk során, és egyúttal laza mosollyal előhalászott a táskájából egy 50%-os terméket. Hetekig irigyeltem érte. Én a következő beszerzésemmel, egy 12,6%-os folyadékkal továbbra is égtem, és hiába kutattam át minden szóba jöhető üzletet, egyszerűen képtelen voltam efölé kerülni. Elkeseredésemben már-már ott tartottam, hogy bekent állapotban nem szívesen mutatkoztam társaságban.

Aztán Malukun, az első közös esténken elkértem a kanadai útitársam, Robert kencéjét. Döbbenten fedeztem fel a dobozon a számot: 80%. Hát ilyen nincs, hogy az Újvilágban mindig mindent nagyobb pályán játszanak! Elképzelni se tudtam, hogy mire lehet képes a 80%-nyi DEET, hiszen már az én első 5%-osom is teljesen megbízhatóan működött, a svéd doki 50-es kaliberű nehézfegyvere pedig állítólag nemcsak riasztott, hanem a maga sunyi kémiai eszközeivel egyúttal dupla csomót kötött a szúnyog szívókájára. Mit csinál akkor a 80%? Csak arra tudtam gondolni, hogy nemcsak passzívan riaszt, hanem egyenesen elébe megy a szúnyognak: talán még álmában, odakint a mocsári lapu levelén meglepi, és brutálisan lemészárolja.

Az új rekord felfedezését követően először is leereszkedő emailt intéztem a doktorhoz, amelyben enyhe arcvíznek tituláltam a nemrég még annyira csodált riasztószerét. A DEET létezéséről, pláne jelentőségéről mit sem sejtő Roberttel pedig megpróbáltam álnaiv módon riasztót cserélni, sajnos sikertelenül.

Ezután a helyzet nem változott egészen Amerikáig. Ott, a dél-amerikai szakaszra készülve döbbentem rá, hogy a potens maláriatablettámat otthon hagytam, és ez a felismerés alternatív megoldások keresésére sarkallt. Egy dologban biztos voltam: nyamvadt 12,6%-kal nem tehetem kockára az életemet Dél-Amerika szúnyogoktól hemzsegő fertőjében! Peru és Bolívia magaslati területein ugyan biztonságban voltam, mert 2500 méter felett állítólag nem él meg a szúnyog, ám Santa Cruz és Brazília trópusi klímájú területei fenyegető árnyként jelentek meg a közeljövőm egén.

Napokig tartó, elszánt kutatás után, San Francisco egyik külvárosában felfedeztem egy túraszaküzletet, ahol megütöttem a főnyereményt: 100% DEET! Százszázalék díít! Az elméleti határ. Ahonnan nincs tovább.

Szúnyogok, meneküljetek!

A több hónapig tartó kudarc után a diadal szinte felfoghatatlan volt. A szer csak ott állt a polcon, simán, egyszerűen, kis, fehér műanyag tubusban. Semmi pult, zárható vitrin, netán fegyveres őrség. Azonnal rohantam a kasszához, és még napokig magammal hordtam, a zsebemben markolásztam a fantasztikus zsákmányt.

Néhány nap múlva aztán megkésett válasz érkezett Martintól, a svéd doktortól arra a gunyoros levelemre, amelyet még az 50-es szerről írtam. Higgadtan kifejtette, hogy 50% fölötti hatóanyag-tartalom elméletileg sem nagyon lehetséges, a gyakorlatban pedig szinte biztosan nem, mert az ilyen szer nem volna felvihető és alkalmazható. Az amerikaiak tehát, írta hidegvérrel a skandináv, nem nagyobb pályán játszanak, hanem csak csúsztatnak. A 80% DEET ugyanis nem a teljes szerre vonatkozik, hanem csak az összes hatóanyagon belül értendő, relatív arány. Azaz, van ott még 20% más aktív szer is. Azt pedig, hogy végeredményben a DEET aránya abszolút értelemben mekkora a szer egészén belül, nos, azt rutinosan eltitkolják. Lehet, hogy azért, mert kicsi? – vetette föl gyilkos riposztként Martin.

Hirtelen keserű szájízzel gondoltam friss szerzeményemre. A tervezett újabb rekordbejelentést ezek után nem is mertem neki megírni. Azzal vigasztaltam magam, hogy nálam ezek szerint legalább tiszta DEET a hatóanyag. A további tapasztalatok levonását pedig a gyakorlati kipróbálás utánra halasztottam.

Erre végül Santa Cruzban került sor, és kijelenthetem: a szer nagyon bevált.

Százalékok ide, százalékok oda, amikor ezt a szert magamra kenem, az egész utcából eltűnnek a szúnyogok. Ha véletlenül a földre csöppen egy kis extra adag, városrészek lélegeznek fel. A szer alkalmazásakor a bekent bőrfelület fényessé válik, és olyan hűvöset érzek, mintha mentolos tusfürdőt használnék. Komolyan mondom, zsibbad tőle a szám. Innentől kezdve felőlem akár antianyag is lehet benne: megvan a bizalom. Ha engem, egy büszke főemlőst így hazavág a cucc, akkor még elképzelni is rossz, mit művelhet a szúnyogokkal.

Minden igyekezetem ellenére nem sikerült kipróbálni Santa Cruz néhány további érdekességét, például a mobil pizzakemencét vagy a hotdog-sütésre átalakított kisbuszt. De nem maradt több időm: szerda délután a reptérre hajtattam, majd kisvártatva egy brazil gép fedélzetéről bámultam az alattunk elterpeszkedő őserdőt.

A legújabb és lapzártakor még aktuális menetrendem szerint már nem a brazil légitársaság gépével repülök vissza Európába, hanem a Lufthansával. De ezt nem bánom. Például azért nem, mert a Santa Cruz – Sao Paulo járaton a Varig egy minden ízében alaposan átgondolt, igen erős pályamunkát mutatott be a „Minden idők legrosszabb légi vacsorája” versenyben. A fogások mindegyike külön-külön is alulmúlta a kategóriában általam kóstolt korábbi versenyműveket, az együttes hatás pedig nem hagyott kétséget afelől, hogy a brazilok önbizalommal telve, a fölényes győzelem célkitűzésével léptek pályára aznap este.

Sao Paulo-i megérkezésem a vacsora által megalapozott hangulatba illeszkedett. Az izraeli fiúk brazíliai kirablásán okulva elhatároztam, hogy a nagy zsákomat a reptéri megőrzőben hagyom, és a rövid brazíliai túra során egy kisebb csomaggal fogok utazni. Ehhez azonban helyi aprópénzre volt szükségem. A földszinti bankautomaták azonban nem működtek. Alternatíva a második emeleten kínálkozott. Oda azonban a nagy csomaggal emberpróbáló feladat volt feljutni, mert estére valamennyi liftet és a felfelé haladó mozgólépcsőket is kikapcsolták.

Hátra volt még az, hogy a csomagmegőrző munkatársa semmilyen idegen nyelvet nem beszélt, holott a legnagyobb brazil repülőtér nemzetközi terminálján dolgozott. Ennek köszönhetően pont lekéstem a buszpályaudvarra induló összekötő buszjáratot. A következő járat indoklás nélkül kimaradt. Végül éjszakára értem oda – nem meglepő módon röviddel azután, hogy elindultak az Iguacuba tartó éjszakai buszok, ahová én is igyekeztem volna.

Matt.

Rövid, de intenzív rezignáció után összedobtam az új tervet. Valahogy eljutottam a félúton található Curitibáig, ahonnan másnap reggel egy convencional kategóriájú busszal végre elindulhattam Foz Do Iguacu felé. A járműre nem lehetett panaszom, és úgy félútig másra se volt. Akkor azonban elkezdtünk megállni minden útba eső tehénfarmon. Több mint egynapnyi folyamatos utazás után ezt a kelleténél rosszabbul viseltem. Frusztrált tekintettel bámultam az egyre kevésbé érdekesnek tűnő tájat. Nemsokára teljes erővel rákezdett a nap. A vele összejátszó út pedig szándékosan úgy kanyargott, hogy akárhová ültem a félig üres buszon, a függöny résein át előbb vagy utóbb mindig az én szemembe tűzött a fény.

Talán jobb, ha ezen a ponton egy időre magára hagyjuk a buszon duzzogó, kialvatlan utazót. Fordítsuk figyelmünket a helyszínre. Brazíliának is megvannak ugyanis a maga sajátos vonásai, amelyek még Dél-Amerikán belül is egyedülállóvá teszik az országot.

Legelőször is, Brazília portugál nyelvű sziget a nagy spanyol tengerben, már ha eltekintünk a Dél-Amerika északi partjai mentén található, apró angol-francia-holland kivételektől. És Brazília meglehetősen végletesen értelmezi magányos sziget mivoltát. Lakosainak többsége még a rokon spanyol nyelven sem kommunikációképes, hogy az angolról ne is beszéljünk. E tekintetben az ország messze Peru és Bolívia mögött kullog, amelyek egyébként jóval fejletlenebbek nála. Röviden, az idelátogató utazó minimális portugál nyelvű botladozási hajlandóság nélkül azonnali kárhozatra van ítélve.

Erre nem számítottam. Naivan azt gondoltam, hogy legalább az ország legfejlettebb és leggazdagabb régiójában, nemzetközi turistacélpontok közelében, nem lesznek nyelvi akadályok.

És ha csak ennyi lenne a gond. De például a helyi ATM-ek India szintjén állnak. Ez túlzásnak hangzik, pedig pontos megállapítás: az utam során egyedül e két országban találkoztam azzal a jelenséggel, hogy a bankautomaták többsége nem fogad el külföldi kártyákat. Arra gondoltam, hogy a méretnek is lehet köze mindehhez. Egy kontinensnyi állam végül is könnyebben megteheti, hogy fittyet hány a világ maradékára.

Telefonfülke papagájból San Ignacióban (Bolívia)

A brazilok többsége amúgy sem ér rá odafigyelni, ugyanis állandó jelleggel a brazil nőkkel van elfoglalva. Ez magukra a nőkre is vonatkozik. Egyfelől, ők is ugyanúgy egymásnak öltöznek, mint kolléganőik bárhol máshol a világon. Másfelől, szemmel láthatóan tetemes időt szánnak magukra azért, hogy utána a férfiak garantáltan rájuk figyeljenek.

Szinte minden egyes brazil nő olyan szerelésben jelenik meg a nyilvánosság előtt, mintha aznap lenne élete utolsó lehetősége, hogy a várva várt lovagot becserkéssze magának. A viselkedés is teljes összhangban áll a ruházattal: provokatív, flörtölő, kihívó. Ezt félreértve az idelátogató fiatal európai férfiak az első érzéki farkasszemezés után a környékbeli óvszerautomaták után kezdenek érdeklődni, ami súlyos hiba: a brazil nők ugyanis legfeljebb úgy néznek ki, de nem olyanok.

Érdemes inkább megfigyelni a brazil férfiakat, ők hogyan csinálják. Nos, látszólag állandó tesztoszteron-függőségben élnek. Kényszeresen, folyamatosan és hangosan kommentálják a szemük elé kerülő valamennyi nőnemű polgártársuk különböző paramétereit. Másfelől viszont tiszteletben tartják a „mindent a szemnek, semmit a kéznek” elvet, és ez a szereposztás látszólag a nőknek is megfelel. Nekem úgy tűnt, hogy az esetenkénti látványos méltatlankodás szintén része a show-nak. Mégiscsak nehezen hihető, hogy az imént macsó megjegyzések szenvedő alanyává vált ifjú hölgy azért hord félfenéknél végződő miniszoknyát és tolja fel a keblét az orráig, mert a kerületi katolikus középiskola pedellus nővérénél szeretne bevágódni.

Ha már a divatnál tartunk: a többi dél-amerikai országban is láttam, de itt szinte kötelező női népviselet egy új szabású farmer. Ennek derékrésze három milliméterrel a szeméremdomb felett végződik. Teljesen bizarr látvány. Mintha a nadrág fél elejét beszippantotta volna... valami. Ez a divat otthon feltehetően még nem játszik: vagy ha játszik, még nem látszik, az időjárás miatt. De gondoltam, jobb, ha előre szólok. Fiúk, lányok, készüljetek!

Kihívó öltözködésben a brazilok legalább annyira otthon vannak, mint a futballban vagy a szambában. A mutatvány legfontosabb színhelye a strand, ahová én szokásom szerint nem mentem. Viszont mindenhol máshol is ezt látni: a filmekben, az óriásplakátokon, az újságok címlapján – úgyhogy magamhoz képest szokatlanul jól informált vagyok e téren.

Először is, az általunk ismert hétköznapi fürdőruha a brazil strandon még csak nem is opció. Az errefelé elfogadott utcai viselet. A televíziós műsorvezetők például gyakorta konferálnak melltartóban, főleg a hölgyek. Na de strandra? Ki venne fel oda utcai ruhát?

A tanga ugyan már elvétve előfordul, de elég ciki. Azt inkább csak nagymamák és férfiak hordják. Igazából a szub-tanga kategóriában elevenedik meg az élet. Európában ezen a szinten már csak Délegyháza és az egykori kelet-német nudista strandok állják a sarat, Brazíliában viszont itt kezdődik az igazi verseny. Az egyik, nem is túl új keletű, fürdőruha-típus például a fio dental becenevet kapta, ami jól illusztrálja a ruhadarab dimenzióit. A kifejezés magyarul annyit tesz: fogselyem.

Ide-oda bámultunkban elég hamar fel fogunk fedezni egy alapvető igazságot: a brazil emberek szépek.

Ez a tény megint eszembe juttatja az egyik kedvenc gumicsontomat: az emberek sokféleségét. Talán emlékeztek rá, hogy Indonéziában milyen nagy hatást tett rám az ott talált sajátságos, ázsiai olvasztótégely. Brazília világszinten űzi ugyanezt a sportágat. Kiindulásnak ott van az őslakos indiánság. Aztán a portugál gyarmatosítók. Majd a gyarmati korszakban próbálkozó többi nép: a franciák, a hollandok. A rengeteg rabszolga Afrikából. Végül a legutóbbi exodusban érkező nagyobb kontingensek: a németek, az olaszok, a lengyelek, az ukránok. De itt él a világ legnagyobb emigráns japán közössége is.

A sokféle bőrszín és arc fantasztikus keveredését élőben kell megtapasztalni. Teljesen megszokott látvány az utcán, hogy egy családon belül különböző bőrszínű édestestvérek sétálnak együtt. Némelyikük egyik szülőjére sem hasonlít, hanem valamelyik nagyszülő génjei köszönnek vissza benne. Vagy pedig az ország tényleg olyan könnyűvérű, mint amilyennek látszik.

Meggyőződésem, hogy ez a sokféleség a brazilok szépségének egyik záloga. Éppenséggel nem hátrányos, ha felmenőit tekintve egy brazil lány egyszerre lehet Monica Bellucci, Claudia Schiffer és Naomi Campbell!

A férfiaknál a büszkeség dominál. Bár azzal a vaskos marhapásztor-viselkedéssel, amelyet Peruban és Bolíviában annyiszor láttam, itt nem találkoztam, azért érdemes vigyázni. A brazil férfiak türelme enyhén szólva nem végtelen. Helyi beszélgetőpartnereim által külön kiemelt potenciális veszélyforrás például az országúti előzés. Komolyan mondom. Nem ritka, hogy egy-egy különlegesen méltánytalannak ítélt előzés után az áldozat padlógázt nyom, beéri az elkövetőt, majd fegyverrel köszörüli ki a becsületén esett csorbát. Ez talán túlzottan brutálisnak hat – de hát mi mást várnánk egy olyan nemzettől, ahol még a szia is úgy hangzik: Oi! ?

Azon felül pedig: kedves férfiolvasóm, egy pillanatra légy teljesen őszinte magadhoz. Tegyük fel, hogy ígéretes első randevú után oldott hangulatban fuvarozod hazafelé az imádott leányzót. Hajatok dévajul lobog a lehúzott ablakon betóduló menetszélben. A hangulat a tetőfokához közelít. Ekkor a Suzukidat egy visszafogott színű Alfa Romeo előzi szabályosan, és a volánnál ülő, nálad sokkal jobb képű fiatalember udvariasan mosolyogva átinteget nektek, mielőtt felkapcsol hármasba. A barátnőd jól láthatóan felfigyel rá, és kacéran visszamosolyog. Te talán nem szeretnél spontán vérfürdőt rendezni?

Na látod. A braziloknak legalább nem csak a szájuk jár.

Az itteni néhány napom alatt máris behatóan tanulmányoztam a helyi televízió műsorkínálatát. Ezt egyfelől a brazil szappanoperák világszintű ismertsége indokolta, másfelől pedig az a tény, hogy eddigi szállodai szobáimban mindig volt televízió. Harmadrészt pedig, miért is kellene ezt egyáltalán megindokolnom?

A tanulmányaimat ugyanakkor kifejezetten nem befolyásolta az az információ, amelyet még Bolíviában hallottam az izraeli fiúktól, és ki tudja, miért, megmaradt bennem: eszerint a brazil tévén minden este olyan vetélkedőműsort sugároznak, amelyben a helyes válaszok eltalálása esetén modellek vetkőznek. Ez az információ már csak azért sem lehet motiváló tényező számomra, mert hiába szörfözök az itteni csatornák között órák hosszat, egyszerűen képtelen vagyok megtalálni azt a műsort.

A brazil televízió általában véve igen szomorú jelenség. A világ egyik legtöbbet tévéző közönsége a létező leghitványabb programot nézi. A rendkívül letisztult műsorszerkezet mindössze háromféle elemet tartalmaz: a bulvárhíradót, az esztrád- és vetélkedőműsort, valamint a szappanoperát. Egyéb produkciók csak emberi hiba folytán kerülhetnek a képernyőre.

A minap például, úgy dél körül, 140 fok volt árnyékban. Ahogy többször hangsúlyoztam, nekem mindenem a hőség, de ilyenkor csak azbesztruhában lehet kilépni az utcára. Ennek híján tehát szobafogságra voltam ítélve. Bekapcsoltam a tévét. A csatornaváltó gomb trükkös volt, mert csak egy irányba lehetett vele váltani, és a végén újrakezdte az egyes számú adótól. Végigszörföztem az állomásokon. Az egyiken a hangyákról szóló ismeretterjesztő filmet adtak. Az összes többin efféle alternatívák kínálkoztak: Szívküldi; Legyen milliomos; Rázd a segged!; Sabrina; Gustavo; Isabella; Leoncio; Isabella és Leoncio; Szerelem és könnyek; Kukkoljunk!; Paola; Gisele; Titkos kamera; Marianna; Julieta; Louisa; Serena; Mathilda; és végül a Rémhíradó. A trükkös gombbal fél órába telt, mire végre visszaértem a hangyákhoz, és a képernyőre tapadtam.

Izgalmas kis dokumentumfilm volt, utána negyed óráig még arra is emlékeztem, hogy mondják a hangyatojást portugálul. Viszont a film után percekig egy képernyőre merevített portugál nyelvű felirattal néztem farkasszemet, és szentül hiszem, hogy valami ilyesmit tartalmazott:

„Kedves nézőink! Az iménti súlyos baklövésért elnézésüket kérjük. Ebben a hőségben nem figyeltünk eléggé, és ifjú asszisztensünk, Sergio rossz szekrénybe nyúlt a műsoros kazettáért. Önöknek természetesen a „Hangyások és dilisek” című extrém vetélkedőt kellett volna látniuk, nem pedig ezt a szart. De igyekszünk javítani: Sergiót kirúgtuk, néhány perc múlva pedig következik a „Fernanda szerelmei” című sorozatunk 382. része. Jó szórakozást kívánunk!”

Térjünk át a vetélkedőkre. Ezekből épp csak annyit láttam, hogy kijelenthessem, megvan az új kedvenc horror-állásom: a műsor közbeni értékesítési ügynök. Ilyesmi nálunk is létezik: többek között a szebb napokat megért diszkós Cintula szokta volt a hangját adni azokhoz a rövid blokkokhoz, amelyekben élelmiszer-ajándékkosarakat meg intim betéteket reklámoznak. Az itteni kollégának viszont mindezt arcával is vállalnia kell, és élőben mosolyogni hozzá, ami sokkal gyomorforgatóbb feladat. A legnagyobb produkciót a „Gyújts rá, hogy leszokj!” című, abszurd kampány ügynöke mutatta be, aki orgazmikus sóhajok kíséretében dohányzásellenes cigarettát árult az egyik vetélkedő keresztkérdései között. Ezt nehéz lenne felülmúlni. Őt látva eszembe jutott a közmondásos kérdés: vajon mire gondolhat a közmondásos reggeli borotválkozás közben, amikor a tükörbe néz? Meg arra gondoltam, hogy ha választani kell, talán mégsem olyan rossz azoknak a potosi ezüstbányászoknak ott Bolíviában.

Ez az útinaplóm huszonötödik, jubileumi fejezete, úgyhogy ne zárjunk negatív gondolatokkal. Elvégre mához tíz napra reményeim szerint már otthon leszek!

Egy ideje érdeklődve figyelem magamat: az agyam mi mindenre képes, hogy befolyásoljon. Az utam végének közeledtével érdekes dolgokat tapasztalok. Egyre gyakrabban jutnak eszembe otthoni arcok, helyek. Kritikusabb és türelmetlenebb vagyok az itt tapasztalt dolgokkal kapcsolatban. Minden átmenet nélkül egyszer csak anyukám töltött paprikájának ízét érzem a számban. Több mint fél év után először újra álmodom magyarul. Azaz anélkül, hogy tudatosan akarnám, lélekben már készülök haza. Nem fogjátok elhinni, de még a munka gondolata sem tűnik riasztónak. Ne kérdezzétek, miért történik mindez, számomra is rejtély.

Ám ahogyan a jól megírt kalandregényekben, nálam is marad a legvégére egy újabb csavar. Hátravan még az utam két utolsó célpontja: két nagy világcsoda. No meg egy nagy ötlet is. Ezekről a jövő héten lesz szó.

HUSZONNYOLC

Percre pontosan akkor érkeztem meg Foz Do Iguacú városába, amikor a lenyugvó nap utolsó sugarai vérvörösre festették a világ legnagyobb vízesésének méltóságteljesen alárobajló falát.

Igaz, mindebből én semmit se láttam, mert a buszpályaudvar meglehetősen messze esik a vízeséstől. A lenyugvó nap azért ott is látszott, így legalább megállapíthattam, hogy azok a bizonyos utolsó sugarak a rozsdálló helyi buszokat nem festik vérvörösre.

De talán jobb is így. Banditatörténetektől visszhangzó fejjel enélkül is bizonytalan érzés este megérkezni egy brazil kisvárosba. Felkapaszkodtam egy viharvert városi járatra. Errefelé a felszállást követően egy jegyárusítóval súlyosbított zsilipen kell keresztülvergődni. A pénzügyi tranzakció végeztével egy olyan körhinta-szerű bejáraton át közelíthető meg a busz belseje, amilyen például a budapesti állatkert kijáratánál is található. Ám az itteni változat olyan keskenyre van méretezve, hogy azon csak lapjával, szambázva lehet átjutni, persze a brazilokat ez nem különösebben zavarja.

A város felé vettük az irányt. Amikor szélesebb utcákra érkeztünk, és körülöttünk kellőképpen besűrűsödtek a magas házak, akkor úgy döntöttem, hogy a belvárosban vagyunk, és megérzésből leszálltam. Ezután némi iránykorrekciós jellegű, fürge gyaloglás következett, míg végül eljutottam a valódi belvárosba. A fürgeséget nem az egyébként meggyőző fittségem indokolta, hanem a látási viszonyok és a helyi közbiztonsággal kapcsolatban táplált előítéleteim.

Rövid kutakodás után befészkeltem magam egy akciós árú szállodába, amely legalább egy dologban hasonlított az akciós árú párizsihoz: erősen közelgett a lejárati dátuma. Viszont mind az ágyat, mind a vizesblokkot, mind pedig a borostás recepcióst az emberi egészségre ártalmatlannak találtam, ezért úgy döntöttem: maradok.

Az Itaipú-gát akcióban (Brazília)

Fejlett orientációs érzékemet mutatja, hogy átellenben, a sarkon volt az internet – így, határozott névelővel. Ugyanis a belvárosi részen egyetlen másik internetkávézó létezett ezen kívül, de azt minden esetben zárva találtam. A nyilvános net ismét egy olyan terület, ahol Brazília a világ végén kullog. A helyi kínálat eddigi utam során messze a legrosszabb, az ár pimaszul magas, a sebesség még a pápuai indonéz postahivatalok állami internetjét is alulmúlja. Ez egyébként nemcsak az apró Fozban volt így, hanem az igazi nagyvárosnak tűnő Curitibában is, de azt ebben a pillanatban még nem tudhattam.

A hosszúra nyúlt internetes türelemjáték után kopogó szemmel végigbóklásztam néhány bezárt vendéglőt, majd a realitásokat figyelembe véve úgy döntöttem: este 6 óra után bizonyára nem is lenne egészséges étkezni. Negatív görbületű gyomorral tértem nyugovóra. Másnap reggel ruganyos mozdulatokkal keltem, és hamarosan elindultam csodát látni. Elgyalogoltam az útikönyv által is jelzett másik buszállomásra, hogy onnan a vízeséshez vitessem magam.

Az állomás azonban nem volt ott.

Értetlenül álltam az eset előtt, mert a végletekig bízom saját navigációs képességemben. Már-már olyan vagyok, mint Muhammad Ali, aki a legenda szerint egy ízben vadkacsára vadászott egy tavon, de elsőre mellétrafált. A rossz lövés után a bajnok hitetlenkedő arccal fordult a csónakban ülő edzőjéhez:

– Odanézz: ott repül egy döglött kacsa!

Az útikönyvem egészen friss kiadás volt, és ugye én sem tévedhettem. Következésképpen csakis a pályaudvar lehetett a hibás. Mint kiderült, pontosan ez volt a helyzet. Az addigi állomást ripsz-ropsz megszüntették, de még nem építettek újat helyette.

Ezzel Brazília is belépett azon országok hosszú sorába, amelyek különféle buszpályaudvaros trükkökkel borzolják az utazók idegeit. Immáron bátran ki merem jelenteni: világméretű összeesküvésről van szó. Éveken át utazgattam minden probléma nélkül. Tavaly azonban történnie kellett valaminek. Talán a Világbank írhatott ki egy infrastruktúra-fejlesztési pályázatot, nem tudom. Mindenesetre bármerre jártam, a mostani utamon mindenhol akadt valami galiba a buszállomások körül.

Minden ország a rá jellemző módon kezelte a helyzetet. Indiában például sokszor föl se tűnt, hogy a buszpályaudvar már nincs a helyén. A buszok továbbra is össze-vissza jöttek-mentek, és ott álltak meg, ahol a sofőrnek épp kedve tartotta. Mindenki vadul szövegelt, de senki nem tudott semmit. Azaz, minden ugyanúgy zajlott, mint azelőtt.

Thaiföldön az emberek békésen mosolyogtak, és segítőkészek voltak. A kiváló buszaikért a Volán ölni tudna. Indonéziában a helyi taxisok és kisbuszosok lobbija uralta a helyzetet. Ez abból látszott, hogy még a legutolsó kisvárosban is új buszállomást építettek, de minden esetben messze a település határán kívül, hogy odamenet újabb közlekedési eszközt kelljen igénybe venni. A fuvarosmaffia más módon is megmutatta magát: nem egyszer előfordult, hogy a városhatárban megállították a buszunkat, és jóindulatúan figyelmeztették a megszeppent sofőrt, hogy meg ne próbáljon egészen a szállásunkig elvinni bennünket. Még olyat is láttam, hogy egyetlen kis porfészekben két állomást építettek az ellenkező irányból érkező buszok számára. Persze, mindkettőt messze kint, a susnyásban, és logikátlan módon még egymástól is távol.

Dél-Amerikában ebben kérdésben is az instant pénzszerzés a fő motiváció. Általánosan elterjedt gyakorlat, hogy a viszonylag újnak mondható buszpályaudvarokon a buszjegy árán felül úgynevezett állomáshasználati díjat is kell fizetni. Ha egy állomás botrányosan régi és lepukkant, akkor is viszonylag újnak kiáltják ki, hogy a teljesen indokolatlan sarcot behajthassák. Az „Éghetetlen arc”-különdíjat a bolíviai Uyuni város viszi el. Ott buszpályaudvar korábban sem volt, most sincs és a közeljövőben sem lesz. Nincs is rá szükség. De a használati díjat ettől még beszedik. Talán abból a feltevésből indulnak ki, hogy ekkora pofátlanság láttán az ember meglepetésében még vitatkozni is elfelejt. És tényleg.

Miután egy ideig hiába kerestem a fozi buszállomást, rezignáltan elbattyogtam a turistairodába, ahol annak rendje és módja szerint felvilágosítottak. A nap viszont addigra már delelőn járt, így egy nappal elhalasztottam a kirándulást. Ehelyett elindultam, hogy beszerezzem a paraguayi vízumot.

Erre azért volt szükségem, mert közvetlenül mellettünk, a határ túloldalán található Dél-Amerika legnagyobb bevásárlóvárosa, ahol csempészett, lopott és ezernyi egyéb trükkel olcsóvá tett, de nem hamisított elektronikai árucikkek kaphatók rendkívül jutányos feltételek mellett. Szerettem volna körülnézni.

Egyébiránt rossz vicc, hogy egyáltalán vízum kell oda. Mármint nekünk: jószerivel minden más nemzet fiai úgy jönnek-mennek, ahogy akarnak. Útitársaim már Peruban és Bolíviában sem értették, hogy miért nyüglődöm annyit a felesleges papírmunkával. Én viszont megértettem, hogy milyen következményei lehetnek annak, hogy az elmúlt évtizedben az egymást váltó kormányaink módszeresen leépítették a régióban található külképviseleteinket.

Végül nem jutottam be Paraguayba. A Fozban található konzulátuson órákon keresztül képtelenek voltak megmondani, hogy az ügyfélfogadási idő kellős közepén hol a túróban tartózkodik az egyetlen olyan munkatársuk, aki vízumügyben segíteni tudna. A látogatásom egyetlen pozitívuma az volt, hogy megismerkedtem egy ott dolgozó csinos hölggyel. Segíteni ugyan ő sem tudott, viszont örömmel újságolta, hogy egy hat éve Paraguayban élő magyar informatikus a férje. Minden bizonnyal én voltam a második magyar, akit életében látott. Elárulta a vízum árát is: 45 USA dollár. Hoppá. Az útikönyvem alapján én az ingyenességben reménykedtem. Úgy döntöttem, hogy ennyiért nem fogok kirakatokat nézegetni.

Elvileg megpróbálkozhattam volna azzal, hogy egyszerűen átkelek a határon átívelő Barátság-hídon. Iszonyú tömeg közlekedik ott éjjel-nappal. Mivel a helyiek minden papír nélkül mozoghatnak, az ellenőrzés igen hézagos, ráadásul alig burkoltan faji alapú, rendszerint a kínai és arab arcokat pécézik ki véletlenszerű ellenőrzésre. A határőrök nagy valószínűséggel rám se hederítettek volna: Brazíliának ezen a részén rengeteg európai leszármazott él, engem is rendszeresen helyinek néztek. Viszont két héttel a hazautazásom előtt már semmiféle esélyt nem akartam adni egy hirtelen paraguayi tömlöctúrának, úgyhogy a gyávaság mellett döntöttem. Azon pedig azóta is gondolkodom, hogy egy magyar informatikus vajon hogyan jut arra a kreatív gondolatra, hogy a fantasztikus paraguayi számítástechnikai iparban próbál szerencsét.

Másnap délelőtt következett az Iguacú nemzeti park. Elegáns, idegenvezetős panorámabusszal vittek minket a vízesés közelébe, ahonnan kiépített ösvényen gyalogoltunk tovább. Ezúttal a csoportunkban lévő argentin állatorvosról derült ki, hogy az édesanyja magyar.

A vízesést még nem is láttuk, csak hallottuk, amikor megleptek bennünket az első koatik, vagyis ormányos medvék. Ezek végtelenül vicces állatok. Akkorák, mint egy kisebb kutyafajta. Hosszú farkuk van, mint a makiknak. Tréfás ormányuk, mint a cickányé. Összességében pedig úgy néznek ki, mint valami túlnőtt rágcsáló, pedig ragadozók. Az itteni példányok elsősorban a turistáktól szeretik elragadni a csokoládét. Minket is egyértelműen a zsákmány reményében cserkésztek be. Amikor leguggoltam fényképezni, az egyik fiatal versenyző azonnal körbeszaglászott, majd egyre csalódottabb arccal átkutatta a fotóstáskámat.

A következő kanyarban aztán elénk tárult a vízesés. Mint mondjak: csalódás volt.

Én tényleg a világ legnagyobbjára számítottam: valami elképesztőre, valami leírhatatlanra. Ez meg itt – na jó, nem volt éppen apró, de mondjuk nagyjából akkorának tűnt, mint egy kiadós csőtörés Szabóéknál a kilencediken.

Ekkor a vezetőnk mesélni kezdett, és gyorsan tisztázódott a félreértés. Az egyik legkisebb vízesést láttuk – a 275 vízesés közül. Vezetőnk szerint összesen ennyi darabból áll a több kilométer hosszú Iguacú. Én lustaságból nem számoltam utána, de ahogy haladtunk előre az ösvényen, valóban úgy nőtt egyre nagyobbra az óriás. Hamarosan már többszintes, sárgán és fehéren habzó függönyöknél tartottunk, amelyek csak úgy ontották magukból a vizet és a párát. A levegőbe verődő cseppek miatt rövid idő alatt bőrig áztunk, viszont ugyanezen okból mindenfelé szivárványhidak vettek körül bennünket.

A vízesés nagyobb része a határfolyó argentin oldalán található, ez azonban turisztikailag nem előny az argentinoknak, mert így a brazil oldalról szebb a látvány. Amikor már előttünk is és mögöttünk is egészen a látóhatárig zuhogott a víz, akkor kezdtem csak ráérezni, hogy mekkora is valójában az Iguacú. Valaki bizonyosan kiszámolta már, vagy legalább hasra ütve bemondta, hogy hány liter víz folyik le rajta mondjuk egy nap alatt. Nem tudom az eredményt, de nagyon sok nulla lehet a végén. Ha egy hasonlattal akarom érzékeltetni a helyzetet, akkor azt mondom: a világhírű Niagara, amelyet szintén volt szerencsém látni, simán elférne az Iguacú bal felső zsebében.

A túra fináléja egy Ördögszoros nevezetű helyen van, persze ott, ahol a legnagyobb fesztivál tombol. Különböző irányokból lezuhanó, elképesztő tömegű vízfalak csapnak itt össze. Amikor fújni kezdett a szél, akkor a folyamatos, vízszintes eső miatt még a szemünket is alig tudtuk nyitva tartani. Amatőr felszerelésemmel esélyem sem volt a fényképezésre.

A gyalogút egy kiépített pallósorban végződik, amely egészen az egyik meredély széléig vezet. Ha ott megállva körülnézünk, akkor a látómezőnket teljes egészében a vízesés tölti ki. A látványt pedig olyan fantasztikus, minden irányból érkező hangorgia festi alá, amelyet sehol máshol a világon nem lehet hallani. Csupán a víz hangja ez, de a térbelisége, a kézzelfoghatósága minden bizonnyal megadó pityergésre késztetné a Dolby Surround Sound csapatának harcedzett hangmérnökeit.

Nem vagyok babonás, de az élmény megbabonázó. Meg tudom érteni, hogy az amúgy fejlett kézügyességgel rendelkező természetnek 120 millió évre volt szüksége a mű megalkotásához.

Talán ez a kivételes szépség zavarhatta meg a hely első ismert európai látogatóját is. A zordon spanyol katona, Nunez Cabeza de Vaca kapitány 1542-ben bukkant rá az Iguacúra. A vélhetően tátott szájjal végrehajtott terepszemléje közben annyira magával ragadta a látvány, hogy a leírások szerint kis híján ő maga is lezúgott az egyik zuhatagon. Az lett volna csak az igazi vízesés.

Az előző írásomban két csodát ígértem nektek. Az Iguacú volt közülük az egyik. Utána a másik, egy emberi alkotás következett.

Az Iguacúval átellenes irányban, Foz városától északra található az Itaipú gát, amely egyúttal a legnagyobb erőmű a világon. A brazil-paraguayi koprodukcióban készített, egész estét betöltő alkotás mindössze négy esztendő alatt épült fel. Ezt a teljesítményt érdemes lenne a Vatikán figyelmébe ajánlani, mert kimeríti a csoda legszigorúbb definícióját is. Gondoljatok bele: ez a két ország ritkán áll a nemzetközi hatékonysági statisztikák elején, kivéve, ha valaki fejjel lefelé nézi a lapot.

Az itteni munkamorál felületes ismeretében úgy érzem, már az is figyelemre méltó teljesítmény, hogy a derék szakemberek nem felejtettek el tollat vinni az építkezést elhatározó államszerződés aláírására. Ami pedig utána következett, az az egykori KGST legambiciózusabb termelési riportjait is feledteti. A Parana folyót ideiglenesen elterelték, hogy a főmederben felépíthessék a gátat. Ezt követően elzárták az összes zsilipet, és két hét alatt nagy kiterjedésű tóvá duzzasztották a folyó rávezető szakaszát. Indulhatott a menet.

A röviden elmondható és egyszerűnek hangzó munkálatok egycsapásra tudományos-fantasztikus irodalommá válnak, mihelyt valós számokat adunk hozzájuk. Figyeljetek. Az építkezés közben annyi földet mozgattak meg, amelyből kétszer föl lehetne építeni a riói Cukorsüveg-hegyet. A felhasznált betonból 210 Maracana stadion telne ki, pedig az nem egy Lego-méretű épület. A vas- és acélanyag 380 Eiffel-toronyra lenne elegendő. Mindent egybevéve a történelem legnagyobb építkezési projektje volt az Itaipú-gát: olyan ütemben dolgoztak az építők, mintha 55 percenként húznának föl egy húszemeletes házat.

Az eredmény magáért beszél. Még ha a legnagyobb részt, a főcsatornát nem vesszük bele a képbe, akkor is. Csak a többlet-vízmennyiség elvezetésére szolgáló túlfolyó-rendszer kapacitása akkora, hogy a néhány bekezdéssel feljebb dicsőített Iguacú átlagos hozamának negyvenszeresével képes megbirkózni. A hazaérkezésem után ezt az adatot feltétlenül közölni fogom a fürdőszobai lefolyónkkal, az ugyanis már egy óvatos tusolás vízhozamával is hosszas küzdelmet szokott folytatni.

A tanulságos adatok olvasgatása közben azon kaptam magam: egyre inkább sajnálom, hogy nem ismerhetem meg személyesen is azt a találékony figurát, aki ezeket az összehasonlításokat a brosúra számára kitalálta.

Curitiba: európai hangulat dél-amerikai színekkel (Brazília)

Brazília és Paraguay egyébként nemcsak az Itaipú építése közben cáfolt rá az őket érintő rosszindulatú általánosításaimra. Az erőmű azóta is professzionális vállalkozásként üzemel. A tulajdonosok megosztoznak a termelt áramon: Paraguay például a teljes energiaszükségletének 95%-át innen fedezi. Szerintem ez a majdnem kerek szám úgy jött ki, hogy a 100%-ba belekalkulálták az elemes zsebrádiókat és a dinamós bicikliket is.

Az üzemeltető cég saját buszán, ingyen körbefuvarozza a látogatókat a telep területén. A látványra nehéz lenne szuperlatívuszokat aggatni: végül is egy hatalmas, meglehetősen csúnya betonmonstrumról van szó. A méretek miatt azonban érdemes elmenni, és megnézni a gátat, közben pedig arra gondolni, hogy ha szépségben nem is, teljesítményben és kapacitásban egy emberi alkotás is felveheti a versenyt a természet munkájának eredményével.

A csodajáró nap végén az emberi teljesítőképesség határait tettem beható vizsgálat tárgyává. A színhely egy churrascaria volt, a brazilok nagyszerű nemzeti intézménye.

A szó tartalom szerinti magyar fordítása a „degeszde” lehetne, a churrascaria ugyanis speciális helyi étteremtípus. Méltányosnak mondható fix ár ellenében először egy orgiasztikus zöldség- és köret-svédasztalról válogathatunk, korlátlan fogyasztással. Kisvártatva az asztalok körül sürgő-forgó pincérekre leszünk figyelmesek. Nem üres kézzel járnak, szörnyű vendégoldal reng araszos vállukon. Az inkvizíciós kínzóeszközökre emlékeztető, termetes, véres vasrudakon különféle módon ízesített és kisütött fél dinoszauruszokat hordoznak körbe. Mindegyik asztalnál megállnak, és kihívó mosolyt villantanak az ott ülőkre, kívánságra pedig a tányérjukra kanyarintanak egy-egy fickós szeletet a hústömbből. A továbbiakban ez az egyszerű koreográfia ismétlődik egészen addig, amíg végül elismerjük vereségünket, és az asztalkendőt fehér zászló gyanánt meglengetjük a fejünk fölött.

A szimpla forgatókönyvet az teszi különlegessé, hogy a brazilok a világ legínyencebb húsevői közé tartoznak. Főleg a marhahús az, ami csak számítógéppel meghatározható mennyiségben és verhetetlen minőségben áll a rendelkezésükre. Sokfelé ettem már autentikus steaket, és mi magyarok is joggal vagyunk büszkék húsos hagyományainkra. De ez itt külön kategória.

Azt mondják, a nyers hús minőségén múlik minden. Ahogy egy itteni ismerős megjegyezte: az elkészítés során már csak rontani lehet rajta. Eszembe jutott, amit egy holland barátomtól hallottam. Az ő amszterdami lakásának közelében egy argentin húsbolt üzemel. A városban lakó dél-amerikaiak szertartásos rendszerességgel látogatják a helyet, hogy ne kelljen a középszerű európai húsra fanyalodniuk. A helyzet komolyságát mutatja az is, hogy Brazíliában az igazán minőségi húst erre szakosodott, úgynevezett húsbutikokban szerzik be az emberek.

A churrascariákat bölcs megfontolással általában a sürgősségi betegellátók közelébe telepítik. Az étterem kijáratánál extra teherbírású tolókocsik állnak készenlétben, hogy a magukról megfeledkezett gasztronómiai áldozatokat gyors tünetenyhítő kezelésre lehessen szállítani. Vagy legalábbis én örültem volna annak, ha akkor és ott ezek a szolgáltatások elérhetők. Az együltő helyben végrehajtott, meglehetősen statikus ámokfutásom több órásra sikeredett. Utólagos számításaim szerint ez idő alatt a teljes magyar ridegmarha-állománnyal felérő gulyát pusztítottam el, valamint bepótoltam az elmúlt 25 esztendő elmulasztott disznóöléseit. A baromfiakról és egyéb kiegészítő táplálékokról inkább ne is tegyünk említést.

Miután a vérem más testrészekben küzdött a hirtelen megszaporodó feladatokkal, a fizetés után könnyű fejjel, kifehéredett szemekkel, delírium közeli állapotban támolyogtam ki az utcára. A hasamat kacsázó léptekkel toltam magam előtt, mint egy mindenórás kismama vagy egy bajor turista a siófoki strandon. Átkoztam a napot, amelyen feltalálták a szarvasmarhát. Eltökéltem, hogy a minden bizonnyal rövid hátralévő időmben már kizárólag intravénásan fogok táplálkozni. Csak most az egyszer jussak haza!

Hazajutottam. A következő két nap során aztán valóban nem vettem magamhoz szilárd táplálékot. Persze addigra már Curitibában jártam, és a nemzetközi hátizsákos kapcsolatok előnyeit élveztem. Történt ugyanis, hogy az angol Dave, akivel Peruban és Bolíviában utaztam együtt, még Ausztráliában megismerkedett egy idevalósi brazil lánnyal, Scheilával. Amikor később megtudta, hogy én majd arrafelé megyek, emailben beajánlott neki. Scheila azonnal írt nekem, és ismeretlenül is nagyon kedves volt. Odaérkezésemkor pedig a nővérével együtt gondjaiba vett. Nos, maradjunk annyiban, hogy két brazil lány pártfogásában lenni, az meglehetősen kellemes módja az országgal való ismerkedésnek.

Curitibából az utolsó dél-amerikai estémen visszabuszoztam Sao Paulóba. Másnap repültem Európába, így a városra sajnos nem maradt időm. Mindössze a főtér, a Praca Republica környékét tudtam bejárni. Azt is csak éjjel és hajnalban, amikor az egyébként minden bizonnyal hangulatos parkos terület monstre menhely-illemhely komplexummá lényegül át.

Reggel egy lelkésznek tanuló, fiatal német kórházi nővér mellett ültem a gépen. Tabea volt a neve, és nehéz lett volna vele veszekedést provokálni. Kedélyesen elbeszélgettünk. Kiderült, hogy német misszionáriusokat látogatott Brazíliában. Megkérdeztem tőle, hogy az ilyen vizitek alkalmával mit szokott vinni a végeken dolgozóknak. Kapásból rávágta: gumimacit!

Kitört belőlem a nevetés. Valami általánosabb választ vártam: gyógyszert, vallásos irodalmat, irodai eszközöket, ilyesmit. Ehelyett megtudtam, hogy a nővérke körülbelül 40 csomag gumicukorral érkezett az országba, a határon majdnem lekapcsolták a kereskedelmi mennyiség miatt. Tabea elmagyarázta, hogy nemcsak Brazíliában, hanem világszerte a gumimaci vezeti a német misszionáriusok kívánságlistáját.

Emlékeztek még az indonéziai óceánjáró hajók zuhanyzójának kreatív belső tervezésére? Már ott megmondtam, hogy a németeknek igenis van humorérzékük.

Frankfurtba megérkezni viszont egyáltalán nem volt vicces dolog. Leszálláskor a fedélzeti televízión búcsúzóul kiírták a külső hőmérsékletet. Nyilván valamilyen szoftverhiba folytán, de egyjegyű szám jelent meg a képernyőn. Tanácstalanul ültem a helyemen. Arra gondoltam, hogy előző hajnalban a Sao Pauló-i főtéren 22 fokot mutatott a digitális kijelző – és valóban hűvös volt egy kicsit. Ezek után az itteni, állítólagos 6 fokot még koncepció szintjén sem tudtam elképzelni. Szerencsére egyelőre nem is kellett foglalkoznom a gondolattal, mert a gépből kisétálva a kellemesen langyos tranzitváróban találtam magam.

Ami késik, nem múlik.

Röpke másfél óra múlva már újra leszállóban voltam, ezúttal Amszterdam repülőterén. Vasárnap volt, reggel nyolc óra, a máskor oly frenetikus Schiphol békésen, elhagyottan szunyókált. A szokottnál jóval gyorsabban átzsilipeltem a vámon, begyűjtöttem a csomagomat, és kisétáltam a terminál buszmegállójához. Meglepve láttam, hogy az itteni elektronikus jelzőtábla is meghibásodott: 7 fokot írt ki.

Na ne vicceljünk már, nyugtatgattam magam. Hát 7 fok a hűtőszekrényben van! Történetesen éppen most utaztam körbe a világot, ennél fogva pontosan tudom, hogy a hőmérséklet mindenhol egységesen 20 foknál kezdődik. És némi gyakorlattal abban még fázni is lehet.

A szervezetem azonban percek alatt leszámolt az illúzióimmal. Mivel folyamatos nyárban és végig melegben utaztam, az eltelt hónapok alatt teljesen elszoktam attól, hogy a testemnek hőt kell termelnie. Mire megtettem a megállóhoz vezető 30 méteres utat, a lábaim dideregtek a vastag bakancsban. Az ujjaim úgy elgémberedtek, hogy nem tudtam kicsomózni egy masnit a hátizsákomon. Mindez 7 fokban, szélmentes napsütésben. Amikor megérkezett a fűtött busz, pánikszerűen felmenekültem rá.

A hollandiai megálló eredetileg szintén nem szerepelt az útitervemben, utolsó pillanatban született improvizáció eredménye volt az is. Történt ugyanis, hogy a légitársaságok addig-meddig pingpongoztak a jegyemmel, hogy a végén a hazaúton maradt néhány üres napom Németországban. Noha ismertek, és ezért jól tudjátok, hogy álmaim netovábbja a kies Ruhr-vidék, mégis úgy döntöttem: a budapesti járatig hátralevő időt inkább Hollandiában szeretném eltölteni.

A busz végállomásán David fogadott, az a holland srác, akivel egy negyedévvel korábban Indonéziában utaztunk együtt. Jót mulattunk azon, hogy annak idején egy hónapig gyakorlatilag együtt éltünk, és mégis most láttuk először egymást hosszú nadrágban, zokniban és cipőben. David elmesélte, hogy a decemberi hazajövetelekor ugyanúgy meg kellett küzdenie a saját lekapcsolt hőháztartásával, mint most nekem. Azzal biztatott, hogy néhány héten belül jobban leszek. Hát köszönöm szépen.

Napközben igyekeztem fokozatosan hozzászoktatni magam az európai kora tavasz képtelen ötletéhez. Vajon hogyan gondolhatják úgy intelligens emberek, hogy ilyen ítéletidőben értelmes szórakozás egy parkban sétálni, biciklizni vagy görkorcsolyázni?! A padokon üldögélők szemérmetlenül úgy tettek, mintha a halovány napfürdő jól esne nekik így, a fagyhalál szélén.

Amikor elindultam a nagy útra, úgy gondoltam, hogy a végén majd hazajövök Európába. Most viszont egyszerűen nem értettem, hogy mit keresek itt. Vajon hol rontottam el a dolgot?

Hála istennek, estére beltéri programunk volt: a Máté Passió megtekintése a híres Concertgebouw nagytermében. Ide már régóta szerettem volna eljutni. A darab ugyan kissé hosszú, pláne kétnapnyi nem-alvás után, viszont annál időszerűbb. David előre megszervezett mindent: beszerezte a jegyeket, meg nekem normális öltözéket, amiben egy ilyen helyre beléphettem, hiszen abban egyetértettünk, hogy a hátizsákomban található valamennyi ruhakombináció egyaránt kevéssé Bach-kompatibilis.

A koncert kitűnő volt. A végén a közönség felállva visszatapsolta az előadókat. Lelkesen elhatároztuk, hogy külön is gratulálunk a szólistáknak. Megkerestük az öltözőket, majd az ügyelő útmutatása alapján bekopogtam az egyikbe.

Amikor kinyitotta az ajtót, a párom, Noémi, meglepetésében felkiáltott.

Ez volt hát az ötlet, amelyet a múlt héten beharangoztam nektek. Szerencsénk volt, és a néhány nap alatt rohammunkában megszervezett akció tökéletesen sikerült. David mindent elintézett, én gondosan hallgattam a tervről, a gépem időben megérkezett, és Noémi sem vett észre a színpadról, hanem gyanútlanul végigénekelte az előadást. Nagyon boldog voltam, mert már sokszor álmodoztam arról, hogy egyszer valami nagy és meggyőzően romantikus mutatványt fogok előadni neki.

Az utamnak sem tudok ennél jobb befejezést elképzelni, úgyhogy most kell hazamenni. A naplóból csak az epilógus van hátra, de azt már otthon vetem papírra.

EPILÓGUS

– Szuper: tessék vetkőzni!

Na végre.

Sok minden megtörtént már az útinaplóm rövid, de annál mozgalmasabb élete során, de majd négy hónapos késést eddig még nem kellett megmagyaráznom. Most illene, de a jobbik énem azt súgja: mégse fogjak bele. Legyünk realisták: nem remélhetitek, hogy a szokásos, nyúlfarknyi terjedelem módot ad az eltelt időszak részletes bemutatására. Késtem, na: maradjunk ennyiben. Nehéz a visszatérés. És ezzel térjünk is vissza a saját visszatérésemhez.

A hagyományos magyar vendégszeretet az idegenből hazaszakadt honfitársainkra is kiterjed. Ennek azt követően vehettem tanújelét, hogy elindulásom után hét hónappal egy elegáns, diszkrét csattanás köszöntött a hazám kicsiny darabkáját borító ferihegyi aszfalton.

A szokásos bevezető buszutat követően az Elég Bután Tervezett Újabbkori Repülőtér (EBTÚR) emlékéremre föltétlenül esélyes 2. terminál folyosóján kötöttünk ki. Az első ízben Budapestre érkező utasok meglepetten tapasztalták, hogy az emeleti folyosóról a kézipoggyászukkal együtt le kell fáradniuk a földszinti útlevélkezeléshez – mozgólépcsőt azonban nem vehetnek igénybe, mert nincsen.

Már többször megfigyeltem az ilyenkor esedékes reakciókat, és minden alkalommal fölöttébb szórakoztatónak találom, amint a másféle kiszolgáláshoz szokott nemzetközi légiutas-közönség először nem hiszi el, hogy a karakán magyarok tényleg lépcsőt fognak mászatni velük. Zavarodottan topognak, keresgélnek, a fejük fölé kifüggesztett magyarázó táblákat fürkészik. Idővel azonban be kell látniuk, hogy nincs más hátra: betolják kerekes fedélzeti bőröndjük nyelét, leveszik a ráaggatott duty-free szatyrokat, és felmálházva nekivágnak a lépcsősornak.

Korántsem teljes körű ismereteim alapján állítom, hogy a magyar reptér megálmodói egyedülállót alkottak. Kisméretű, mozgólépcsőt nem igénylő repterek máshol is vannak: ám ott egyetlen szinten megoldják az érkezést és az útlevél-ellenőrzést. A nagyokon pedig automata vonatok, mozgólépcsők és mozgójárdák szállítják az utasokat – és főleg kézipoggyászukat – a terminálok és emeletek között. Megfelelő körülmények között mindkét megoldásnak van létjogosultsága – ám ilyen bátor, spártai kombinációjukkal csak Budapesten találkoztam.

Az útlevélzsilipnél három-négy járat összetorlódott közönsége várakozott. Az emberek igyekeztek kulturáltan sorba állni, de az apró előtérben többszörösen visszahurkolódó sorok egyre kevesebb esélyt adtak erre. A tömegre tekintettel ezúttal két pultot is kinyitottak. A nyolcból. Vagy talán csak hatból, mindegy. A többi pult amúgy szintén szolgálatban lévő határőrei a közelben bóklásztak vagy gondtalanul beszélgettek. Egy idő után aztán az egyiküknek feltűnt valami. Talán az emberszag kezdett besűrűsödni. Mindenesetre ez a legéberebb egyenruhás megmozdult, és a pultja felé indult. Arcán annak az állami hivatali tisztviselőnek a félreismerhetetlen világfájdalma ült, akit egy arcátlan ügyfél magántelefonálás közben merészelt a piszlicsáré ügyével megzavarni.

A harmadik pult megnyitásával néhány pillanatra éles helyzet alakult ki: olyan, amelyik elválasztja a harcedzett férfiakat és nőket a nyámnyila jóléti kispolgároktól. A magyar utasok egy szemvillanás alatt felismerték a lehetőséget, és egymás hegyén-hátán átgázolva igyekeztek ezt a felismerést gyakorlati előnyre váltani. Mire az én müncheni járatom fegyelmezetten sorakozó bajorjai feleszméltek, a tatárjárás el is ült. Az új, és egyben leghosszabb sorban már a helyosztó meccseket játszották. A tüzes szemű küzdők szinte kivétel nélkül magyarok voltak. Ezen a pályán rajtunk kívül csak néhány, a történelem kihívásai által hasonlóan éles ösztönűvé csiszolt délszláv idegenlégiós tudott labdába rúgni.

A hosszú útlevélkezelésnek van egy kétségtelen előnye: utána kevesebbet kell várni a csomagokra, mivel az előzetesben töltött időt is beszámítják. Nemsokára meg is jött a bőröndöm, és a zöld kapu felé vettem az irányt. Az akadálytalan kijutáshoz már évekkel ezelőtt kidolgoztam a nyerő technikát. Délceg tartásban, közepes sebességgel gyalogolok, egyenesen a határőrök felé. Megjelenésem abszolút magabiztosságot sugall: semmi sunnyogás. Mindehhez még bátor, laza félmosolyt is öltök. Ez így együtt általában meggyőzi a fiúkat, hogy nem nálam érdemes csempészett konyakot vagy cigarettát keresni.

A hét hónapos kihagyás sajnos nem múlt el nyom nélkül. Alig fogtam bele a nagyívű produkcióba, az egyik határőr máris lefülelt. De itt még jókedvemben voltam:

– Jó napot kívánok. Kérem az útlevelét. Ide tegye föl a bőröndjét. Honnan jön?

– Az útlevél-ellenőrzéstől.

– ?!!

– …akarom mondani Amszterdamból, Münchenen keresztül.

– Csak Hollandiában járt?

– Nem, Münchenben is. Amúgy pedig egy hosszabb útról érkezem.

– Honnan?

– Amszterdamból. De először Ázsiában voltam.

– Nocsak, most látom, hogy maga többször járt Thaiföldön!

– Így van, bár ezúttal csak egyszer.

– ?!!... ...ööö, na de milyen célból?!

– Hm. Mondjuk, szeretek utazni.

– Aha. ...És Thaiföldről ment Hollandiába?!!!

– Nem, oda Dél-Amerikából mentem. Ahova viszont szintén nem Thaiföldről érkeztem.

– ...

– ? :)

– ... Áháá!!!!!

A határőr arcán ebben a pillanatban felragyogott a nap. Szeméből ekkor olvastam ki a mostani írás kezdőmondatát. Mondani persze nem mondta ki ezt. Helyette hosszas beszélgetésbe elegyedtünk, amely végül háromnegyed órán át tartott. Ezalatt furfangos keresztkérdésekkel percenként visszatért az őt érdeklő egyetlen témára: hát persze, hogy a kábítószerre.

Be kellett látnom, hogy a viccesnek szánt bemutatkozásom nem sikerült: a Thaiföld – Dél-Amerika – Hollandia útvonal túlontúl ígéretesnek tűnt a jó szimatú tiszthelyettes számára. Emberünk ízekre szedte valamennyi csomagomat. Az első percek kudarca után két segítséget hívott, és hárman kutakodtak tovább. Alaposságuk nagy hatást tett rám. Letekerték a fogkrémes tubus kupakját, és beleszagoltak. Kivették a fényképezőgépemből az elemeket. Egyenként megvizsgálták a pénztárcámban talált számlákat és banki bizonylatokat.

A poggyászomban egyre mélyebbre merülő mini Columbo ambiciózus terve, amely szerint a rajtam eszközölt, méretes fogás révén lesz majd törzsőrmester, fél óra elteltével már egyértelműen dugába dőlni látszott. Én addigra visszanyertem a hidegvéremet, és barátságosan mosolyogtam az egyenruhákra. Már a leges-legelején közöltem velük, hogy tiszta vagyok, mint a ma született bárány. Így is volt: talán életemben nem fordult még elő velem, hogy ennyire nem volt nálam semmi felróható. Még egy kazettára másolt CD sem.

Utolsó erőfeszítésként kiüríttették velem a zsebeimet. Semmi eredmény. Ekkor a főhatárőr eltűnt, majd a kezében két textildarabkával tért vissza. Az egyiket végighúzta a kiürített hátizsákom alján, a másikkal nekem kellett megtörölni a homlokomat. A mintákkal a kezében újra otthagyott. Öt perc múlva került elő ismét, és csalódottságát egy rövid tőmondattal igyekezett palástolni:

– Viszontlátásra.

Az utazás során nem ekkor pakoltak ki először, hiszen például a hírhedt szeptember 11. után röviddel is többször repülnöm kellett. Viszont ellentétben azzal, amit minden más reptéren tapasztaltam, itt a művelet után a kutakodók egyike sem ajánlotta föl, hogy segít visszapakolni. Egyszerűen faképnél hagytak, a hegybe dobált ruhákkal, cipőkkel, könyvekkel, leltározott számlákkal együtt, lecsavart fogkrémes kupakostól.

Otthon, édes otthon.

Az előtérben kisvártatva bekövetkező családi fogadtatás azonban eltüntette a keserű ízt a számból. Fürge tempóban elhagytuk a fogadóépületet. Pesten ugyan jóval kellemesebb volt az időjárás, mint aznap délelőtt Amszterdamban, ennek ellenére vacogtam. Ahogy utána még napokig, egyedül az üres lakásban, hiszen Noémi még javában röpködött. Minden együtt állt egy depresszió közeli állapot hatékony és gyors előidézéséhez. Gyanítom, az mentett meg tőle, hogy minden tekintetben lendületesen folyó ügyek közepébe csöppentem, így nem maradt időm az önsajnálatra.

Nem mondanám, hogy hét hónappal korábban egy buddhista kolostor békességét sugárzó Magyarországot hagytam magam mögött, a mostani állapotok viszont megdöbbentettek. Választási kampány címén országos fegyverkezés folyt, bár egyelőre csak verbális szinten. Értetlenül figyeltem, hogy a saját baráti társaságom tagjai is egyre inkább kerülték beszélgetéseik során a politikát, amelyről az emberek mind nagyobb része képtelen volt felkorbácsolt érzelmek nélkül nyilatkozni. Utam során több helyütt futottam választási korteskedésbe. A most megtapasztalt itthoni stílus leginkább Dél-Amerikára emlékeztetett, ahol az évtizedeken át egymást váltó katonai junták érezhetően nem tettek jót az emberek kulturált vitaképességének. A közhangulat sajnos idehaza is érezhetően romlott.

Hazaérkezésem másnapján jelentkeztem a munkahelyemen. A munkatársaim végtelen türelemmel figyelték botladozásomat az európai munkahely régi-új, furcsán ismeretlen világában. Az első hetekben szánalmas teljesítményt nyújtottam, viszont iszonyúan meg kellett küzdenem érte. Az erőmet meghaladónak bizonyult bármilyen feladat, amely a buszjegyvásárlásnál, ételrendelésnél vagy szállásfoglalásnál nagyobb mértékű szellemi koncentrációt igényelt. A koncentrációs képességem 15–20 perc után lehanyatlott, ami az első osztályos általános iskolás gyerekek átlagteljesítményének felel meg.

Másfelől viszont naponta megteltem olyan érzésekkel és gondolatokkal, amelyek korábban nem köszöntöttek rám. Rádöbbentem, hogy az elmúlt hét hónapban nemcsak távol voltam, hanem szinte egy másik világban éltem egy másik életet.

Új keletű itthoni idegenségemnek eleinte mindenki számára jól látható külső jelei is voltak. A kívülálló zavart mosolygása a nem értett aktuális poénokon. A kedvesen bárgyú tekintet, mint akit mennyiségi törköllyel érzéstelenítettek a tanyasi fogászaton. Ezek az árulkodó személyiségjegyek később lekoptak ugyan, de még mindig érzem, hogy belül csak lassan, fokozatosan szokom hozzá ahhoz, hogy újra itt vagyok.

Azok az érdekfeszítő események, amelyek az elmúlt hét hónapban alapot adtak igényes szórakoztatási törekvéseimnek, itthon sem kerülnek el. Az élményszámba menő bevásárlásokkal, az otthoni ínyenc tésztafőzéssel, a műfajteremtő CD-hallgatási technikámmal, a hetenkénti, kultikus jelentőségű tankolással és a többi, hasonlóan eredeti, megrázó erejű történettel nyilván hosszú másodperceken át a monitor elé szögezhetnélek benneteket. Ám tisztában vagyok azzal, hogy valahol mélyen nem erre vagytok kíváncsiak.

Ti a Nagy Tanulságot szeretnétek hallani.

Valami mélyenszántó, remélhetőleg érzelmeket is felkavaró meglátást. Ami szétfeszíti a műfaj kereteit, és lángoszlop gyanánt világítja be az útleírások epilógusainak szokásos, mosolygósan sekélyes világát. Az útinaplómon szocializálódott olvasó magas szintű minőségi elvárásokkal bír, és odafigyel a részletekre. Számára bizonyára nem közömbös a szerző motivációja, amikor a budaörsi benzinkút esti tömegében hagyománytörő leleménnyel egy bal oldali kúthoz áll a Citroennel, amelynek közismerten a jobb oldalon van a tankcsöve. De bármily hátborzongató stratégiába illeszkedjen is az effajta cselekedet, egy világutazást lezáró esszében nem megfelelő téma.

A messziről jött ember azt mond, amit akar. Ám legjobb, ha azt mondja, amit az olvasó momentán tudni szeretne: „Na de mégis, miért csináltad? Mi a konklúzió?”

Meglepődve tapasztaltam, hogy ahányotokkal csak találkoztam a hazaérkezésem óta, mindannyian ugyanazt a két kérdést tettétek fel. A tanulságra vonatkozó az egyik. A másik pedig így hangzik: „És hol volt a legjobb?” Ugyanez cizelláltabb verzióban: „Ha ki kellene választanod egyetlen helyet vagy eseményt, ami a legnagyobb hatást tette rád az utad során, melyiket választanád?”

Az ilyen találkozások alkalmával eddig többnyire kiábrándítottam a kedves érdeklődőket, mert egyik kérdésre sem tudok válaszolni. Ugyanakkor elgondolkodtató, hogy bő fél év hosszú naplóbejegyzései után az olvasóim milyen kétségbeesetten próbálnak úgy kérdezni, hogy az csak rövid válaszra adjon lehetőséget. Lehet, hogy nem is elsősorban a terjedelemről van szó, hanem az érdeklődők egyszerűen úgy érzik, hogy a rengeteg rizsa után jó lenne legalább néhány alapkérdésben egyértelmű információhoz jutni.

Az utóbbi hetekben végre-valahára a változás friss szellője lengi be ezt a kényes frontot.

Rangsort továbbra sem állítok a meglátogatott helyek között. Erről csak annyit tudok mondani, hogy az Ázsia iránti rajongásomon cseppet sem változtatott az a körülmény, hogy ezúttal két másik kontinensen is vándorolhattam egy kicsit. Továbbra is a Kelet az igazi. A tanulságot illetően viszont dereng valami, amire ugyan nem fognak filozófiai iskolát alapítani, de saját kis felismerésnek talán megfelel.

Miután mindketten hazaérkeztünk, és újrakezdtük az itthoni életünket, Noémivel végiglátogattuk a családot, megint dolgozni kezdtem, és újra találkoztam a barátokkal. Eközben azon kaptam magam, hogy két, jól elkülöníthető csoportba tudom osztani az ismerőseimet. A hovatartozás nem függ a családi állapotuktól, a munkájuktól, a nemüktől, a koruktól vagy éppen az anyagi helyzetüktől. Hanem csakis attól függ, hogyan látják és élik a saját életüket.

Az egyik csoportba tartozók tipikusan úgy reagáltak, hogy elmesélték, velük mi minden történt az eltelt idő alatt. Jól tették, hiszen az útinaplóm jóvoltából ők sokkal többet tudtak rólam, mint én őróluk. A másik csoportba tartozók ellenben azzal fogadtak: jé, már itthon is vagy? Olyan, mintha tegnap mentél volna el. Semmiből nem maradtál ki: itthon semmi érdekes nem történt.

A saját kis tanulságom így hangzik: a kettő közül az első csoportba kell tartozni.

A hét hónap alatt ez nekem könnyen ment, hiszen életem legnagyobb álmát váltottam valóra. De az utam legnagyobb áldása az lesz, ha hozzásegít ahhoz, hogy a továbbiakban a földrajzi helytől és a napi átlaghőmérséklettől függetlenül így éljem az életemet. Ezt a nagyszerű öntanácsot már ösztönös latinsággal is megfogalmaztam magamban: carpe diem. Kiváló, eredeti gondolat. Föltétlenül érdemes volt körbeutazni érte a Földet.

Nektek is ezt kívánom.

Köszönöm szépen!

Ahogy az ilyenkor lenni szokott, ez a könyv sem készülhetett volna el, ha csak én dolgozom rajta. Sőt, akkor egészen bizonyos, hogy nem lett volna belőle semmi.

Sokan sokféle módon segítettetek. Tudjátok, hogy kik vagytok, de azért néhányotoknak külön köszönettel tartozom:

- A két Gábor és Balázs: amiért munkáltatóként egyfelől kikényszerítettétek, másfelől lehetővé tettétek, hogy egyáltalán nekifogjak a nagy álom megvalósításának

- Noémi: tudod, miért

- Eszpee és InSay: a hathatós technikai támogatásért, hogy a hírlevél megszülethessen

- az olvasótábor: amiért az út során egyre többen lelkesedtetek és lelkesítettetek

- Ruud, Martin, David, Dave, Eran és Doron: az együtt átutazott hetekért

- Aravind, Jocó, Mary, Amy és Scheila: a szállásért és gondoskodásért Indiában, Malajziában, Indonéziában, Ausztráliában és Brazíliában

- Zoli és Levi: a prototípus önkéntes ékezetesítéséért, tördeléséért és könyvkötéséért, amivel beültettétek a bogarat a fülembe

- Kinga: a végleges ékezetekért, a végtelen türelemért, a feladni-nem-hagyásért, a szervezésért, a kapcsolatokért meg a rengeteg más segítségért

- Eszter: az okos megjegyzésekért és az értő lektorálásért

- Attila: azért, hogy az anyag formailag is könyvvé alakult

- Tekla: a végső nyelvi csiszolásért

- Kelt: az e-könyves bevezető kurzusért

Végezetül köszönöm neked, kedves olvasóm, hogy elolvastad ezt a könyvet, és ezzel az egy megvalósult álomból kettőt varázsoltál. Remélem, hogy örömödet lelted benne!

Ha tetszett a könyv...

Ha elolvastad a könyvet és tetszett, viszont még nem fizettél érte, akkor kérlek, fontold meg, hogy megvásárolod.

Egy ebook másolását és terjedését nem lehet megakadályozni: de szeretném, hogy azok, akik méltányosnak tartják, kifizethessék az árát, és ezzel legális tulajdonosokká váljanak. Ha te is közéjük tartozol, akkor látogass el a http://photoblog.hu/jalanjalan/ weboldalra, ahol elolvashatod a lehetőségeket, valamint bónuszként egy kis fényképalbumot is találsz további fotókkal, illetve magyar és angol kísérőszöveggel.

Köszönöm!

Lábjegyzetek

1 Kedvelt ázsiai üdítőital, amelyet vízzel hígított és fűszerezett joghurtból készítenek.

2 Egyetlen négyszög alakú, varratlan vászonból álló, hagyományos indiai férfiöltözet.

3 Vitatott hovatartozású, ténylegesen indiai fennhatóság alatt álló terület India és Pakisztán határvidékén.

4 Magyarul: a kézszárítás természetes módja.

5 Az ausztráliai bennszülöttek nagy méretű, kivájt fából készített fúvós hangszere.

6 Szó szerint városugrást jelent, azaz városról városra utazva járunk be egy országot.

7 Hurkapálca méretű nyársra fűzött és parázson megsütött májszeletek.

8 Vitorlázom.

9 Repülök.

10 Én pedig meghalok.

11 A.m. „drámai rizsföld”