Harry Potter – 6
J. K. ROWLING
Harry Potter és a Félvér Herceg
(Nem műfordítás, de azért élvezhető*)

(Tartalom)

Első fejezet
A másik miniszter

Közeledett az éjfél, de a miniszterelnök, még mindig egy hosszú emlékeztetőt olvasott, amely ugyan keresztül préselődött elméjén, de a legkisebb nyomot sem hagyta ott. Egy hívást várt egy távoli ország Elnökétől, kíváncsi volt rá, mikor fogja ez a szerencsétlen ember felhívni, és megpróbálta elfojtani a kellemetlen emlékeit erről a nagyon hosszú és nagyon nehéz hétről. Úgy érezte, mintha megtelt volna a feje, nem volt benne több hely semminek sem. Megpróbálta figyelmét teljesen a lapra fókuszálni, mely előtte volt, de csak azt érte el a miniszterelnök, hogy egyre tisztábban jelent meg a képzeletében egyik politikai ellenfelének kárörvendő arca. Ez a különleges ellenfele, a mai napon egy indítvánnyal jött el, és nem csak felsorolta azokat a szörnyű eseményeket, amik a múlt héten történtek (nem mintha bárkinek is emlékeztetőre lett volna szüksége), de ki is fejtette, hogy ezek a szörny események a kormány mulasztásai miatt vannak. A miniszterelnök vérnyomása megemelkedett a vádak gondolatára, amik nem voltak becsületesek, de még igazak sem. Mégis hogyan tudta volna megállítani a kormánya annak a hídnak az összeomlását? Egyszerűen felháborító valakinek is azt mondani, hogy azért dőlt össze a híd, mert nem költöttek rá eleget! A híd fiatalabb volt tíz évesnél és a legjobb szakembereket állították rá az ügyre, hogy magyarázzák el, miért omlott össze egyik percről a másikra. És hogyan meri bárki is azt állítani, hogy a kevés rendőr miatt van, hogy az a két kellemetlen és hírhedt gyilkos szabadlábon van? Vagy a kormánynak előre meg kellett volna jósolnia, a hurrikánt, ami nyugati megyékben tombolt, és ami oly sok kárt okozott az emberek tulajdonaiban? És ez az ő hibája volt, hogy az egyik fiatal képviselő, Herbert Chorley ezt a hetet választotta a színészkedésre, mikor elhatározta, hogy több időt tölt a családjával? „A rossz hangulat áthatja az országot.” foglalta össze az ellenfél, ezzel kifejezve saját hatalmas eltökéltségét.
Sajnos ez teljesen igaz volt. A miniszterelnök is érezte magán, és az emberek is valóban szerencsétlenebbek voltak, mint általában.
Még az időjárás is lehangoló volt, mindenhol ez barátságtalan hideg köd, méghozzá július közepén – ez nem normális.
Átlapozott a második oldalára az emlékeztetőnek megnézte milyen hosszú, és feladta, mint egy rossz munkát. Nyújtózkodott egyet, majd gyászosan körülnézett az irodájában. Elegáns ki szoba volt, márvány kandallóval, szemben egy magas ablakkal, ami legalább kizárta az időszakhoz nem illő hideget. Egy kis didergéssel a miniszterelnök felállt a székéből, és odament az ablakhoz kinézni, de dér lepte az ablakot, mely mintha hozzápréselődött volna. Miután visszaült a székébe egy vékony kis köhintést halott maga mögött. Hirtelen megmerevedett, és szembenézett a saját ijedt tükörképével a fekete üvegben. Ő ismerte ezt a köhintést, már halotta korábban is. Nagyon lassan megfordult, szembe az üres szobával.
– Hello? – próbált bátrabb hangon beszélni, mint ahogyan érezte magát.
Egy rövid pillanatig elhitette magával a lehetetlent, hogy senki nem fog válaszolni. Azonban a hang válaszolt már egyszer, csípősen, és határozottan, miközben ő éppen egy kimutatást készített. Ez a hang – ahogyan először gondolta a miniszterelnök – egy békaszerű embertől jött, aki egy hosszú ezüst pálcát hordott magánál, az ember maga, pedig egy olajfestményben volt, a szoba hosszabbik sarkán.
„A muglik miniszterelnökének! Sürgősen találkoznunk kell! Azonnali válaszát várom. Tisztelettel Caramel.” – az ember a festményről érdeklődve figyelte a miniszterelnököt.
– Hm – mondta a miniszterelnök – ez nem jó időpont nekem... egy hívás várok a...
– Az elhalasztható – mondta a portré.
– De én eléggé reméltem, hogy majd tudok vele beszélni. A miniszterelnök vérnyomása lesüllyedt. Éppen ettől félt.
– Mi gondoskodni fogunk, hogy a másik miniszterelnök elfelejtse a hívást. Helyette holnap fog telefonálni. – mondta a kis ember – azonnali üzenet Mr. Caramelnek.
– Ó, üdvözletem – mondta a miniszterelnök gyenge hangon – Igen, Caramel, találkozhatunk!
Visszasietett az asztalához, kiegyenesítette a hátát, amikor ment. Ép hogy csak visszaért a székéhez és kezdett kipihent képet vágni, mikor zöld lángok keltek életre az üres márványkandallóban. Nézte a lángokat, és próbálta palástolni a meglepetés miatti reszketését és ijedelmét, mikor egy méltóságteljes jelent meg gyorsan pörögve a lángok között. Másodpercekkel később kimászott a ragyogóan tiszta antik szőnyegre, leporolta a hajszálcsíkos talárját, és a kezében egy zöld keménykalap volt.
– Ah... miniszterelnök – mondta Cornelius Caramel kinyújtott kezekkel – Örülök, hogy újra láthatom.
A miniszter nem igazán érzett hasonlóan, így inkább nem szolt. Ő kevésbé örült Caramelnek, aki alkalmanként megjelenik, és riadót fúj, ha megjelent mindig nagyon rossz híreket hozott.
Ezen kívül Caramel határozottan elcsigázottnak nézett ki. Lefogyott, kopaszodott, és meg is őszült, és az arca ráncosabb lett. A miniszterelnök ismerte ezt a fajta megjelenést, a politikusoknál látta, és sosem jelentett jót.
– Miben tudok önnek segíteni? – kérdezte a rövid kézfogás közben, utána leültette vendégét a legerősebb székbe szemben az asztallal.
– Nehéz megmondani hol is kezdjem. – dörmögte Caramel, miközben leült, és keménykalapját ölébe tette – Micsoda hét, Micsoda őrült hét.
– Van egy rossz híre, ugye? – kérdezte a miniszterelnök kimérten. Remélte, hogy a probléma megoldásához elég lesz Ő, és nem kell semmi extra segítség Carameltől. – Igen, persze. – mondta Caramel fáradtan dörzsölgetve szemeit, és morcosan a miniszterelnökre nézett. – Ugyanolyan hetem volt, mint önnek miniszterelnök úr. A Brockdale-híd... a Bones és Vance gyilkosok... Nem is említve a hűhót a nyugati országrészben.
– Hm... úgy érti, néhányan önök közül részt vettek ezekben a... dolgokban?
Caramel meglehetősen komor pillantást vetett a miniszterelnökre.
– Természetesen... – mondta – Valóban megértette, mi folyik odakint?
– Én... – hezitált a miniszterelnök.
Pontosan e miatt a magatartás miatt nem szerette Caramel látogatásait. Nem nagyon szerette, ha úgy bánnak vele, mint egy tudatlan kisiskolással. De természetesen ez azóta van így, mióta először találkozott Caramellel, mikor miniszterelnök lett. Úgy emlékezett az első találkozásra, mintha tegnap lett volna, és tudta, ez az emlék a sírig kísérni fogja.
Akkor is éppen az irodájában ált, és ízlelgette a diadalt, amit megérdemelt, hisz erről álmodozott évek óta, évek óta tervezgetett, ekkor halotta meg a köhögést maga mögött, pont mint ma este, és akkor is kereste az undok kis emberke portréját, aki beszélgetett vele, és úgy mutatkozott be mint a Mágiaügyi Miniszter, ezután ugyanúgy megérkezett és felőle érdeklődött. Természetesen az újdonsült miniszterelnök először azt gondolta, hogy a kampány és a választások miatti feszültség miatt megőrült. Teljesen megijedt, mikor megtalálta a portrét, ami hozzá beszélt, de az semmi volt ahhoz képest, hogy egy mágus pörögve kiszállt a zöld lángok közül, és kezet fogott vele. Teljesen szótlanul hallgatta végig Caramel üdvözlését, és azt, hogy léteznek varázslók, és boszorkányok és még mindig az utcákat róják az egész világon, és megnyugtatta a minisztert, hogy nincs a Varázs-világ, és a Varázstalan-világ között semmilyen kapcsolat, ezért a Mágiaügyi Minisztérium, melynek ő a vezetője felel. Caramel azt mondta, hogy nehéz munka betartatni minden szabályt, és például felelősségteljesen kontrolálni a sárkány populációt (a miniszterelnök ekkor roskadt az asztalra). Caramel atyai módon megveregette a vállát a magába roskadt miniszterelnöknek.
– Nem kell aggódni – mondta – valószínűleg soha többet nem találkozunk – Csak akkor fogom önt zaklatni, ha valami nagyon komoly van útban, és veszélyeztetheti a muglikat, a varázstalan társadalmat. Muszáj elmondanom, sokkal jobban reagált, mint az elődje. Ő ki akart hajítani az ablakon, mert azt hitte, hogy az ellenzék tréfája vagyok.
Ezután a miniszterelnök végre megtalálta a hangját.
– Maga tehát nem csak tréfál?
Ez volt az utolsó kétségbeesett reménye.
– Nem – mondta Caramel – Attól tartok, nem. Nézze!
És átváltoztatta a miniszterelnök teáscsészéjét egy egérré.
– De... – mondta a miniszterelnök élettelen hangon, miközben nézte, hogy az egér az egyik beszéde kinyomtatott változatának sarkát rágja – miért nem szolt nekem erről senki?
– A Mágiaügyi Minisztérium csak a muglik miniszter úrra vagy asszonya előtt leplezi le magát. – mondta Caramel, miközben a varázspálcáját visszarakta a zsebébe. – Ezt találtuk a titokfenntartás legjobb módjának.
– De akkor – makogta a miniszterelnök – miért nem figyelmeztetett engem az elődöm?
Caramel erre a végszóra elnevette magát.
– Drága miniszterem, ön ezt el fogja akárkinek is mondani?
Még mindig kuncogva Caramel a kandallóba szórt valamilyen port, belépett a smaragdzöld lángok bűvkörébe és eltűnt furcsa hangok kíséretében. A miniszterelnök, még mindig ott ált mozdulatlanul, és megfogadta soha, senkinek nem mondja el a történteket, mert ki hinne neki széles e világon? A sokk egy kicsit megviselte. Sokáig megpróbálta meggyőzni magát, hogy Caramel csak egy hallucináció, vagy csak egy álomkép volt, a fárasztó választási kampány után. A reménytelen kísérlet hogy megszabadítsa magát a kényelmetlen találkozás emlékétől, az unokahúgának adta a versenyegeret és a portrét, és utasította a személyi asszisztensét, hogy a képet, melyen a kis undok ember figyelmezteti, ha Caramel beszélni akar vele, vegye le a falról. A miniszterelnök nagy rémületére kiderült, hogy a kép eltávolíthatatlan. Miután számos asztalos, egy vagy két építés, egy művészettudós, és a pénzügyminiszter se tudta eltávolítani a képet a miniszterelnök elhatározta, bízni fog benne, hogy a továbbiakban a kép mozdulatlan és néma marad. Egyszer-egyszer meg mert volna rá esküdni, hogy látta a szeme sarkából, hogy a kép lakója ásít, máskor megvakarja z orrát, megint máskor egyszer-kétszer kisétál a keretek közül és nem hagyva mást maga után csak a barna vásznat. Azonban megpróbált nem túl gyakran a képre nézni, és elhitette magával, hogy amikor furcsa dolgok történnek, akkor csak az érzékszervei csapják be őt.
Aztán három évvel ezelőtt, a maihoz nagyon hasonló estén a miniszterelnök egyedül volt az irodájában, mikor a portré bejelentette Caramel hamaros megjelenését, aki nem sokkal később kirobbant a kandallóból, felszívva a nedvességet, és tekintélyes pánikot okozva az épületben. Mielőtt a miniszterelnök megkérdezhette volna, miért jött, Caramel elkezdett fellengzős beszédet tartani egy börtönről, melynek nevét a miniszterelnök még sosem halotta, egy férfiról, valamilyen „Szigorú” Black-ről, valamiről, ami úgy hangzott, Roxfort, és egy fiúról, akit Harry Potter-nek hívnak, mindezek, természetesen semmit nem jelentettek a miniszterelnöknek.
– Épp most jöttem Azkaban-ból – mondta Caramel, miközben nagy mennyiségű vizet söpört le a keménykalapja karimájáról a zsebébe – az Északi tenger közepe, tudja kellemetlen egy repülés volt... a dementorok nagy zsivajt csaptak... – mondta borzongva – eddig még senkinek sem sikerült megszöknie. Mindenesetre eljöttem magához miniszterelnök úr. Black egy ismert mugli gyilkos, és lehet hogy azt tervezi csatlakozik Tudjakihez... De persze maga nem is tudja kicsoda Tudjaki... – egy pillanatig rámeredt a miniszterelnökre, és folytatta – Nos, üljön le, azt hiszem magának már ez is sok volt... jobb lenne... ha inna egy whisky-t. A miniszterelnök eléggé neheztelte, hogy leültetik a saját irodájában, és ráparancsolnak, hogy igyon egy whisky-t, mindazonáltal megtette. Caramel elővette a pálcáját, és varázsolt két nagy üveget, bennük borostyánszínű cseppfolyós folyadékkal, egyiket a miniszterelnök kezébe nyomta és maga alá húzott egy széket.
Caramel több mint egy óráig beszélt. Egy ponton kimondott egy bizonyos nevet, és föl is írta egy pergamenre, amit a miniszterelnök szabad kezébe nyomott. Mikor végre Caramel felállt és távozni készült a miniszterelnök is felállt.
– Szóval maga szerint ez a... – lenézett a pergamenre írt névre – Lord Vold...
– Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén – Szólt közbe Caramel.
– Sajnálom, szóval... Ő Akit Nem Nevezünk Nevén ön szerint még él?
– Nos Dumbledore szerint igen – mondta Caramel miközben becsatolta hajszálcsíkos talárját – de mi soha nem találtuk meg. Ha engem kérdez, nem jelenthet veszélyt, kivéve, ha segítséget kap, ezért kell Black miatt aggódnunk. Ugye ki fogja tenni a figyelmeztetést? Remek! Nos remélem többet nem kell találkoznunk miniszterelnök úr! Jó éjt!
De még látták egymást. Alig egy évvel később Caramel újra megjelent ezen alkalommal nagyon gyötörten nézett ki, a Kviddics (vagy valahogy így hallatszott) Világkupa nagyon kényes pontja volt a titkolózásnak. Rengeteg muglit meg kellett zavarni, de a miniszterelnök nem aggódott, a tény, hogy Tudod ki jele megjelent számára nem jelentett semmit. Caramel biztos volt benne, hogy ez az eset elszigetelt volt, és Muglikkal Való Összeköttetési Osztály kiosztotta az emlékezet módosító átkokat.
– Óh, majdnem elfelejtettem, – mondta Caramel – az országba importáltak három külföldi sárkányt és egy szfinxet a Trimágus Tusára. Teljesen szokványos eljárás, de a Mágikus Állatok osztálya figyelmeztetett, ha különösen veszélyes állatot importálunk, akkor figyelmeztetni kell a muglik képviselőjét.
– Én... micsoda... sárkányok? – hadarta a miniszterelnök.
– Igen, három – mondta Caramel – és egy szfinx. Nos, további jó napot!
A miniszterelnök reménykedett, hogy a szfinxek és a sárkányok lesznek a legrosszabbak, de tévedett. Alig két évvel később Caramel kirobban a kandallóból újra, ezúttal azzal a hírrel, hogy Azkabanból csoportos kitörés volt.
– Csoportos kitörés? – ismételte rekedten a miniszterelnök.
– Nem szükséges aggódni, nincs szükség pánikra! – kiabálta Caramel, az egyik lába már újra a zöld lángok között volt – nemsokára összetereljük őket, csak gondoljon arra, hogy nem tud semmit. És mielőtt a miniszterelnök el tudta volna kiáltani magát, hogy Caramel várjon még, a Mágiaügyi Miniszter eltűnt a zöld szikrák esőjében. Akárki, akármit mondhatott, a miniszterelnök nem volt ostoba ember. Amikor Caramellel először találkozott ő biztosította róla, hogy többször nem sűrűn találkoznak, de minden találkozásnál Caramel egyre zavarodottabbnak tűnt. Rövid gondolkodás után rájött, hogy a Mágiaügyi Miniszternek (vagy ahogy gyakran hívta önmagában a Másik Miniszternek) nem tud segíteni, mint miniszterelnök, csak rettegni tud, milyen hírrel áll elő legközelebb Caramel. Az azonban meglepte Caramelt, hogy a miniszterelnöknek fogalma sincs arról, hogy mi történt odakint a világban ezen a nagyon borongós héten.
– Honnan tudhatnám, hogy mi történik a...Varázs társadalomban? – kérdezte ingerülten a miniszterelnök. – Nekem van egy országom, amivel foglalkoznom kell, a varázslat nélkül is van elég dolgom...
– Nekünk is ugyanannyi bajunk van – szakította félbe Caramel – A Brockdale híd eléggé elcsigázódott már. És az sem igazi hurrikán volt. A gyilkosságok sem a muglik művei. És Herbert Chorley családja jobban biztonságban van ő maga nélkül. Mi épp azzal foglalkozunk, hogy átszállítsuk őt a Szent Mungóba. A költöztetés ma éjjel lesz elrendezve.
– Miről...Én félek...Micsoda? – kérdezte zavartan a miniszterelnök. Caramel egy nagy és mély lélegzetet vett, és ezt mondta:
– Miniszterelnök, én nagyon sajnálom, hogy ezt kell hogy mondjam, de ő visszatért. Tudodki visszatért.
– Visszatért? amikor azt mondja „visszatért”... ő él? Úgy értem..
A miniszter kutatott az emlékezetében, arról a végzetes beszélgetésről három évvel ez előttről, mikor Caramel mesélt neki varázslóról akitől a többiek is rettegtek, a varázsló, akinek a számlájára írható rengeteg szörnyű bűntény és a misztikus tizenöt évvel ezelőtti eltűnéséről is mesélt neki.
– Igen, él. – mondta Caramel – Én nem igazán értem hogy élhet egy ember, akit nem lehet megölni. Egyáltalán nem értem, és Dumbledore sem magyarázta el igazán – de mindenesetre Ő szert tett egy testre, ami jár, beszél és gyilkol, de állítom, a találkozásunk célja, hogy megtudja: igen, él. A miniszterelnök valamiért, amit nem tudott megmagyarázni, pontosan emlékezett minden eddigi beszélgetésükre.
– És „Sirius” Black is hm... Tutodkivel van?
– Black? Black? – kérdezte szinte eszelősen Caramel, miközben gyorsan megforgatta keménykalapját az ujjai között – Úgy érti Sirius Black? Merlin szakállára, nem. Black halott. Tévedtünk Black-kel kapcsolatban. Ő teljesen ártatlan volt. Soha nem volt Tudodki szövetségese. Úgy értem – pörgette még sebesebben kalapját – minden bizonyíték, és tizenöt szemtanú is azt állította, hogy ő a gyilkos, de nem... mindenesetre Ő már halott. Meggyilkolták, hogy pontos legyek. A Mágiaügyi Minisztérium épületében. Egyre nagyobb ezzel kapcsolatban az érdeklődés. Nagy meglepetésként a miniszterelnök sajnálatot érzett ezen a ponton Caramel iránt. Talán ez azért volt, mert most először látta Caramelen az önelégültség szikráinak fogyását, mikor Caramel megjelent a tűzhelyben, és még az Ő irányítása alatt soha nem volt gyilkosság egyik igazgatási központnál sem... még nem... Mikor a miniszterelnök titkon megérintette az asztallapját, Caramel folytatta.
– De most már ne beszéljünk többet a Black-ekről. A helyzet az, hogy mi háborúban állunk, és meg kell tenni a szükséges lépéseket.
– Háborúban? – kérdezte idegesen a miniszterelnök – Valójában ez egy picit nem túlzás?
– Ő, akit nem nevezünk nevén már csatlakozott híveihez, akik januárban törtek ki Azkabánból. – mondta Caramel egyre gyorsabban, és közben olyan sebességgel pörgette keménykalapját, hogy már csak egy zöld paca látszott belőle – Amióta kiszabadultak azóta a pusztítás jár mögöttük. A Brockdale-híd is... azt is Ő tette... megfenyegetett ha nem állok mellé, akkor tömegesen fog muglikat öldösni.
– Te jó ég! Szóval a maga hibája, hogy ezek az emberek meghaltak és most nekem kell a hőtágulási és rozsdamarási kérdéseket és még mit tudom miket megválaszolnom. – mondta a miniszterelnök dühösen.
– Az én hibám? – mondta Caramel még dühösebben – maga belement volna egy ehhez hasonló zsarolásba?
– Talán nem, – mondta a miniszterelnök miközben felállt a székéből és körbejárta szobáját – de mindenképen bevetném az összes erőforrásomat, hogy el tudja kapni a fenyegetőzött, mielőtt végrehajt akármi ilyen embertelenséget.
– Komolyan úgy gondolja hogy nem tettem meg minden erőfeszítést? – kérdezte Caramel indulatosan – Minden auror a minisztériumban kereste és keresi az ő követőit, de mi az egyik minden idők legerősebb varázslóról beszélünk, a varázslóról, aki már majdnem három évtizede elkerülte a törvény elé állítást.
– Elmondaná nekem azt is, mi okozta a hurrikánt a nyugati megyékben? – mondta a miniszterelnök, miközben minden egyes válasznál csak egyre mérgesebb lett. Megtudni az igazságok, és eltitkolni a nyilvánosság elöl majdnem rosszabb volt, mint a szörnyűségek után a felelőséget vállalni a kormány és az ellenzék színe előtt.
– Nem volt semmilyen hurrikán. – mondta Caramel zavarodottan.
– Már megbocsásson! – mondta nyers hangon a miniszterelnök – Fák csavarodtak ki tövestül, háztetők szakadtak le, lámpa oszlopok kicsavarodtak, borzalmas sérülések,...
– Halálfalók voltak – mondta Caramel – Tudodki követői. És mi... óriási zűrzavart találtunk.
Most a miniszterelnök megállt, mintha egy láthatatlan falba ütközött volna.
– Miféle zűrzavart?
Caramel grimaszolt.
– A legutolsó alkalommal óriást használt mikor a végső eredményt remélte – mondta – A Félreinformálók Irodája egész álló nap dolgozik, az amnéziátorok megpróbálták módosítani az összes muglit, aki látta az igazi történéseket, nagyjából ugyanennyi dolga van a Varázslény-felügyeleti Főosztálynak is, de nem találjuk az óriást – ezért csináltunk belőle egy természeti katasztrófát.
– Ezt nem mondta! – válaszolt a miniszterelnök dühösen.
– Nem akarom letagadni a meglehetősen rossz hangulatot ami a minisztériumban van – mondta Caramel – Ezek történtek, aztán még Amelia Bones-t is elvesztettük.
– Kit vesztettek el?
– Amelia Bones-t. A Mágikus Igazságszolgáltatási Osztály feje. Úgy gondoljuk, Ő, akit nem nevezünk nevén saját maga ölte meg, mert tehetséges boszorkány volt – és a bizonyítékok azt mutatják, igazi harc volt. Caramel megköszörülte a torkát, és úgy látszott végre abbahagyta a keménykalapja pörgetését.
– De ez a gyilkosság benne volt a lapokban – mondta a miniszterelnök, egy időre elfojtva dühét – A mi újságainkban...Amelia Bones...csak azt közölték, hogy egy középkorú, egyedül élő nő volt. Egy csúnya gyilkosság volt ugye? Elég nagy publicitást kapott. A rendőrség is megzavarodott, látja? Caramel felsóhajtott.
– Persze hogy megzavarodtak... – mondta – megölték egy szobában, ami belülről volt bezárva. Mi, akik tudjuk, hogy ki tette ezt a szörnyűséget, még mi sem tudunk közelebb jutni a tettes elkapásához. És aztán még ott volt Emmeline Vance, talán nem hallott róla...
– De, hallottam róla... – mondta a miniszterelnök. – Ez innen egy sarokra történt. Az újságok nagy feneket kerítettek az egésznek. „Törvénysértés a Miniszterelnök hátsókertjének szomszédságában”.
– És ez még nem volt elég... – mondta Caramel figyelve a miniszterelnököt. – dementorok támadtak meg embereket az legtöbb helyen balra, jobbra, középen...
Egy boldogabb időszakban ez a mondat semmit nem jelentett volna a miniszterelnöknek, de most ő megfontolt volt.
– Én azt hittem a dementorok őrök Azkabanban. – mondta megfontoltan.
– Azok voltak. – mondta Caramel fásultan – De már nem többé. Ok elhagyták a börtönt és csatlakoztak Tudodkihez. Nem fogom azt színlelni, hogy ez nem érintett mélyen bennünket. – De – kezdte a miniszterelnök, úgy mint egy horror-t – nem azt mondta nekem, hogy ezek a teremtmények reménytelenné és boldogtalanná teszik az embert?
– Ez így igaz. És ok szaporodtak. Emiatt van a köd.
A miniszterelnök lehuppant a legközelebbi székbe. Az a gondolat, hogy olyan láthatatlan lények mennek keresztül a városon, melyek reménytelenné teszik a választóit, kissé elgyengítette.
– Nézze Caramel... magának tennie kell valamit! A Mágiaügyi Minisztérium a maga felelőssége.
– Kedves miniszterelnököm, nem gondolhatja komolyan, hogy mindezek után még én vagyok a Mágiaügyi Miniszter! Elbocsátottak már három napja. A teljes Varázs társadalom úgy kezelte leköszönésemet, mint egy kétheti szabadságot.
Soha nem tudtam őket úgy összecsődíteni, mint mikor megjelentek az irodámnál... – mondta Caramel egy halvány mosollyal.
A miniszterelnök pillanatokig nem talált szavakat. Felháborodásának dacára együtt érzett a vele szemben ülő emberrel. – Nagyon sajnálom – mondta végül – Tudnék én valamit tenni?
– Nagyon kedves öntől, miniszterelnök úr, de nem tud segíteni. Azért küldtek ide, hogy felvilágosítsam a jelen helyzetről, és hogy bemutassam az utódomat. Úgy hittem, most itt lehet, de természetesen nagyon elfoglalt a történtek miatt.
Caramel ránézett a portréra, amin az undok kis emberke éppen a fülét túrta. Mikor elkapta Caramel pillantását azt mondta:
– Nemsokára itt lesz, amint befejez egy levelet Dumbledore-nak.
– Sok szerencsét kívántam neki – mondta Caramel első alkalommal keserűen – Egy nap kétszer írtam Dumbledore-nak, az utolsó két héten, de ez őt nem zökkentette ki. Ha csak a fiú meggyőzését készítette elő, én képes lennék csöndben maradni. Talán Scrimgeour több sikerrel járhat.
Caramel elhallgatott, és így feszült csend alakult ki, amint a portré unott kis lakója szinte azonnal megtört erőteljes hangjával, ami bezengte az irodát.
– A muglik miniszterének. Kérem, hogy találkozhassunk. Sürgősen. Barátságos üdvözletem, ezúttal is küldöm. Rufus Scrimgeour, a Mágiaügyi Miniszter.
– Igen, igen, persze... – mondta zavarodottan a miniszterelnök és egy pillanat múlva, a lángok zölddé változtak, és felfedték a második pörgő varázslót, aztán kilökte az antik szőnyegre.
Caramel felállt, és némi habozás után a miniszterelnök is követte példáját, miközben szemügyre vette a feltápászkodó alakot, akinek hosszú díszruhájáról a hamu lepergett, mikor körülnézett. A miniszterelnöknek először az a buta ötlete támadt, hogy ez a Rufus Scrimgeour egy öreg oroszlánhoz hasonlít leginkább. Ősz csíkok voltak a sörényszerű homokszínű hajában, és bozontos szemöldökében. Lelkes sárga szemei ott csillogtak a drótszemüveg mögött, biztos léptekkel járt, de némi bicegéssel. Az első benyomás ellenére a miniszterelnök azonnal megértette miért váltották le az emberek Caramelt Rufus Scrimgeour-re ezekben veszélyes időkben.
– Hogy érzi magát? – kérdezte a miniszterelnök előzékenyen, miközben kézfogásra nyújtotta kezét.
Scrimgeour röviden kezet rázott vele, míg szemei a szobát pásztázták, és elővette pálcáját a talárja alól.
– Caramel mindent elmondott önnek? – kérdezte, miközben odalépett az ajtóhoz, és a pálcájával rákoppintott a zárra, amely olyan hanghatással járt, mintha kulcsra zárták volna.
– hm, igen – mondta a miniszterelnök – És ha nem bánná, én jobban szeretném ha az ajtó nem lenne bezárva.
– Csak nem szeretném, hogy félbeszakítsanak, – mondta Scrimgeour röviden. – Vagy, hogy nézzenek. – mutatott rá a pálcájával az ablakra, mire a függönyök szétterültek, elzárva a belátást. Rendben, nos én elfoglalt ember vagyok, kezdjük az üzletet... Először is beszélnünk kell az ön biztonságáról.
A miniszterelnök kihúzta magát, teljes magasságát mutatva, és ezt mondta: – Én tökéletesen meg vagyok elégedve a biztonságommal, köszönöm szé...
– Nos, mi nem – vágott közbe Scrimgeour – Kevés betekintést adhatnánk a mugliknak, ha a miniszterelnökük az Imperius átok hatása alá kerülne. Az új titkára a külső irodatérben...
– Én nem akarom lerázni Kingsley Shacklebolt-ot, ha ezt akarják mondani – mondta a miniszterelnök hevesen – a magas hozzáértése miatt kétszer is rábízhattam a maradék munkámat.
– Ez azért van, mert ő varázsló. – mondta akár halvány mosoly nélkül Scrimgeour – Egy magasan képzett auror, akit magához rendeltünk testőrként.
– Na álljunk csak meg egy pillanatra! – jelentette ki a miniszterelnök – Nem tehetnek csak úgy be embereket az irodámba! Én döntöm el ki dolgozhat nekem...
– Úgy tudtam, nagyon is elégedett Shacklebolt-tal. – mondta hűvösen Scrimgeour.
– Igen, az vagyok...
– Nos akkor mi a probléma? – kérdezte Scrimgeour.
– Nos...Én nagyon is meg vagyok elégedve Shacklebolt kitűnő munkájával. – mondta a miniszterelnök szerencsétlenül.
– Akkor beszéljünk Herbert Chorley-ról a Gyermekügyi Miniszteréről. – folytatta Scrimgeour – Aki felkeltette a közvélemény figyelmét azzal, hogy eljátszotta, hogy ő egy kacsa.
– Mi van vele? – kérdezte a miniszterelnök.
– Visszahat rá az Imperius átok hatása. – mondta Scrimgeour – Kicsit összezavarta az eszét, de még mindig veszélyes lehet.
– De hisz csak hápogott! – mondta a miniszterelnök gyöngén.
– A Gyógyítók csapata a Szent Mungóban megvizsgálta, ahogy mondtuk. Ő megpróbált megfojtani hármat közülük. Úgy gondoljuk, jobb ha egy rövid ideig nincs a mugli társadalomban. – De úgy meg fog gyógyulni, ugye? – kérdezte nyugtalanul a miniszterelnök.
Scrimgeour pusztán megvonta a vállát és odalépett a tűzhelyhez.
– Nos ennyi amit el kellett mondanom. Értesíteni fogom a fejleményekről, miniszterelnök és legalább, ha – mint valószínű – elfoglalt leszek, el fogom Caramelt küldeni önhöz. Belegyezett, hogy megmarad tanácsadóként.
Caramel megpróbált mosolyogni, de nem sikerült neki, így csak nézett, mintha fájna a foga. Scrimgeour átkutatta zsebeit a titokzatos zöld por iránt, ami átalakítja a lángokat zölddé.
– De az istenért! Maguk varázslók! Önök azt csinálhatnak, amit akarnak.
Scrimgeour megfordult, és egy rövid hitetlenkedő pillantást váltott Caramelel, aki ekkor elmosolyodott, és barátságosan azt mondta:
– Az a baj miniszterelnök úr, hogy az ellenfél is tud varázsolni.
Ezután a két mágus egymás után belépett a zöld lángok közé és eltűnt.

Második fejezet
Spinner's End

Sok mérfölddel arrébb, a Miniszterelnök ablaka alatt gomolygó nyirkos köd továbbterjeszkedett a koszos folyó felé, ami az elburjánzott bokrok között kanyargott. Egy elhagyatott fonoda hatalmas kéménye, a sötét homályba burkolózva ágaskodott fenyegetően. Semmi zaj nem hallatszott eltekintve attól a suhogástól ami a fekete víznél hallatszott és semmi életjel, eltekintve egy vékony rókától aki lesettenkedett a földhányások mellett hogy kiszagoljon néhány rántott hal és sült krumpli csomagolópapírt a magas fű között.
De ekkor egy bágyadt pukkanással egy vékony, csuklyás alak tűnt fel a folyó partján. A róka megdermedt, körültekintett, s a szeme megállapodott az új jelenségen. Az alak úgy tűnt, pár pillanatig tájékozódik, aztán könnyű gyors léptekkel elindult a köpenye suhogott a fűben.
Egy második, ezúttal hangos pukkanás hallatszott, s egy új, csuklyás alak jelent meg.
– Várj!
Az éles hang megijesztette a rókát, lelapulva egyenlővé vált az aljnövényzettel. Felszökkent rejtekhelyéről, a töltés tetejére. Egy zöld villanás, egy csaholás, és a róka visszahullott a talajra, holttan. A második alak a lábával megfordította az állatot.
– Csak egy róka – szólt a nő hűvösen a csuklyája alól.
– Én azt hittem hogy egy auror – Cissy várj!
De társa, aki egy pillanatra megállt és visszanézett a fényvillanásra, már felmászott arra a töltésre, ahonnan a róka éppen leesett.
– Cissy- Narcissa! hallgass meg engem...
A második nő karjánál fogva megragadta társát, de az elrántotta.
– Menj vissza, Bella!
– Meg kell hogy hallgass!
– Már meghallgattalak. Meghoztam a döntésemet. Hagyj békén!
A Narcissának nevezett nő elérte a töltés tetejét, ahol egy öreg vaskerítés elválasztotta a folyót a köves úttól.
– Itt lakik? – Kérdezte Bella lekicsinylően – Itt? Ebben a mugli trágyadombban? Mi vagyunk az elsők a mi fajtánkból, akik betették a lábukat...
De Narcissa nem figyelt; átcsúszott a rozsdás lécek között, és már az úton lépkedett sietve.
– Cissy, várj!
Bella utánaszaladt, a köpönyege lobogott mögötte, és meglátta Narcissát, aki épp beszökkent a házak között lévő sikátorba, ami szinte ugyanúgy nézett ki, mint az előző út. Néhány utcai lámpa törött volt; a két no lámpadarabok között futott a nagy sötétségben.
Az üldöző utolérte az áldozatát, és a következő kanyarban megragadta a karját, és maga felé fordította, hogy a szemébe nézhessen.
– Cissy, nem teheted ezt, nem bízhatsz meg benne...
– A Sötét Nagyúr megbízik benne, nem??
– A Sötét Nagyúr.. azt hiszem... téved – zihálta Bella, a szemei megcsillantak a kámzsája alatt, miközben körülnézett, hogy tényleg egyedül vannak-e – Mindenesetre, azt az utasítást kaptuk, nem beszéljünk a tervről senkinek. Ez árulás a Sötét Nagyúrral szemben...
– Tűnj el, Bella! – vicsorogta Narcissa, és előhúzott egy pálcát a köpönyegéből, vészjóslóan a másik arca felé fordítva. Bella gúnyosan felnevetett.
– Cissy, a tulajdon testvéredet? Nem tennéd...
– Már nincs olyan, amit nem tennék meg! – suttogta hisztérikus hangon Narcissa, leengedte a pálcáját, mint egy kést, de hirtelen új fény villant. Bella elengedte testvére karját, mintha megégette volna.
– Narcissa!
De Narcissa rohant előre. Kezét dörzsölve újra követni kezdte, megtartva a távolságot, miközben egy mélyebb területre jutottak, ahol téglaházak mintha egy labirintust alkottak volna. Végre, Narcissa megérkezett egy Spinner's End nevű útra, mely fölé a fonoda kéménye tornyosult, mint egy hatalmas, intő ujj. Léptei visszhangzottak a macskaköveken amikor áthaladt a bedeszkázott és betört ablakok sokasága mellett, amíg el nem érte a legutolsó házat, ahol bizonytalan fény pislákolt át a függönyön az alsó szinti szobában.
Kopogtatott az ajtón, még mielőtt a lihegve átkozódó Bella utol érte őt. Ott álltak és vártak, kicsit zihálva, belélegezték a koszos folyó szagát, amit az esti szellő hozott el idáig. Pár másodperc múlva, mozgást hallottak az ajtó mögül, és az egy kattanással kinyílt. Egy férfi nézett az ajtón ki rájuk, fekete szemmel, és hosszú, zsíros hajjal.
Narcissa ledobta a csuklyáját. Nagyon sápadtnak tűnt, arca szinte világított a sötétben; ahogy a hosszú szőke haja leomlott a vállára, úgy nézett ki, mint egy vízbe fulladt ember.
– Narcissa! – szólt a férfi, egy kicsit szélesebbre nyitva az ajtót, így a fény megvilágította a nővérét is – Milyen kellemes meglepetés!
– Perselus – szólt mesterkélt suttogással – beszélhetek veled? Nagyon fontos!
– Természetesen.
Piton hátrébbállt, hogy engedélyt adjon a bemenetelre. A még csuklyás nővére követte őt invitálás nélkül.
– Piton – üdvözölte kurtán, amikor elhaladt mellette.
– Bellatrix – válaszolta összepréselt ajkakkal, s halványan elmosolyodott, miközben becsukta mögöttük az ajtót.
Egyenesen a nappaliba tértek, mely egy sötét kitömött cella hangulatát varázsolta eléjük. A falak tele voltak könyvekkel, a legtöbbjük fekete vagy barna bőrkötésű volt; egy kopott kanapé, egy öreg fotel és egy roskadozó asztal állt egy lyukban csoportosulva, amit egy gyertya-fénye világított meg gyéren. A hely elhanyagolt volt, és látszott, hogy nem tartózkodnak benne túl sokat.
Piton a kanapéra mutatott Narcissa számára. A nő levetette palástját, majd félredobta azt és leült ölébe ejtett fehér remegő kezeire meredve.
Bellatrix lassan leeresztette a csuklyáját. Olyan sötét arca volt, mint amilyen a húga igazságérzete, nehezülő szemekkel, erős állkapoccsal, és nem vette le a szemét Pitonról, aki belépett Narcissa mögé.
– Nos, mit tudok tenni értetek? – kérdezte Piton, lecsillapítva önmagát a karosszékben szemben a két testvérrel.
– Mi... Mi ugye egyedül vagyunk? – kérdezte Narcissa halkan.
– Igen, természetesen. Nos, Féregfark itt van, de mi nem számolunk férgeket, ugye?
Rámutatott a pálcájával a mögötte lévő könyvespolcra, és egy BANG-gal kinyílt egy titkos ajtó, feltárva egy keskeny lépcsőt, amin egy ember állt mozdulatlanul.
– Ahogy már bizonyára észrevetted, Féregfark, vendégeink vannak – mondta Piton lazán.
A férfi lemászott, meghajolt, és belépett a szobába. Kicsi, vizenyős szemei voltak, hegyes orra, arcán csúf vigyorgással. A bal keze a jobb kezét simogatta, ami úgy látszott, mintha beburkolta volna a kézfejét egy aranyló kesztyű.
– Narcissa! – mondta cincogó hangon – És Bellatrix! Milyen bájos...
– Féregfark hoz nekünk inni, ha kértek – szólt Piton – És utána visszamegy a hálószobájába.
Féregfark megvonaglott, mintha Piton rádobott volna valamit.
– Nem vagyok a rabszolgád! – vinnyogta, elkerülve Piton szemét.
– Tényleg? Azért vagy velem, mert a Sötét Nagyúr megbízott, hogy segíts nekem!
– Hogy segítsek, igen – de nem azért, hogy italokat csináljak neked, és kitisztítsam a házadat!
– Ha jól tudom, Féregfark, nem veszélyes küldetésben vagy – vetette oda Piton – Könnyen rendbe tehetlek: beszélek rólad a Sötét Nagyúrnak...
– Én is mondhatok magamról bármit, ha szeretnék!
– Persze, hogy mondhatsz – mondta gúnyosan Piton – De ezalatt, hozz nekünk inni. Egy kis manó-bor megteszi.
Féregfark tétovázott egy percig, úgy nézett, mintha ideges lenne, de utána megfordult és elindult a második rejtett ajtó felé. Hallottak csapódást és üvegcsörömpölést hallottak. Perceken belül visszatért, egy szürke üveget és három poharat tálcán hozva. Letette ezeket a roskadozó asztalra és kisietett a jelenlétük elől becsapva maga mögött a könyvekkel borított ajtót.
Piton megtöltötte a három poharat és kettőt átadott a testvérpárnak. Narcissa egy köszönömöt mormolt, míg Bellatrix nem mondott semmit, de továbbra is haragosan nézett Pitonra. Nem úgy tűnt, mintha zavarta volna a férfit; ellenkezőleg, inkább meglepődöttnek tűnt.
– A Sötét Nagyúrra – mondta megemelve poharát és meghúzta azt.
A testvérek utánozták tettét. Piton újratöltötte poharaikat. Ahogy Narcissa elvette második poharát sietve mondta:
– Perselus, sajnálom, hogy így jöttem ide, de látnom kellett téged. Azt hiszem te vagy az egyetlen, aki segíteni tud nekem...
Piton felemelte a kezét, hogy megállítsa, aztán pálcájával megint intett egyet a rejtett lépcsősornál lévő ajtóra. Egy halk csapódást és sikítozást lehetett hallani, amit Féregfark hangja követett, visszasietve a lépcsőhöz.
– Bocsássatok meg. – mondta Piton – Az utóbbi időben hallgatózik az ajtónál. Nem tudom, mire véljem. Mondtál valamit, Narcissa?
Az említett nő nagy, remegő lélegzetet vett és ismét belekezdett.
– Perselus, tudom, hogy nem szabadna itt lennem, megmondták, hogy ne mondjak senkinek semmit, de..
– Akkor tartanod kéne a szád. – szólt közbe Bellatrix. – Különösen a jelenlegi társaságban.
A jelenlegi társaságban? – ismételte meg Piton cinikusan. – Ezt meg hogy érted?
– Úgy, hogy nem bízom benned, Piton, és ezt te is nagyon jól tudod.
Narcissa kiadott egy hangot – ami valószínűleg halk zokogás lehetett – és a kezével eltakarta az arcát. Piton lerakta a poharát az asztalra és újból leült, a kezét a széke karfájára tette, és Bellatrix haragos tekintetébe mosolygott.
– Narcissa, szerintem hallanunk kéne, mit szeretne Bellatrix mondani; ezzel megkímélnénk magunkat a folytonos félbeszakításától. Nos, folytasd Bellatrix. – mondta Piton. – Mért van az, hogy nem bízol bennem?
– Több száz oka van. – mondta halkan, kilépve a kanapé mögül, hogy lerakja a poharát az asztalra. – Hol is kezdjem. Hol voltál, mikor a Sötét Nagyúr elbukott? Miért nem próbáltad soha megkeresne, mikor eltűnt? Mit csináltál azokban az években, mikor Dumbledore zsebében voltál? Miért akadályoztad meg, hogy a Sötét Nagyúr megszerezhesse a Bölcsek Kövét? Miért nem tértél egyből vissza, mikor a Sötét Nagyúr újjászületett? Hol voltál hetekkel ezelőtt, mikor meg akartuk szerezni a jóslatot a Sötét Nagyúrnak? És miért, Piton, miért van még mindig életben Harry Potter, mikor már öt éve a te kezed alatt van?
Most megállt, a mellkasa remegett és gyorsan vert, az arca tüzelt. Mögötte, Narcissa mozdulatlanul ült, arcát még mindig a kezébe temette.
Piton mosolygott.
És tényleg azt gondolod, hogyha nem tudtam volna kielégítő válaszokkal szolgálni, itt ülnék és beszélgetnék veled?
– Mielőtt válaszolnék – oh, igen, Bellatrix, válaszolni fogok. Megoszthatod a szavaimat azokkal, akik a hátam mögött sugdolóznak és meséket találnak ki az árulásomról a Sötét Nagyúr ellen. Mielőtt válaszolnék, azt mondom, engedd meg, hogy kérdezzek valamit.
Tényleg azt gondolod, hogy a Sötét Nagyúr nem kérdezte meg tőlem ugyanezeket?
Bella tétovázott.
– Tudom, hogy hisz neked, de...
– Azt hiszed hibát követ el? Vagy hogy valahogy átverem őt? Bolond lennék; A Sötét Nagyúr a legerősebb varázsló, a legkiválóbb Legimentátor akit a világ látott!
Bellatrix nem mondott semmit, először, egy kicsit zavarba jött. Piton nem fejezte be. Felemelte újból az italát, belekortyolt és folytatta.
– Azt kérdezted, hol voltam, mikor a Sötét Nagyúr elesett. Ott voltam, ahova parancsolt, a Roxfort Boszorkány és Varázslóképző Szakiskolában, mert azt kívánta, hogy kémkedjek Albus Dumbledore után. Tudod, feltételezem, ez a Sötét nagyúr parancsa volt, hogy fogadjam el az állást.
Bellatrix alig észrevehetően bólintott és aztán kinyitotta a száját, de Piton megelőzte.
– Kérdezted, miért nem kerestem meg, mikor eltűnt. Ugyanazért, amiért Avery, Yaxley, Carrows-ék, Greyback és Lucius – fejét kissé Narcissa felé fordította – sem kereste fel őt. Elhittem, hogy neki vége. Nem vagyok büszke rá, tévedtem, de figyelj.. Ha nem bocsátott volna meg akkor nekem, aki elvesztette a bizalmát, nagyon sok követője elhagyta volna.
– Igen, csakugyan, csodálatos. – mondta Piton unott hangon – Úgy tudom nem voltál valami nagy hasznára a börtönben, de a gesztus kétségtelenül jó...
– Gesztus – rikoltotta a no; dühében kicsit bolondnak látszott – Míg nekem ki kellett állnom a dementorokat, te a Roxfortban voltál, kényelmesen játszva Dumbledore kedvencét.
– Nem teljesen – szólt Piton – nem adta nekem a Sötét Varázslatok Kivédése tantárgyat, te is tudod. Úgy tűnik azt hitte, hogy valahogy visszaesnék... visszataszít a régi útjaimra.
– Ez volt az áldozatod a Sötét Nagyúrnak? Nem tanítod a kedvenc tantárgyadat? – gúnyolódott Bella – Miért maradtál ott mindeddig, Piton? Minek kémkedtél Dumbledore után egy halottnak hitt mesternek?
– Aligha, – mondta Piton – bár a Sötét Nagyúr hálás volt, hogy nem mondtam le az állásról: tizenhat évre visszamenőleg voltak információim Dumbledore-ról, amiket megosztottam vele, mikor visszatért, sokkal hasznosabb visszatérést-üdvözlő ajándék, mint végtelen emlékeztető arról, milyen kellemetlen hely Azkaban.
– De maradtál...
– Igen, Bellatrix, maradtam – mondta Piton, megszakítva egy türelmetlenségre való utalást – Volt egy nyugodt állásom, amit előnyben részesítettem az Azkabani sínylődés helyett. Összegyűjtötték a Halálfalókat, tudod. Dumbledore bizalma mentett meg a börtöntől; ez volt a legmegfelelőbb, úgyhogy használtam. Ismétlem: A Sötét Nagyúr nem panaszkodott amiatt, hogy maradtam, így aztán nem értem, te miért.
– Azt hiszem ezután azt szeretnéd mondani – sietette egy kicsit hangosabban szavait, félbeszakítva Bellatrix-t – miért álltam a Sötét Nagyúr és a Bölcsek Köve közé. Ezt könnyű megválaszolni. Nem tudta, hogy bízhat-e bennem. Azt gondolta, mint te is, hogy hűséges Halálfalóból Dumbledore beépített embere lettem. A Nagyúr szánalmas állapotban volt, nagyon gyenge, egy középszerű varázsló testében élve. Nem merte felfedni magát egy korábbi szövetségesének hátha az a szövetséges Dumbledore-hoz vagy a Minisztériumhoz fordul. Mélységesen csalódtam, hogy nem bízott bennem. három évvel korábban visszatérhetett volna. Én csak a mohó és hitvány Mógust láttam, aki megkísérelte ellopni a követ és, elismerem, mindent megtettem, hogy akadályozzam.
Bellatrix szája meggörbül, mintha egy adag kellemetlen gyógyszert vett volna be.
– De nem tértél vissza, mikor feltámadt, nem repültél vissza, mikor a Sötét Jegy felkerült?
– Helyes. Két óra múlva visszatértem. Dumbledore parancsára.
– Dumbledoré-ra...? – kezdte, sértő hangon.
– Gondolj bele! – ismételte Piton türelmetlenül.. – Gondolj bele! Két óra várakozással, csak két órával, biztosítottam helyemet. a Roxfortban, mint kém. Hagytam, hogy Dumbledore azt higgye, hogy az ő utasítására térek vissza a Sötét Nagyúrhoz, így tudtam továbbra is friss információkat szolgáltatni Dumbledore-ról és a Főnix Rendjéről Vedd számításba, Bellatrix: a Sötét Jegy hónapok óta erősödött. Tudtam, hogy a Nagyúr vissza fog térni, minden Halálfaló tudta. Rengeteg időm volt átgondolni, mit akarok tenni, hogy eltervezzem a következő lépésemet, hogy eltűnjek, mint Karkarov, nemde?
– A Sötét Nagyúr kezdeti elégedetlensége teljesen elenyészett, biztosítalak, mikor elmagyaráztam, hogy hűséges maradtam, bár Dumbledore azt hitte, vele vagyok. Igen, a Sötét Nagyúr azt hitte örökre elhagytam, de tévedett.
– De mi hasznod volt? – fitymált Bellatrix. – Milyen használható információnk van tőled?
– Az én információim közvetlenül a Sötét Nagyúrnak lettek átadva, – mondta Piton – ha nem akarja megosztani vele.
– Mindent megoszt velem. – mondta feltüzelve Bellatrix – Azt mondja én vagyok a legkitartóbb és leghűbb...
– Ezt mondta? – szólt közbe Piton, hangja éreztette, hogy nem hisz a hallottaknak – Ezt mondta a Minisztériumos kudarc után?
– Nem az én hibám volt! – mondta Bellatrix kipirulva – A Sötét Nagyúr, a múltban, rám bízta a legdrágább... ha Lucius nem...
– Hogy merészeled... hogy merészeled a férjemet hibáztatni! – mondta Narcissa, csendes, elhaló hangon, felnézve testvérére.
– Nem lehet senkit hibáztatni. – szólt simán Piton – ami történt, megtörtént.
– De nem veled! – szólt Bella dühösen – Nem, te megint távol voltál, míg a legtöbbünk veszélyben volt, nem így volt, Piton?
– Azt a parancsot kaptam, hogy maradjak. Talán nem értesz egyet a Sötét Nagyúrral, talán azt hiszed Dumbledore nem ismert volna fel, ha csatlakozok a Halálfalókhoz és küzdök a Főnix Rendje ellen? És – már megbocsáss – veszélyről beszélsz. Hat tinédzserrel szemben küzdöttetek, nem?
– Csatlakoztak, te is nagyon jól tudod, nem sokkal később a fél Főnix Rendje ott volt! – morgott Bellatrix – És, mialatt mi próbáltuk legyőzni a Rendet, te még mindig nem tártad fel hol van a főhadiszállásuk, nemde?
– Nem én vagyok a titokgazda; nem mondhatom ki a hely nevét. Érted hogy működnek a varázsdolgok, gondolom. A Sötét Nagyúr megelégedett az információkkal, megfeleltem. Ahogy gondolom magad is kitaláltad, a foglyulejtője és a gyilkosa Emmeline Vance-nek feltétel nélkül segített megszabadulni Sirius Black-től, bár én teljesen bíztam benne, hogy te végzel vele.
Biccentett és a no felé emelte poharát. Arckifejezése nem enyhült.
– Kitértél az utolsó kérdésem elől, Piton. Harry Potter. Az elmúlt öt évben bármikor megölhetted volna őt. Nem tetted. Miért?
– Megvitattad ezt a problémát a Sötét Nagyúrral? – kérdezte Piton.
– Ó... később, mi... Én kérdeztem, Piton!
– Ha meggyilkoltam volna Harry Pottert, a Sötét Nagyúr nem használhatta volna a vérét, hogy feltámadjon, hogy legyőzhetetlenné váljon.
– Megjósoltad, előre láttad, hogy szüksége lesz a fiúra! – vágta oda sértetten.
– Nem jósoltam meg, nem tudtam a terveiről; már elismertem, hogy azt hittem meghalt. Csupán próbálom megmagyarázni, hogy a Sötét Nagyúr miért nem sajnálja, hogy Potter túlélte főleg az elmúlt egy évben?
– De miért hagytad életben?
– Hát nem értesz? Csak Dumbledore védelme tartott távol az Azkabantól. Nem értesz egyet azzal, hogyha megölöm a kedvenc diákját, akkor ellenem fordul? De több is volt ennél. Eszedbe kell hogy juttassam, hogy mikor Potter először érkezett meg Roxfortba, még mindig sok történet keringett körülötte, pletykák hogy milyen nagy Sötét varázsló lehet belőle, aki túlélte a Sötét Nagyúr támadását. Valóban, sokan a Sötét Nagyúr régi követői közül azt hitték, Potter egy erő, amit egyszer mi is megtapasztalunk. Kíváncsi voltam, bevallom, és minden alkalmas lett volna, hogy megöljem, kezdett megbolondulni az iskolában.
– Természetesen, nagyon gyorsan világossá vált számomra, hogy nincsen semmilyen különleges képessége. Sok veszélyes helyzetből kimentette magát a hamisíthatatlan szerencse és tehetséges barátai egyszerű összeállításával. Közepes fokú varázsló, bár ellenszenves és beképzelt, amilyen az apja is volt. Amit lehetett megtettem, hogy kidobassam a Roxfortból, amihez bájosan hozzátartozik, de öljem meg, vagy megengedjem, hogy az orrom előtt öljék meg? Idióta lennék kockáztatni, hogy Dumbledore lecsukasson.
– És bár mind feltételezzük, hogy Dumbledore hisz neked, gyanakodott rád valaha is? – kérdezte Bellatrix – Ugye fogalma sincs az igazából kihez vagy hűséges, és még mindig feltétel nélkül bízik benned?
– Nagyon jól játszottam a szerepem, – mondta Piton – És elkerülte a figyelmedet Dumbledore gyengéje: A legjobbakban kell bíznia. Kitaláltam egy mesét, hogy mélyen bűntudat gyötör, mikor csatlakoztam hozzájuk, eltávolodtam a Halálfaló úttól, és tárt karokkal befogadott... bár, ahogy mondtam, soha nem engedett közelebb a Sötét Varázslatokhoz, csak segédként. Dumbledore nagyszerű varázsló volt... oh igen, az volt,...(Bellatrix ciccegő hangot hallatott), a Sötét Nagyúr is elismeri. Örömmel állíthatom, hogy Dumbledore megöregedett. A párbaj a Sötét Nagyúrral a múlt hónapban eléggé megrázta őt. Azóta, mióta hosszantartó betegsége van, mert az ellenállásuk gyengébb, mint valaha. De az eddigi évek alatt, soha nem veszítette el bizalmát Perselus Pitonban és ebben a hazudozásban vagyok nagy értékű a Sötét Nagyúrnak.
Bellatrix még mindig nem tűnt boldognak, azon gondolkozott, mivel támadhatná legközelebb Pitont. Piton megelőzte hallgatagságát és a testvéréhez fordult.
– Most segítséget szeretnél kérni, Narcissa?
Narcissa felnézett a férfira, arca sokatmondóan bánatos volt.
– Igen, Perselus, én.. azt hiszem csak te tudsz segíteni nekem, Sehova nem tudok menni. Lucius börtönben van és...
Behunyta a szemét és két könnycsepp görbült ki szeme alól.
– A Sötét Nagyúr megtiltotta, hogy beszéljek neked erről – folytatta Narcissa csukott szemmel – Azt kérte, senki ne tudjon a tervről. Ez... nagyon titkos. De...
– Ha megtiltotta, nem kéne beszélned róla. – mondta Piton azonnal – A Sötét Nagyúr szava törvény.
Narcissa úgy zihált, mintha egy hideg vízzel locsolták volna le. Bellatrix, mióta belépett a házba, most látszott először elégedettnek.
– Látod! – mondta diadalomittasan testvérének – Piton is azt mondja: Megmondták, hogy nem beszélhetsz, úgyhogy maradj csendben.
De Piton a kis ablakhoz lépett, és mereven kibámult a függönyön az elhagyatott utcára, majd rázkódva behúzta. Narcissa-hoz fordult, rosszallóan.
– Az a bökkenő, hogy tudok a tervről – mondta halkan – Egyike a vagyok azon keveseknek, akiknek a Sötét Nagyúr elmondta. Mindamellett, nem voltam benne a titokban, Narcissa, bűnösnek számíthatsz a Sötét Nagyúr előtt a hűtlenségedért.
– Azt gondoltam, tudnod kell róla! – mondta szabadabban Narcissa – Megbízik benned, Perselus.
– Tudsz a tervről? – mondta Bellatrix, elégedett arckifejezése eltűnt, helyébe sértett arc jött – Tudsz?
– Hogyne. – mondta Piton – De milyen segítséget igényelsz, Narcissa? Ha azon reménykedsz, hogy ráveszem a nagyurat, változtassa meg a tervét, attól tartok nincs remény.
– Perselus – suttogta, és könnyek peregtek le fakó arcán – a fiam... az egyetlen fiam...
– Draco biztosan büszke – mondta közömbösen Bella – A Sötét Nagyúr hatalmas tisztséget bízott rá. És ezt Dracoért mondom: nem hátrálhat meg a kötelessége elől, örülhet, hogy esélyt kap, hogy bizonyítson, izgatott a lehetőségtől.
Narcissa komoly sírásba kezdett, könyörgően, mindaddig, míg Piton..
– Azért, mert tizenhat éves és nem is tudja mennyi hazugság van az üzletben. Miért, Perselus? Miért az én fiam? Túl veszélyes. Ez a bosszú Lucius hibájáért, tudom.
Piton nem válaszolt. Elfordult a könnyes tekintetétől, mintha illetlen lenne néznie, de nem tudott úgy tenni, mintha nem hallotta volna.
– Ezért választotta Dracot, nem? – folytatta – Hogy Lucius-t büntesse?
– Ha Draconak sikerül, – válaszolt Piton, még mindig elfordulva tőle – mindenki becsülni fogja.
– De nem fog sikerülni! – zokogta Narcissa – Hogyan sikerülhetne, mikor a Sötét Nagyúr maga...?
Bellatrix zihált; Narcissa készült elveszíteni az erejét.
– Úgy értem... senkinek sem sikerült még... Perselus... kérlek... Te vagy, mindig is te voltál Draco kedvenc tanára... Lucius régi barátja... Könyörgöm... Te vagy a Sötét Nagyúr kedvence, biztosan bízik a tanácsadójában... Beszélsz vele, meggyőzöd?
– A Sötét Nagyúr nem fog engedni, és nem vagyok olyan hülye, hogy megkíséreljem – Piton szavai határozottan csengtek – Nem tettethetem, hogy a Sötét Nagyúr nem mérges Lucius-ra. Lucius-ra volt bízva a feladat. Foglyul ejtették sok másikkal és megbukott, nem tudta visszaszerezni a próféciát. Igen, a Sötét Nagyúr mérges, Narcissa, csakugyan nagyon mérges.
– Tehát igazam volt, bosszúból választotta Dracot. – fulladozott Narcissa – Nem hiszi, hogy megfelelne, meg akarja öletni!
Mikor Piton nem válaszolt, úgy tűnt Narcissa elveszti azt a kis önbizalmát is, ami uralmában volt.
Felállt, Pitonhoz támolygott és megragadta a talárját. Arcát közel húzta sajátjához, a könnyei a mellkasára estek, és zihált.
– Meg tudod tenni. Meg tudod tenni Draco helyett, Perselus. Sikerülni fog, még szép, hogy sikerülni fog, és a jutalmad mindannyiunk feletti?
Piton megfogta a csuklóját és eltávolította magáról a no fogó kezeit. Lenézett könnyfoltos arcára és lassan mondta:
– Szerintem a végén úgyis nekem szánja, hogy megtegyem. De elhatározta, hogy Draconak kell először megpróbálnia. Ebben a valószínűtlen helyzetben, amiben Draco sikert fog elérni, én a Roxfortban maradok, beteljesíteni a hasznos kém-szerepet.
– Mindamellett, neki az sem gond, ha Draco meghal.
– A Sötét Nagyúr nagyon mérges. – ismételte halkan Piton – Nem hallotta a próféciát. Ugyanolyan jól tudod, mint én, Narcissa, hogy nem bocsájt meg egykönnyen.
A no összeesett, a férfi lába előtt, sírt és jajgatott a földön.
– Az egyetlen fiam... az egyetlen fiam...
– Büszkének kéne lenned. – mondta Bellatrix szívtelenül – Ha lenne fiam, boldog lennék, hogy a Sötét Nagyúr szolgálatára bocsájthatnám.
Narcissa kétségbeesésében sikkantott egy kicsit és megfogta hosszú, szőke haját. Piton leállította, megragadta a kezénél fogva felemelte, és a visszakísérte a kanapéhoz. Majd öntött neki egy kis bort és beleerőltette a kezébe.
– Narcissa, elég. Idd ezt meg. Figyelj rám!
Kicsit elcsendesedett; megdöntötte a bort, és remegve kortyolgatta.
– Megoldható... hogy segítsek Draconak.
Cissy felült, arca falfehér volt, szemei hatalmasak.
– Perselus... oh, Perselus... segítesz neki? Figyelnél rá, hogy ne érje sérelem?
– Megpróbálhatom.
Narcissa eldobta a poharát; átcsúszott az asztalon, ahogy az elejtője lecsúszott a kanapéról térdeplő pozícióba Piton lábai elé, kezébe vette a férfi kezét és hozzátapasztotta ajkát.
– Ha ott vagy, hogy megvédd... Perselus, megígéred? Leteszed a Törhetetlen Esküt?
– A Törhetetlen Eskü?
Piton arckifejezése üres, olvashatatlan volt. Bellatrix, végre győzedelmes hahotában tört ki.
– Nem hallod, Narcissa? Oh, megpróbálja, abban biztos vagyok! A szokásos üres szavak, a szokásos kimászás a felelősség elől! Oh, a Sötét Nagyúr parancsára, természetesen!
Piton nem nézett Bellatrix-ra. Fekete szemei Narcissa könnyel-telt kék szemein állapodtak meg, aki még mindig kezében tartotta Piton kezét.
– Persze, Narcissa, leteszem a Törhetetlen Esküt. – mondta csendesen – Talán a testvéred beleegyezik, hogy a Kötelék legyen.
Bellatrix szája tátva maradt. Piton lealacsonyította magát ;letérdelt Narcissa mellé. Míg Bellatrix ámulva nézett, míg ok összefogták jobb kezüket.
– Szükség lesz a kezedre, Bellatrix. – mondta hűvösen Piton.
Meg sem hallotta, és még mindig csak bámult.
– És kicsit közelebb kéne jönnöd.
Közelebb lépett, így ott állt fölöttük és az összekapcsolt kezükre emelte pálcáját.
Narcissa beszélt.
– Perselus, figyelni fogsz a fiamra, Dracora, mikor megkísérli teljesíteni a Sötét Nagyúr kérését?
– Igen. – szólt Piton.
Egy vékony ragyogó lángnyelv bocsátódott ki a pálcából és keresztülment mindkettőjük kezén, mint egy vörös, forró huzal.
– És mindent megteszel, hogy megvédd a sérelemtől?
– Igen – mondta Piton.
Egy második lángnyelv lőtt ki a pálcából és hozzákapcsolódott az elsőhöz, tiszta, izzó, láncot alkotva.
– És, muszáj bebizonyítanod... ha úgy néz ki, hogy Draco megbukik – súgta Narcissa (Piton keze megrándult az övéjében, de nem húzódott el) – végrehajtod Draco feladatát, amit a Sötét Nagyúr parancsol meg Draconak?
Egy perc csend következett. Bellatrix csak bámult, a pálcája a kezükre mutatott, a szemével egy vonalba.
– Igen. – mondta Piton. A vörösen izzó harmadik lángcsóva is kilőtt a pálcából, összekapcsolódva a többivel, és körülfonták a két összefogott kezet, mint egy kötél, mint egy tüzes kígyó.

Harmadik fejezet
A kelletlen hagyaték

Harry Potter hangosan horkolt. Majdnem négy órája ült az ablak melletti székben, bámulva a sötétedő utcát, míg végül arcát a hideg ablaküvegnek nyomva, félrecsúszott szemüveggel, szélesre tátott szájjal elaludt. Leheletének párája lecsapódott az üvegre, narancssárgán csillogva az utcai lámpa fényétől, természetellenesen elszínezve arcát, amitől kócos hajával kísértetiesen nézett ki.
A szobában több különböző személyes tárgy és szemét hevert szétszórva. Bagoly tollak, almacsutkák, cukorkák csomagolópapírjai borították a talajt, jó pár varázstankönyv rendetlenül feküdt az összegyűrt ágytakarón, és az íróasztal lámpájának fénye egy újságpapír kupacra esett. A címlapról a következő főcím harsogott:

HARRY POTTER A KIVÁLASZTOTT?

Újabb és újabb pletykák kapnak szárnyra a nemrégiben a Mágiaügyi Minisztériumban történt zavargásokról, ahol Őt, Akit Nem Nevezünk Nevén már másodszor látták.
„Nem beszélhetünk róla, ne kérdezzenek tőlem semmit” mondta tegnap este egy izgatott Amnéziátor, aki nem adta meg nekünk a nevét, amint távozott a Minisztériumból.
Mindazonáltal magas rendű minisztériumi forrás megerősítette, hogy a szörnyű események a legendás Jóslatok Termében zajlottak.
Bár a Minisztérium szóvivői ez idáig elutasítottak minden, a hely létezésére irányuló feltevést is, a Varázsló Társadalom egyre több képviselője hiszi el, hogy a Halálfalók illegális behatolásért és a Jóslat ellopásának kísérletéért tölti büntetését az Azkabanban. A Jóslat tartalma ismeretlen, bár az elterjedt találgatások szerint Harry Potterről szól, az egyetlen ember, akiről tudjuk, hogy túlélte a Halálos Átkot, és akiről azt is tudjuk, hogy a kérdéses estén a Minisztériumban tartózkodott. Néhányan „kiválasztottnak” nevezik, hisznek abban, hogy ő az egyetlen, aki megszabadíthat minket Tőle, Akit Nem Nevezünk Nevén.
A Jóslat (ha létezik) jelenlegi holléte ismeretlen, bár... folyt. köv. 2. oldal 5. oszlop

Egy másik újság hevert az előző mellett. Sokkal érdektelenebb főcímmel:

SCRIMGEOUR LEVÁLTJA CARAMELT

A címoldal nagy részét egy férfi fekete-fehér fényképe foglalta el, akinek oroszlánsörény-szerű vastag haja és meglehetősen ráncos arca volt. A fénykép mozgott – a férfi integetett a plafon felé.

Rufus Scrimgeour, aki a Varázsbűn-üldözési Főosztály Auror Parancsnokságának korábbi vezetője volt, leváltotta Cornelius Caramelt, Mágiaügyi Minisztert hivatalából. A kinevezést a Varázsló Társadalom nagy örömmel fogadta, bár a rossznyelvek szerint Albus Dumbledore és az új Miniszter kapcsolata nem teljesen felhőtlen. Pár órával Scrimgeour kinevezése után a posztjára nemrégiben visszahelyezett Wizengamoti Főmágus tiszteletét tette az új Miniszternél.
Scrimgeour szóvivői megerősítették, hogy a Miniszter Úr első útja Dumbledore-hoz vezetett, ugyanakkor nem voltak hajlandóak kommentálni, hogy miről folyt a megbeszélés. Folyt köv. 3.oldal. 2. oszlop

Az újságtól balra hevert egy harmadik, úgy összehajtva, hogy a Minisztériumnak a tanulók biztonságát garantáló cikke legyen látható.

Az újonnan kinevezett Mágiaügyi Miniszter, Rufus Scrimgeour ma elmondta, hogy nagyon szigorú lépéseket tettek a diákok biztonságos visszatérésének érdekében a Roxfort Boszorkány- és Varázslóképző Szakiskolába.
„Nyilvánvaló okok miatt a Minisztérium nem fogja elárulni a megszorító intézkedések részleteit.” Közölte a Miniszter, bár egy bennfentes elárulta, hogy az intézkedéseknek része a védekező bűbájok és varázslatok, ellenátkok használata, és egy kijelölt, Aurorokból álló csoportnak csak a Roxfort védelme a feladata.
„A legtöbb szülő megnyugtatónak tartja az új Miniszter szigorú álláspontját a tanulók biztonságával kapcsolatban” – mondta Mrs. Augusta Longbottom. – „Az unokám, Neville -Harry Potter egyik jó barátja, mellékesen megjegyzem együtt harcolt vele a Halálfalók ellen a Minisztériumban Júniusban, és...”

Az újsághír többi részét eltakarta a rajta álló madárkalitka. Benne egy gyönyörű hóbagoly. Tüzes tekintettel pásztázta a szobát, fejét néha horkoló gazdája felé irányítva. Csőrével időnként türelmetlenül csattintott, de Harry túl mélyen aludt ahhoz, hogy meghallja.
A szoba közepén egy nagy utazóláda állt, nyitott tetővel, pakolásra készen. Majdnem teljesen üres volt, csak néhány, a korábbi útról benne maradt holmi feküdt az alján: édességek, üres tintatartó, törött pennák. Mellette a padlón egy bíborszínű röplap, rajta a következő szöveggel:

A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUM
KIADVÁNYA

HOGYAN VÉDJÜK MEG CSALÁDUNKAT ÉS OTTHONUNKAT A SÖTÉT OLDALLAL SZEMBEN

A Varázsló Társadalom a magukat Halálfalónak nevező szervezet fenyegetése alatt áll. A következő biztonsági utasítás betartása segít megvédeni Önöket, az Önök családját és otthonát támadás ellen.
1. Nem ajánlott egyedül kimozdulni otthonukból.
2. Rendkívüli óvatosság szükségeltetik a sötét órákban. Amennyiben lehetséges, oldják meg ügyeik intézését, mielőtt lenyugszik a Nap.
3. Ismertessék a biztonsági intézkedéseiket otthonukban, meggyőződve arról, hogy minden családtag tisztában van a veszély esetén teendőkkel, úgy mit Pajzs és Kiábrándító Bűbájok használatával, és fiatalkorú családtag esetében a Társ-Hopponálással.
4. Egyeztessenek biztonsági kérdéseket és válaszokat közeli barátaikkal és családtagjaikkal, hogy felismerjék a Százfűlé-Főzettel átalakult, álcázott Halálfalókat. (Lapozzon a 2. oldalra)
5. Ha úgy érzi, hogy családtagja, munkatársa, barátja vagy szomszédja furcsán viselkedik, haladéktalanul értesítse a Varázsbűn-üldözési Főosztályt. Ismerősei állhatnak az Imperius-átok hatása alatt. (Lapozzon a 4. oldalra)
6. Ha a Sötét Jegyet megpillantja egy ház vagy egyéb épület felett, NE MENJEN BE, hanem azonnal értesítse az Auror Parancsnokságot.
7. Meg nem erősített észlelések azt mutatják, hogy a Halálfalók használják az Inferi-t (Lapozzon a 10. oldalra) Az Inferius, vagy hasonló észlelése esetén AZONNAL értesítse a Minisztériumot!

Harry felhorkantott álmában, az arca néhány centiméterrel lejjebb csúszott az ablakon, szemüvege még jobban félrecsúszott, de nem ébredt fel. Az ébresztőóra, amit Harry pár éve javított meg, az ablakpárkányon állva hangosan ketyegett, Tizenegy óra előtt egy percet mutatott. Kicsit odébb, Harry nyugodt kezében egy vékony, dőlt betűkkel teleírt pergamen volt. Mióta a levél megérkezett, három nappal ezelőtt, Harry olyan gyakran olvasta el, hogy a korábban szoros tekercs teljesen kisimult.

Kedves Harry!

Ha egyetértesz, ezen a pénteken, este tizenegy órakor elmegyek érted a Privet Drive 4. szám alatti házhoz, hogy elkísérjelek az Odúba, ahova meghívtak Téged, hogy a nyári szünet hátralévő részét eltöltsd.
Ha neked is megfelel, nagyon örülnék, ha segítenél valamiben, amit el kellene intéznem, az Útban az Odú felé. Személyesen jobban elmagyarázom. Kérlek válaszod küldd vissza ezzel a bagollyal, remélem pénteken találkozunk.

Minden jót kívánok
Albus Dumbledore

Bár kívülről tudta a szövegét, Harry hét óra óta újra és újra elolvasta, amikor is odatelepedett a hálószoba ablaka mellé, ahonnan elfogadható kilátás volt a Privet Drive mindkét végére. Tudta, hogy nincs értelme újraolvasni Dumbledore levelét, igenlő válaszát már akkor visszaküldte a bagollyal, ahogy kérte. Nem tudott mást tenni, mint várni. Akkor is ha eljön érte, akkor is, ha nem.
De Harry még nem pakolt össze. Egyszerűen csak túl szép volt, hogy igaz legyen, hogy már két hét után megszabadulhat Dursley-ék társaságától. Nem tudott megszabadulni a gondolattól, hogy valami nincs rendjén – Dumbledore-nak küldött levele eltévedhetett, esetleg Dumbledore-t megakadályozták, hogy érte jöjjön, vagy kiderülhet, hogy a levél egyáltalán nem is Dumbledore-tól jött, hanem egy rossz tréfa, vagy csapda. Harry képtelen lett volna szembesülni azzal, hogy összekészített bőröndjét újra pakolhatja ki. Az egyetlen előkészület, amit az utazás miatt tett, hogy betette a baglyot a ketrecébe.
Az ébresztőóra percmutatója elérte a tizenkettőt, és abban a szempillantásban az utcai lámpák kialudtak. Harry felébredt, mintha a hirtelen sötétség egy vészjel lenne. Kapkodva megigazította a szemüvegét, elhúzta ablakhoz ragadt arcát, helyette odadugta az orrát az üveghez, hunyorogva pillogott a járda felé. Egy magas alak sétált a kerti ösvényen,, hosszú, lengedező talárban.
Harry akkorát ugrott, mintha megcsípte volna az áram, fellökte a széket, elkezdett összekapkodni mindent a földről, és beledobálta az utazóbőröndjébe. Miközben átszaladt a szobán kezében a talárjával, két könyvvel és egy csomag csattal, hallotta, amint megszólalt az ajtócsengő.
– Ki az ördög jön ilyenkor, késő este? – Kiabált a földszintet Vernon bácsi.
Harry megdermedt, egyik kezében egy bronz teleszkóp, másikban egy nadrág. Teljesen elfelejtette Dursley-ékat figyelmeztetni, hogy Dumbledore jöhet ma este. A kétségbeesés és a nevetés határán átmászott a ládáján, feltépte a hálószobája ajtaját, és már hallotta is a mély hangot:
– Jó estét kívánok! Ön bizonyára Mr. Dursley. Bátorkodhatok azt mondani, hogy Harry említette, hogy jövök ma este érte?
Harry kettesével szaladt le a lépcsőfokokon, majd hirtelen megállt a lépcső alján, mert hosszú évek tapasztalatából tudta, jobb ha legalább egy karnyújtásnyira marad bácsikájától. Az ajtóban egy magas, vékony férfi állt, hosszú, ezüstszínű szakálla és haja a derekáig ért. Kampós orrán félhold alakú szemüveg ült. Fekete utazó tarárban volt és hegyes kalapban. Vernon Dursley, akinek a szakálla ugyanolyan sűrű volt, mint Dumbledore-nak, csak fekete, és vörösesbarna köntöst viselt a látogatóra bámult, mintha nem hinne a kis szemeinek.
– Ha helyesen ítélem meg a döbbenetét, Harry nem figyelmeztette Önt, hogy jövök. – mondta Dumbledore barátságosan. – Feltételezzük azt, hogy Ön szívélyesen meghív engem a házába. Nem okos dolog hosszabb ideig az ajtóban ácsorogni ezekben a vészterhes időkben.
Belépett az előszobába és becsukta maga mögött az ajtót.
– Hosszú idő telt el, legutóbbi látogatásom óta. – nézett Dumbledore szemüvege fölött Vernon bácsira. – Azt kell mondjam, a liliomok gyönyörűen virágoznak.
Vernon bácsi azonban nem szólalt meg. Harry nem kételkedett abban, hogy nemsokára ismét képes lesz beszélni (a halántékán lüktető erekből következtetve az agyvérzés határán volt), de valami folytán úgy tűnt, hogy Dumbledore elállította a szavát. Talán nyilvánvaló varázsló kinézetével, de az is lehet, hogy Vernon bácsi érezte, hogy olyan férfivel áll szemben, aki felett nem érvényesítheti akaratát..
– Ó, jó estét, Harry – mondta Dumbledore, miközben ráemelte tekintetét a félhold alakú szemüvegén keresztül, egy meglehetősen elégedett arckifejezéssel. – Kitűnő, kitűnő.
Ezek a szavak látszólag feldühítették Vernon bácsit. Egyértelmű volt, hogy bárki, aki rá tudott nézni Harryre, és azt tudta rá mondani, hogy „kitűnő”, azzal az emberrel ő soha nem értett volna egyet semmiben.
– Nem akarok gorombának tűnni – kezdte olyan hangnemben, hogy minden szótag goromba fenyegetést hordozott magában.
– ...sajnos azonban ijesztően sokszor történik véletlenszerű gorombaság – fejezte be ünnepélyesen Dumbledore a mondatot. – Jobb nem mondani semmit, kedves uram. Ó, ő pedig biztosan Petúnia.
A konyaajtó kinyílt, és ott állt Harry nénikéje, gumikesztyűben és otthonkában a hálóinge fölött, egyértelműen a szokásos alvás előtti konyhatakarítása közepén. Lószerű arcán semmi más nem látszott, csak döbbenet.
– Albus Dumbledore – mondta, miután Vernon bácsi nem mutatta be őket. – Mi, természetesen, már leveleztünk. – Harry ezt egy igen érdekes módnak találta, hogy emlékeztesse Petúnia nénit arra, mikor küldött neki egy robbanó levelet, Petúnia néni azonban nem reagált a kijelentésre. – És biztosan ő a fiatok, Dudley?
Dudley épp abban a pillanatban pillantott ki a nappali ajtaján. Nagy, szőke feje különösen testetlennek tűnt a pizsamája csíkos gallérjából kiemelkedve, meglepetésében és félelmében csak tátogott. Dumbledore várt egy-két pillanatig, jól láthatólag arra, hátha valamelyik Dursley mond valamit, de mivel a csend tovább nyúlt, elmosolyodott.
– Feltételezhetjük, hogy beinvitáltak a nappalijukba?
Dudley arrébbhúzódott, mikor Dumbledore a közelébe ért. Harry, kezében még mindig a távcsővel és a cipőkkel, leugrott az utolsó pár lépcsőről, és Dumbledore után ment, aki a tűzhöz legközelebb eső székben helyet foglalt, és jóindulatú érdeklődéssel szemlélte környezetét. Jól láthatóan nem illett bele a környezetébe.
– Nem – nem indulunk még, uram? – kérdezte idegesen Harry.
– De igen, valóban, de előbb néhány problémát meg kell vitatnunk – mondta Dumbledore. – És jobban örülnék, ha nem nyílt terepen kellene ezt megtennünk. Már csak egy rövid ideig fogjuk kihasználni a nénikéd és a bácsikád vendégszeretetét.
– Valóban?
Vernon Dursley belépett a szobába, Petúniával az oldalán, és Dudleyval, aki kettejük mögött lapított.
– Igen – mondta Dumbledore – valóban.
Olyan gyorsan húzta elő a pálcáját, hogy Harry alig látta; egy lezser intéssel, a kanapé előrelódult, melynek következtében mindhárom Dursley ráesett. A pálca következő intésével a kanapé visszatért korábbi helyére.
– Akár kényelmesen le is ülhetünk – mondta kellemesen Dumbledore.
Ahogy visszahelyezte a pálcát a zsebébe, Harry meglátta, hogy a keze teljesen fekete és összeaszott volt; úgy nézett ki, mintha leégett volna róla a hús.
– Uram – mi történt a...?
– Később, Harry – mondta Dumbledore – Kérlek ülj le.
Harry leült a fennmaradó karosszékre, nem nézve közben a Dursleyékra, akik, úgy tűnt, szóhoz sem jutnak a döbbenettől.
– Feltételeztem, hogy felajánlanak valami frissítőt, – mondta Dumbledore Vernon bácsinak – de az eddigiek alapján ezt feltételezni bolondság lenne.
Harmadszorra is pöccintett a pálcával, mire egy szürke üveg és öt pohár jelent meg a levegőben. Az üveg kinyílt, és mindegyik pohárba nagy mennyiségű méz-színű folyadékot töltött, amik ezután a szobában ülőkhöz lebegtek.
– Madam Rosmerta legjobb tölgyben érlelt mézsöre. – mondta Dumbledore, miközben Harry felé emelte a poharát, aki elkapta a sajátját, és kortyolt egyet. Még soha nem ivott ehhez hasonlót, de nagyon élvezte. A Dursleyk, miután gyors, ijedt pillantást váltottak egymással, megpróbáltak nem törődni a poharakkal, ami nehéz mutatványnak bizonyult, mivel azok folyamatosan gyengéden bökdösték a fejüket. Harry nem tudta elfojtani magában a gyanút, hogy Dumbledore jól szórakozott rajtuk.
– Nos, Harry – mondta Dumbledore, felé fordulva – egy kis nehézség adódott, amit remélem meg fogsz tudni nekünk oldani. Nekünk, azaz a Főnix Rendjének. Azonban először is el kell mondanom, hogy Sirius végrendelete múlt héten került elő, amiben mindenét rád hagyja.
A kanapéról Vernon bácsi feje oda fordult, de Harry nem nézett rá, és nem is tudott igazán mit mondani, kivéve hogy „Aha. Értem.”
– Ez a lényeg, eléggé elnagyoltan. – folytatta Dumbledore. – A Gringottsi széfedhez egy jelentős mennyiségű aranyat kaptál, továbbá a tied Sirius minden személyes tulajdona. Az örökség kissé problémás része...
– A keresztapja halott? – kérdezte Vernon bácsi hangosan a kanapéról. Dumbledore és Harry ránéztek. A mézsörös pohár kitartóan ütögette Vernon fejét, aki megpróbálta arrébb ütni. – Halott? A keresztapja?
– Igen – mondta Dumbledore. Nem kérdezte meg Harrytől, hogy miért nem közölte ezt Dursleyékkal. – A mi problémánk – folytatta Harrynek, mintha nem szóltak volna közbe – hogy Sirius a Grimmauld tér 12-t is rád hagyta.
– Ráhagytak egy házat? – kérdezte mohón Vernon bácsi, kis szemei összeszűkültek, de senki nem válaszolt neki.
– Nyugodtan használhatják továbbra is főhadiszállásként – mondta Harry. – Nem bánom. Az öné lehet, egyáltalán nem akarom. – Harry nem akart visszamenni a házba, ha nem muszáj. Úgy gondolta, Sirius emléke kísértené, ahogy egyedül csavarog a sötét, dohos szobákban, bezárva arra a helyre, ahonnan olyan kétségbeesetten el akart szabadulni.
– Ez nagylelkű – mondta Dumbledore – Mi azonban ideiglenesen kiürítettük a háza.
– Miért?
– Nos – mondta Dumbledore, nem törődve Vernon bácsi motyogásával, akinek a fejénél még mindig ott kopogott a kitartó pohár mézsör – a Black családi tradíció úgy rendeli, hogy a ház tulajdonjoga egyenes ágon adódjon át, mindig a soron következő Black nevű férfira. Sirius volt a legutolsó, mivel az öccse, Regulus korábban halt meg, és egyiköjüknek sem volt gyermeke. Amíg Sirius végrendelete egyértelműen kijelenti, hogy ő azt akarta, hogy a ház a tied legyen, lehetséges, hogy valamilyen varázslat vagy bűbáj legyen a házon, hogy biztos legyen, csak egy tisztavérű varázsló lehessen a tulajdonosa.
Egy élénk kép jelent meg Harry fejében Sirius anyjának visító, köpködő portréja, ami a Grimmauld téri ház előszobájában állt. – Fogadok, hogy volt. – mondta.
– Eléggé – mondta Dumbledore. – És amennyiben van ilyen bűbáj, úgy a ház tulajdonjoga lehetséges, hogy Sirius legidősebb élő rokonára száll, Bellatrix Lestrange unokatestvérére.
Anélkül, hogy tudatosult volna benne, mit csinál, Harry felpattant; az ölében lévő távcső és a cipők a padlóra estek. Bellatrix Lestrange, Sirius gyilkosa örökli az ő házát?
– Nem. – mondta.
– Nos, nyilvánvalóan mi is jobban szeretnénk, ha nem ő kapná meg. – mondta Dumbledore nyugodtan. – A helyzet nagyon bonyolult. Azt sem tudjuk, hogy azok a bűbájok, amiket mi helyeztünk rá, például hogy ne lehessen megtalálni, megmaradnak-e most, hogy a tulajdonjog kikerült Sirius kezéből. Lehetséges, hogy Bellatrix bármelyik pillanatba megjelenjen a bejáratnál. Természetesen elhagytuk a házat, amíg a helyzetet le nem tisztáztuk.
– De hogyan deríti ki, hogy a ház az én tulajdonom-e?
– Szerencsére – mondta Dumbledore – van egy egyszerű teszt.
Az üres poharát egy a szék melletti kisasztalra tette, ám mielőtt bármi mást tehetett volna, Vernon bácsi elkiáltotta magát – Eltűntetné ezeket a nyamvadt izéket rólunk?
Harry odanézett; mindhárom Dursley a kezeivel védte a fejét, amikről a poharak folyamatosan pattogtak le, a tartalmuk pedig mindenfelé fröcskölt.
– Oh, sajnálom – mondta udvariasan Dumbledore, és újra felemelte a pálcáját. Mindhárom pohár eltűnt. – Azonban, tudják, jobb módszer lett volna meginni.
Úgy látszott, mintha Vernon bácsiból számtalan kellemetlen visszavágás készülne kitörni, azonban egyszerűen visszaroskadt a párnákra Petúnia nénivel és Dudleyval, és nem szólt semmit, apró malacszemeit azonban Dumbledore pálcáján tartotta.
– Tudod – folytatta Dumbledore ismét Harry felé fordulva – ha valóban örökölted a házat, akkor vele együtt örökölted...
Ötödszörre is intett a pálcájával. Hangos durranás hallatszott, és egy házimanó jelent meg, hatalmas denevérszerű fülekkel és óriási, bevérzett szemekkel, meghajolva Dursleyék poros szőnyegén, maszatos rongyokba öltözve. Petúnia néni egy hajmeresztő sikoltást hallatott: emberemlékezet óta semmi ilyen piszkos nem lépett be a házba; Dudley felhúzta csupasz, rózsaszín lábát a padlóról, és úgy ült, majdnem a feje fölé emelve őket, mintha azt hinné, a teremtmény felmászna a pizsamanadrágján, Vernon bácsi pedig elbődült – Mi a pokol ez?
– ...Siport – fejezte be Dumbledore.
– Sipor nem, Sipor nem, Sipor nem! – károgta a manó, majdnem olyan hangosan, mint Vernon bácsi, toporzékolva és fülhúzogatva – Sipor Bellatrix asszonyhoz tartozik, ó igen, Sipor a Black-ekhez tartozik, Sipor az új úrnőjét akarja, Sipor nem lesz a Potter kölyöké, Sipor nem, nem, nem...
– Amint látod, Harry – mondta hangosan Dumbledore, Sipor folyamatos „nem, nem, nem” károgása közben – Sipor bizonyos vonakodást mutat az ellen, hogy szolgálatodba álljon.
– Nem érdekel – mondta újra Harry, undorodva nézve a vonagló, toporzékoló manót. – Nem akarom őt.
– Nem, nem, nem, nem...
– Jobban örülnél, hogyha Bellatrix Lestrange tulajdonába kerülne? Figyelembe véve, hogy a Főnix Rendjének főhadiszállásán élt az elmúlt évben?
– Nem, nem, nem, nem...
Harry Dumbledor-ra nézett. Tudta, hogy nem engedhetik, hogy Sipor Bellatrix-el éljen, azonban az elképzelés, hogy a tulajdona legyen, hogy felelősséget vállaljon a teremtményért, aki elárulta Siriust, visszataszító volt.
– Utasítsd valamire – mondta Dumbledore – Ha a tulajdonodba került, engedelmeskednie kell. Ha nem, akkor találnunk kell egy másik módot, hogy távol tartsuk a jogos úrnőjétől.
– Nem, nem, nem, NEM!
Sipor hangja kiáltásig erősödött. Harry nem tudott más utasításra gondolni, kivéve hogy – Sipor, kuss legyen!
Egy pillanatig úgy tűnt, mintha Sipor fuldokolna. Megragadta a torkát, a szája tátogott, a szemei kiduzzadtak. Néhány másodpercnyi őrjöngő nyelés után arccal előre a szőnyegre vetette magát (Petúnia néni nyögött egyet), és kézzel-lábbal elkezdte püfölni a padlót, egy vad, de teljesen csendes dühroham közepette.
– Nos, ez leegyszerűsíti a problémát. – mondta vidáman Dumbledore. – Úgy tűnik, Sirius tudta, mit csinál. Te vagy a Grimmauld tér 12 jogos tulajdonosa, mint ahogy Siporé is.
– Magamnál – magamnál kell tartanom? – kérdezte rémülten Harry, miközben Sipor a lábánál vonaglott.
– Nem, ha nem szeretnéd – mondta Dumbledore. – Ha tehetek egy javaslatot, elküldhetnéd a Roxfortba hogy ott dolgozzon a konyhában. Így a többi házimanó rajta tarthatná a szemét.
– Igen – mondta Harry megkönnyebbülten. – Igen, ezt fogom tenni. Ő – Sipor – azt akarom, hogy menj a Roxfortba és dolgozz a konyhában a többi házimanóval.
Sipor, aki ekkor a hátán feküdt, kezei és lábai a levegőben, fejjel lefelé gyűlölködő arcot vágott Harryre, majd egy újabb hangos durranással eltűnt.
– Jó – mondta Dumbledore. – Itt van még a hippogriff, Csikócsőr esete. Sirius halála óta Hagrid viseli gondját, most már azonban ő is a tiéd, úgyhogy ha másképp kívánod a dolgot...
– Nem – vágta rá Harry azonnal – Hagriddal maradhat. Szerintem Csikócsőrnek is az lenne a jobb.
– Hagrid el lesz ragadtatva – mondta mosolyogva Dumbledore. – Olyan izgatott volt, hogy újra láthatja Csikócsőrt. Egyébként Csikócsőr biztonsága érdekében úgy döntöttünk, hogy átkereszteljük Witherwings-nek, bár kétlem, hogy a Minisztérium rájönne, hogy ez az a hippogriff, amit halálra ítéltek. Most pedig, Harry, össze van készítve a ládád?
– Háát...
– Kétségeid voltak afelől, hogy megérkezem? – kérdezte csípősen Dumbledore.
– Mindjárt megyek, és... ö... befejezem. – mondta sietve Harry, miközben felkapta a távcsövet és a cipőket.
Egy kicsit több, mint tíz percig tartott, hogy mindent összeszedjen, amire szüksége volt; végül sikerült kihúznia a láthatatlanná tévő köpenyét az ágya alól, rácsavarnia a színváltós tinta üvegének tetejére a kupakot, és rázárnia a láda tetejét az üstre. Ezután, egyik kezével a ládáját emelve, másikban Hedvig ketrecét tartva lement.
Csalódott volt, mikor meglátta, hogy Dumbledore nem az előszobában várja, ami azt jelentette, hogy vissza kellett mennie a nappaliba.
Mindenki csendben volt. Dumbledore halkan dúdolt, látszólag saját maga szórakoztatására, de a légkör nagyon feszült volt, és Harry nem mert Dursleyékra nézni, miközben azt mondta, – Készen vagyok, Professzor.
– Jó – mondta Dumbledore. – Csak még egy dolog. – és ismét Dursleyék felé fordult. – Amint minden kétséget kizáróan tisztában vannak vele, Harry egy éven belül nagykorú lesz...
– Nem – mondta Petúnia néni. Dumbledore érkezése óta először szólalt meg.
– Megbocsájt? – kérdezte udvariasan Dumbledore.
– Nem lesz. Egy hónappal fiatalabb Dudleynál, és Duddus csak két év múlva lesz tizennyolc.
– Ó – mondta Dumbledore. – a varázslók között azonban tizenhét évesen lesz nagykorú.
Vernon bácsi „abszurd”-ot motyogott, Dumbledore azonban nem foglalkozott vele.
– Nos, amint az önök is tudják, Voldemort nagyúr visszatért az országba. A varázslótársadalom jelenleg nyílt háborúban áll. Harry, akit Voldemort nagyúr több alkalommal is meg próbált ölni, még nagyobb veszélyben van, mint aznap, amikor tizenöt évvel ezelőtt a küszöbük előtt hagytam őt egy levéllel, amiben elmondtam önöknek a szülei meggyilkolásának történetét, továbbá kifejezett reményemet, hogy saját fiukként fogják felnevelni.
Dumbledore szünetet tartott, és bár a hangja könnyed és nyugodt maradt, és nem mutatta jelét, hogy dühös lenne, Harry egyfajta fagyosságot érzett kiáradni belőle, és észrevette, hogy Dursleyék kissé összébb húzódtak.
– Nem tettek úgy, ahogy kértem. Soha nem kezelték fiukként Harryt. Csak közömbösséget és gyakran kegyetlenséget kapott maguktól. A legjobb, amit el lehet mondani, az, hogy megúszta azt a szörnyű kárt, amit az önök közt ülő szerencsétlen fiúnak okoztak.
Petúnia néni és Vernon bácsi is ösztönösen körbenéztek, mintha azt várnák, hogy Dudleyn kívül valaki mást is látnak maguk közé préselődve.
– Mi – rosszul bántunk Duddussal? Mit akar maga... – kezdte Vernon bácsi dühösen, de Dumbledore csendre emelte az ujját, mely csend olyan hirtelen jött, mintha elállította volna Vernon bácsi szavát.
– A varázslat, amit tizenöt évvel ezelőtt hoztam létre, erőteljes védelmet biztosít Harry számára egészen addig, amíg otthonának hívhatja ezt a házat. Bármilyen nyomorultul élt is itt, bármennyire nem látták itt szívesen, bármennyire is rosszul bántak vele, bár vonakodva, de helyet adtak neki. Ez a mágia befejezi a működését amint Harry tizenhét éves lesz; másképp mondva amikor felnőtté válik. Csak annyit kérek: engedjék meg Harrynek, hogy még egyszer visszatérjen ebbe a házba a tizenhetedik születésapja előtt, ez biztosítani fogja, hogy a védelem egészen addig fennmaradjon.
Egyik Dursley sem mondott semmit. Dudley homlokráncolva próbált visszaemlékezni, hogy mikor bántak vele rosszul. Vernon bácsi úgy nézett, mintha valami a torkán akadt volna; Petúnia néni azonban különösen kipirult.
– Nos, Harry... ideje indulnunk. – mondta végül Dumbledore. Felállt, és kiegyenesítette hosszú, fekete köpenyét. – A következő viszontlátásig – mondta Dursleyéknak, akik úgy néztek rá, mintha az a pillanat részükről örökre várathatna, majd megemelte a kalapját, és kiment a szobából.
– Viszlát – mondta sietve Harry Dursleyéknak, és követte Dumbledore-t, aki megállt Harry ládája mellett, amin Hedvig kalickája állt.
– Nem kell, hogy most ezek leterheljenek minket. – mondta, miközben előhúzta a pálcáját. – Előreküldöm őket az Odúba, hogy ott várjanak ránk. Azonban szeretném, ha magadhoz vennéd a láthatatlanná tévő köpenyedet... csak a biztonság kedvéért.
Harry kisebb nehézségek árán előrángatta a köpenyt a ládából, próbálva eltakarni Dumbledore elől a benne lévő rendetlenséget. Miután belegyömöszölte kabátja egyik belső zsebébe, Dumbledore intett a pálcájával, és a láda, a ketrec és Hedvig eltűntek. Dumbledore újabb intésére a bejárati ajtó kinyílt a hűvös, ködös sötétségbe.
– Most pedig, Harry, lépjünk ki a sötétségbe, és kezdjük el üldözni azt a könnyelmű, csábító kalandot.

Negyedik fejezet
Horace Slughorn

A tény ellenére, hogy minden fenn maradt idejét, azzal töltötte, hogy reménytelenül várta, hogy Dumbledore csakugyan eljön érte, Harry úgy érezte, hogy teljesen alkalmatlan az időpont hogy együtt induljanak el a Privet Drive-on. Ezelőtt soha nem beszélt az igazgatóval a Roxforton kívül; mindig ott volt az íróasztal közöttük. Az utolsó találkozásuk tolakodó is volt, és elég élénk volt Harry szégyenérzete, sokat kiabált, és nem utolsó sorban összetörte Dumbledore értékes holmiit.
Dumbledore, mégis teljesen nyugodtnak tűnt.
– Tartsd a pálcádat készenlétben, Harry! – mondta.
– De én úgy tudtam, hogy nem szabad az iskolán kívül varázsolnom, uram?
– Ha lenne támadás, – mondta Dumbledore – adok neked igazolást, hogy használhatsz bármilyen bűbájt vagy átkot. Habár, nem hiszem, hogy aggódnod kéne bármilyen támadás miatt az este folyamán.
– Miért nem, uram?
– Velem vagy -mondta egyszerűen az igazgató – Elég lesz ennyi, Harry.
Hirtelen megállt a Privet Drive végén.
– Persze neked nem szabad hoppanálnod, amíg le nem tetted a vizsgát – mondta.
– Nem – mondta Harry – Úgy tudtam, ahhoz be kell tölteni a tizenhetet.
– Igen – mondta Dumbledore – Meg kell fognod szorosan a kezemet. A balt, ha nem bánod... biztos észrevetted, hogy a pálcás kezem kicsit sérült.
Harry megnézte Dumbledore alkarját.
– Nagyon jó, menjünk!
Harry úgy érezte, hogy Dumbledore keze elcsavarodik, és erősebben szorította a kezét; a következő dolog, amire emlékezett, hogy minden fekete lett; teljesen össze volt nyomva; nem tudott levegőt venni, mintha drót vette volna körül a mellkasát; a szeme vissza volt kényszerítve a fejébe; a dobhártyája pedig egyre jobban be volt nyomva a koponyájába, és akkor...
Harry vett egy nagy lélegzetet, és kinyitotta őrjöngő szemét. Úgy érezte, hogy be van szorulva egy szűk gumicsőbe. Pár másodperc után rájött, hogy a Privet Drive eltűnt. Ő és Dumbledore egy hirtelen feltűnt, elhagyatott faluban voltak., a központban néhány háborús emlékmű állt. Harry kezdett mindent érteni, és rájött, hogy életében először hoppanált.
– Jól vagy? – kérdezte aggodalmasan – Csoda, hogy sikerült.
– Jól vagyok – mondta Harry, és megdörzsölte a fülét – De szerintem jobb lett volna, ha seprűvel jövünk...
Dumbledore mosolygott, majd mutatta az utat. Gyorsan elindult egy üres fogadó és néhány ház mellett. A közeli toronyóra majdnem éjfélt mutatott.
– Mond csak, Harry, a sebhelyed... fájt mostanában?
Harry megdörzsölte a villám alakú sebhelyet.
– Nem – mondta – ezért meg is lepődtem. Azt hittem, hogy állandóan égni fog, hogy Voldemort visszakapta az erejét.
Egy pillantást vetett Dumbledore-ra, és látta, hogy az igazgató elégedett.
– Egyébként gondoltam. Úgy látszik, hogy most nem fogja alkalmazni az okklumenciát.
– Hát, nem panaszkodok – mondta Harry, akinek nem hiányoztak a nyugtalanító álmok, és hogy belelátott Voldemort gondolataiba.
Befordultak egy sarkon, egy telefonfülke és egy buszmegálló mellett.
– Professzor?
– Harry?
– Ööö... pontosan hol vagyunk?
– Ez Harry, egy varázsfalu, Budleigh Babberton.
– És mit csinálunk itt?
– Oh, persze igen, nem mondtam el neked – mondta Dumbledore – Hát, sokszor mondtam, hogy kihagy az időérzékem mostanában, de itt vagyunk. Azért vagyunk itt, hogy meggyőzzük egy régi kollégámat, hogy térjen vissza a Roxfortba.
– És én hogy tudnék segíteni, uram?
– Oh, szerintem meg fogjuk találni a módját. – mondta határozottan Dumbledore – Balra, Harry.
Tovább haladtak a házak mellett. Minden ablak sötétbe burkolódzott és különösen hideg volt. Harrynek egyből a dementorok jutottak eszébe, de megnyugtatta az a tudat, hogy ott lapult a zsebében a pálcája.
– Professzor, miért nem közvetlenül a kollégája házához hoppnáltunk?
– Mert az nagy udvariatlanság lenne, ha berúgnánk az ajtót – mondta Dumbledore – Általában megszoktunk hívni a varázsló társainkat. A legtöbb varázslók által lakott ház védve van az illetéktelen hoppanálóktól, A roxfort a példa...
– ...nem lehet akárhol hoppanálni az épületen belül és a területén. Hermione Granger mondta.
– És nagyon jól mondta. Újra balra fordulunk.
A toronyóra elütötte az éjfélt mögöttük. Harry kíváncsi volt, hogy Dumbledore miért nem hívta fel hamarabb öreg kollégáját, de most, hogy a beszélgetés komolyabbra fordult, még több sürgős kérdést tett fel:
– Uram, a Reggeli Prófétában olvastam, hogy Caramelt elbocsátották...
– Igen.. Lecserélték, biztosan láttad, Rufus Scimgeour-ra, aki régen az Auror Parancsnokság vezetője volt.
– Ő... Ön szerint ő jobb lesz? – kérdezte Harry.
– Ez egy érdekes kérdés. Biztosan rátermett a feladatra. Sokkal meghatározóbb, energikusabb személyiség, mint Cornelius.
– Igen, de én arra gondoltam...
– Tudom, hogy mire gondoltál. Rufus a tettek embere, és sokat harcolt sötét varázslókkal, Voldemort Nagyúr se becsüli alá a képességeit.
Harry várt, de Dumbledore nem mondott többet a nézeteltéréséről egy riporterrel, ezért nem volt képe folytatni a dolgot, témát váltott:
– És uram.. láttam valamit Madame Bones-ról.
– Igen, szörnyű veszteség. Nagyszerű varázsló volt. Bárcsak itt lehetne.
Harry már kíváncsi volt, mi történt az igazgató kezével.
– Professzor, mi történt a...?
– Nincs időm, hogy most elmagyarázzam. Ez egy izgalmas történet, remélem valósághűen tudom majd elmondani.
Dumbledore Harryre mosolygott.
– Professzor, kaptam egy röplapot a Mágiaügyi Minisztériumtól, hogy biztonsági lépéseket kellene tenni a Halálfalók ellen...
– Igen – mondta Dumbledore még mindig mosolyogva – Hasznosnak találod?
– Nem igazán.
– Nem, szerintem sem. Ugyanis nem kérdezted meg, például, mi a kedvenc lekvárom, nem bizonyosodtál meg róla, hogy valóban én vagyok Albus Dumbledore és nem egy csaló.
– Nem... – kezdte Harry, nem volt benne biztos, hogy válaszolnia kellene.
– A jövőben ajánlom, Harry, bár ez egy bizalmatlan tett... persze, ha én igazi halálfaló lennék, utána néztem volna a kedvenc lekváromnak, mielőtt eljátszom magam.
– Öö. rendben. – mondta Harry – A röplapon írtak valamit az Inferni-ről. Mik is ők pontosan? A lapon nem volt teljesen tiszta.
– Ők hullák – mondta nyugodtan Dumbledore – Halott testek, amiket sötét varázslatokkal bűvöltek meg. Nem nagyon látták őket mióta Voldemort elvesztette az erejét. Persze elég embert megöl, ahhoz, hogy készítsen belőlük egy hadsereget.
Megérkeztünk...
Egy kicsi, takaros kőépülethez érkeztek, ami egy kertben állt. Amikor Dumbledore elérte a főbejáratot, hirtelen megállt, és Harry odalépett mellé.
– Merlin szent szakállára!
Harry követte tekintetével a jól gondozott kerti ösvényt, és érezte, hogy belsője egyre lejjebb süllyed. A bejárati ajtó kifordult a sarkából. Dumbledore felpillantott és körülnézett. Minden kihaltnak tűnt.
– Vedd elő a pálcádat és kövess, Harry – mondta csendesen.
Kinyitotta a kaput, majd fürgén, de halkan elindult az ösvényen, Harryvel a sarkában, és óvatosan belökte az ajtót, a pálca a kezében volt.
– Lumos.
Dumbledore pálcájának a hegyén kis lángocska gyúlt, megvilágítva az előszobát. Balra egy másik ajtó nyitva állt. Világító pálcával a kezében besétált a nappaliba Harryvel a jobbján.
Ami a szeme elé tárult, az a totális pusztítás színtere volt. Egy régi óra darabokra törve hevert a lábuknál, az eleje megrepedt, az ingája kicsivel arrébb feküdt. A zongora az oldalán feküdt, darabjai szanaszét hevertek a padlón. A flitterrel díszített csillár roncsokban hevert a földön. A díszpárnák kiszakadva hevertek, és a vágásokból tollak repkedtek mindenfelé; üvegszilánkok és por borított mindent. Dumbledore egyre magasabbra tartotta pálcáját, ebben a megvilágításban láthatták a falat, ahol valamilyen sötétpiros és ragadós anyag befröcskölte a tapétát.
– Nem valami barátságos, igaz? – kérdezte az igazgató – Valami szörnyű dolog történt itt.
Dumbledore óvatosan a szoba közepére ment, alaposan megvizsgálta a roncsot a lábánál. Harry követte, körbenézett, félve attól, hogy mit láthat majd a zongora roncsai vagy a kanapé mögött, de nem volt semmi jele bármilyen testnek.
– Talán harcoltak és... és elvonszolták őt, professzor? – jegyezte meg Harry, próbálta nem elképzelni, mennyire sebesült meg az az ember, aki azokat a szörnyű nyomokat hagyta a fal közepén.
– Nem hinném. – mondta csendesen, majd megbámult egy felborult karosszéket.
– Azt gondolja, hogy ő...
– Még itt van? Igen.
És figyelmeztetés nélkül beledöfött a pálcájával a felborult karosszék ülésébe, ami felordított: – Aúúú!
– Jó estét, Horace! – mondta Dumbledore és újra felegyenesedett.
Harry álla leesett. Ahol egy fél másodperccel ezelőtt egy szék volt, most egy guggoló, roppantul kövér, kopasz, öregember volt, aki hasát masszírozva, sértődötten, könnyező szemekkel nézett Dumbledore-ra.
– Nem volt rá szükség, hogy ilyen erősen megbökj a pálcáddal! – mondta mogorván, lábaiba kapaszkodva. – Fájt!
A fény megvilágította a férfi csillogó szemeit, hatalmas ezüst szakállát, és a kifényezett gombokat a barna bőrdzsekin, amit egy lila selyem pizsama fölött viselt. A feje búbja éppen hogy elérte Dumbledore állát.
– Miből jöttél rá? – morogta támolyogva a lábán, még mindig a hasát dörzsölve. Látszott, hogy rendkívül pofátlan azzal az emberrel, aki felfedezte, hogy karosszéknek színlelte magát.
– Kedves Horace, ha a halálfalók tényleg eljöttek volna érted, akkor a Sötét Jegy ott lebegne a házad fölött.
A varázsló a homlokára csapott kövérkés kezével.
– A Sötét Jegy, – motyogta – Tudtam, hogy valamit... áh, mindegy. Nem lett volna mindenre időm, már az utolsó simításokat végeztem a kárpitozással, amikor beléptetek a szobába.
Nagy lélegzetet vett, mitől a szakálla is meglebbent.
– Kívánja igénybe venni a segítségeimet a takarításban? – kérdezte Dumbledore udvariasan.
– Kérem. – válaszolta a másik.
Megálltak egymásnak háttal, a magas, vékony és az alacsony varázsló, és ugyanazzal a mozdulattal meglendítették pálcájukat.
A bútorok visszarepültek eredeti helyükre; a dísztárgyak felkerültek a polcokra, a párnákba visszakerültek a tollak; a szétszakadt könyvek maguktól rendbejöttek, mikor visszakerültek a helyükre; az olajlámpa visszakerült az asztal szélére és meggyulladt; a sok ezüst képtartó darabjai újra összeálltak, és s helyükre szálltak, és régi fényükben csillogtak a padon; a lyukak begyógyultak mindenhol, a fal pedig tisztára mosta magát.
– Egyébként, milyen vér volt ez? – kérdezte Dumbledore a takarítás közben.
– A falon? Sárkány. – kiabálta a varázsló, akit Horace-nak hívnak, fültépő csilingelés mellett, mert a csillár éppen visszacsavarta magát a mennyezetre.
Még egy utolsó erős pengetés a zongorából, majd mindenütt csend lett.
– Igen, sárkány. – ismételte csevegve a varázsló – Az utolsó üvegem volt, és az ára most nagyon magas.
Megfogott egy kicsi kristályüveget, ami a kredenc tetején volt, és a fényre vitte, majd megvizsgálta a sűrű folyadékot.
– Hmm. Egy kicsit poros.
Visszaállította az üveget a polcra, és sóhajtott. A tekintete Harryre tévedt.
– Ohó! – mondta, és nagy, kerek szemeivel Harry homlokát nézte. – Oh!
– Ő – Dumbledore előre lépett, hogy bemutassa a fiút – Harry Potter. Harry, ő Horace Slughorn régi barátom és kollégám.
Slughorn szembe fordult Dumbledore-ral, arckifejezése kemény volt.
– Tehát azt hiszed, hogy most meggyőzhetsz, ugye? Hát a válaszom nem, Albus.
Arcán látszott, hogy ellen fog állni a csábításnak.
– Javaslom, hogy legalább igyunk együtt valamit. – a régi idők emlékére.
Slughorn hezitált.
– Rendben, egy ital. – mondta barátságtalanul.
Dumbledore Harryre mosolygott, és egyenesen a felé a szék felé irányította, amivé Slughorn nemrég változott, melynek jobbján égett a frissen gyújtott tűz és az izzón csillogó olajlámpa. Leült, de közben az az érzése támadt, hogy Dumbledore azt akarja, hogy egy jól látható helyen legyen.
– Hmpf – mondta – Itt van. – Adott egy italt Dumbledore-nak, aki kérés nélkül leült, és odalökte a tálcát Harrynek, majd a megjavított kanapé párnái közé süllyedt, és elégedetten pihent. A lába, annyira rövid volt, hogy nem érte el a padlót.
– És hogy vagy mindig, Horace? – kérdezte Dumbledore.
– Nem valami jól. Gyenge a tüdőm, zihálok, reumás is vagyok. Nem tudok úgy mozogni, mint régen. Hát, ez várható volt, öregkor, fáradtság.
– Pedig most gyorsan kellett mozognod, hiszen elő kellett készítened egy ilyen üdvözlést, nagyon rövid idő alatt.
– Nem kaptál figyelmeztetést három perccel előbb?
Félig ingerülten, félig büszkén jött a válasz Slughorntól:
– Kettő. Nem hallottam a figyelmeztető bűbájomat, mikor jelzett, éppen fürödtem. Mindazonáltal – tette hozzá szigorúan – tény, hogy én már öreg vagyok, Albus. Egy fáradt öregember, aki megérdemelt nyugodt életét és anyagi jólétét élvezi.
Harry körülnézett a szobában. Bár zsúfolt volt és rendetlen, mégsem lehetett kényelmetlennek mondani: lábtartós karosszékek, könyvekkel és üvegekkel zsúfolt polcok, számos csokoládés doboz és kerekded díszpárnák tették otthonossá. Ha Harry nem tudta volna, hogy ki lakik itt, azt gondolta volna, hogy egy gazdag, bogaras hölgy.
– Nem vagy még olyan öreg, mint én, Horace – mondta Dumbledore.
– Lehet, hogy neked is a nyugdíjazásról kellene gondolkoznod – mondta őszintén Slughorn. Színtelen, eres szemei meglátták Dumbledore sérült kezét. – Úgy látom, nálad sem minden ugyan olyan, mint régen volt.
– Nagyon jól látod. – mondta higgadtan Dumbledore, felhúzta a kabátujját, és felfedte az égett ujjait; a látvány kellemetlenül megbizsergette a jelenlévőket. – Kétségtelenül lassabb vagyok, mint voltam. De a másik kezemen...
Megvonta a vállát, és széttárta a tenyerét, az öreg kéz mindent elárult, és Harry felfedezett egy gyűrűt a sértetlen kezén, amit még ezelőtt soha nem látott rajta; nagy volt, aranyból készült, és volt benne egy nagy nehéz, fekete kő, ami a közepén meg volt repedve. Slughorn szeme egy percig a gyűrűn nyugodott, és mintha Harry látott volna egy futólagos rosszalló ráncot a homlokán.
– Ááá, szóval ez volt a nagy elővigyázatosság a betolakodók ellen, Horace... Kinek volt előnye, a halálfalóknak vagy nekem? – kérdezte Dumbledore.
– Mit akarnának a halálfalók egy ilyen szegény, lerobbanttal öregtől, mint én?
– El tudom képzelni, hogy a tekintélyes tehetségedet kínzásra és gyilkolásra akarják használni. Tényleg nem jöttek még toborozni?
Slughorn egy pillanatra baljóslatúan nézett Dumbledore-ra, és aztán morogva közölte:
– Esélyt se adok nekik. Egy éve folyamatosan költözködök. Soha nem maradok egy helyen egy hétnél tovább. Mugli házról mugli házra megyek – ennek a háznak a tulajdonosai éppen a Kanári-szigeteken nyaralnak – ez nagyon kellemes, sajnálom, hogy el kell mennem. Ez nagyon könnyű, ha egyszer tudod hogyan, módosítsd az emlékezetüket, hogy ez csak egy rablás, és megbizonyosodok róla, hogy a szomszédok ne vegyék észre a zongorát.
– Okos. De úgy hangzik, hogy nagyon nehéz élet ez egy öregnek, aki a nyugodt életet keresi. Most, ha visszatérnél a Roxfortba...
– Hogyha azért jöttél, hogy elmond nekem mennyivel jobb lenne nekem abban a dögvészes iskolában, akkor csak az idődet pazarlod, Albus. Inkább elbújok, mert néhány rémhír eljutott hozzám is, mióta Dolores Umbridge elhagyta az iskolát. Ha ez az oka, annak hogy így bánsz a tanárokkal a napokban...
– Umbridge professzor beleütközött a kentaur csordánkba. Szerintem te, Horace, okosabb lennél annál, hogy bemenj az erdőbe és egy csorda dühös kentaurt mocskos félvérnek titulálj.
– Ezt csinálta? Ostoba nő. Soha sem kedveltem.
Harry kuncogott, mindkét varázsló ránézett.
– Bocsánat – mondta Harry gyorsan – Az az igazság, hogy én sem kedveltem őt.
Dumbledore egyszer csak felállt.
– Elmész? – kérdezte rögtön Slughorn, reménykedve.
– Nem, csak kíváncsi vagyok, vajon használhatnám e a fürdőszobát.
– Oh – mondta csalódottan Slughorn – Második ajtó, lefelé a folyósón.
Dumbledore nagyléptekkel elhagyta a szobát. Miután az ajtó becsukódott mögötte, csend lett. Pár perccel később a Slughorn a lábaihoz kapott, de nagyon bizonytalan volt, amit csinált. Lopva Harryre pillantott, odament a tűzhöz és elkezdte melegíteni a hátát.
– Nem tudom miért hozott magával – mondta váratlanul.
Harry csak nézte Slughornt. Slughorn könnyes szemei Harry sebhelyére vándoroltak.
– Nagyon hasonlítasz édesapádra.
– Igen, sokan mondták.
– Kivéve a szemed. Az az...
– Anyámé, igen – ezt is sokat hallotta már, ezért egy kicsit fárasztónak találta.
– Hmpf. Hát igen, nem kellene kedvenceimnek lennie, mint tanárnak, de ő volt az egyik. Az anyád – tette hozzá Slughorn – Lily Evans. Az egyik legjobb tanítványom volt.
Jókedvű, elragadó lány. Mindig mondtam neki, hogy az én Házamban lenne a helye.
– Melyik volt a maga háza?
– A Mardekár feje voltam. Oh, nem – közelebb ment és megvizsgálta Harry vonásait. – De, Griffendéles vagy, mint ő volt, ugye? Igen, általában a családtagok egy házba járnak, de nem mindig, hallottál már Sirius Blackről? Biztosan hallottad – kaptam egy papírt – hogy meghalt pár héttel ezelőtt.
Olyan volt, mintha egy láthatatlan kéz megfogta volna Harry zsigereit és megszorította, volna.
– Hát valahogyan, ő nagy haverja volt az apádnak az iskolában. Az egész Black család a az én házamba került, ő viszont a Griffendélbe. Szégyen és gyalázat, tehetséges fiú volt. Az öccse Regulus, hozzám jött, de én ugyanúgy kezeltem.
A hangja egy lelkes gyűjtőére hasonlított, aki többet ígért egy tárgyért az aukción.
Elmerült az emlékeiben, mereven nézte falat, és megfordult, hogy a másik oldalát is melegítse.
– Az anyád mugli származású volt. Nem akartam elhinni, amikor megtudtam. Aranyvérűnek kellett volna lennie, nagyon ügyes volt.
– Az egyik legjobb barátom mugli származású. És ő a legjobb az évfolyamunkon.
– Vicces dolgok történnek néha, ugye?
– Nem igazán – mondta hűvösen Harry.
Slughorn meglepetten nézett Harryre.
– Azt hiszed, hogy én elfogult vagyok. Nem, nem, nem. Nem csak azt mondtam, hogy az anyád volta a kedvenc diákom. Ott volt Dirj Cresswell, aki egy évvel alatta járt. Most ő a Mágus-Kobold Kapcsolatok Hivatalának a vezetője, egy másik mugli származású, egy nagyon tehetséges diák. És mindig ad valamilyen jó információt a Gringotts-ban folyó dolgokról.
Felpattant, önelégülten mosolygott, és rámutatott sok csillogó keretes képre a polcon.
– Az összes volt diákom aláírt képe. Ott van Barnabas Cuffe, a Reggeli Próféta szerkesztője, mindig érdekli, mivel töltöm a napjaimat. És Ambrosius Flume a Mézesfalásból. Ott hátul pedig – csak akkor látod, ha nyújtózkodsz – Gwenog Jones, persze ő a kaptánya a Holyhead Harpies-nak, az emberek mindig meglepődnek, ha hallják, hogy ingyen jegyem van, amikor csak meg akarom nézni őket..
Ez a gondolat úgy látszott roppant felvidította őt.
– És ezek az emberek, hogy tudják felkeresni önt, hogy, ajándékot küldjenek? – kérdezte Harry, aki kíváncsi volt, hogy a halálfalók miért nem találták meg Slughornt, ha az ajándékokat el tudják neki küldeni.
A mosoly olyan gyorsan tűnt el Slughorn arcáról, mint ahogy a vér a falról.
– Természetesen sehogy. Nem érintkezek senkivel már egy éve.
Harry úgy érezte, hogy ezek a szavak áramütésként érték Slughornt, zavartnak tűnt egy pillanatra. Aztán vállat vont.
– Még a Bölcs varázslók is egy bizonyos ideig leszegett fővel járnak. Minden nagyon igaz Dumbledore beszédében, de hallottam, egy hírt most éppen a Roxfortról, hogy kijelenti a hűségét a Főnix Rendjéhez. És, amíg én biztos vagyok, hogy ők bámulatosak, bátrak és a többi, személyesen nem tévedek a halálozási arányról...
– Nem kell összekeverni a Rendet a Roxfortban való tanítással. – mondta Harry, aki nem tudta kiiktatni a gúnyt a hangjából: nehéz volt tolerálni Slughorn kényességét, amikor emlékezett Siriusra, aki egy barlangban élt patkányokkal. – A legtöbb tanár nincs benne, és egyikük sem ölt, talán Mógust kivéve, de ő megkapta, amit érdemelt.
Harry meg volt győződve róla, hogy Slughorn is azok közé a varázslók közé tartozik, akik nem bírják hallani, ha valaki fennhangon kimondja Voldemort nevét, és nem is csalódott: Slughorn megborzongott és tiltakozóan rikácsolt, amit Harry szándékosan figyelmen kívül hagyott.
– Úgy vélem az alkalmazottak sokkal nagyobb biztonságban vannak, azóta, hogy Dumbledore az igazgató; azt mondják róla, hogy ő az egyetlen ember, akitől Voldemort fél, ugye? Folytatta Harry.
Slughorn egy-két percig a semmibe bámult: úgy látszott, hogy átgondolja Harry szavait.
– Hát igen, ez igaz, hogy Tudodki sohasem kereste az összetűzést Dumbledore-ral – morogta fintorogva – És javaslom, hogy meg kellene vitatni, hogy én nem fogok csatlakozni Halálfalókhoz, és Akit Nem Nevezünk Nevén, aligha tart engem a barátjának... de ez egy másik történet. Talán biztonságból kicsit közelebb kellene férkőznöm Albushoz... Én nem tudom színlelni, hogy Amelia Bones halála nem rázott meg... Ha ő, az egész Minisztériumi érintkezéssel és védelemmel...
Dumbledore visszatért a szobába, és Slughorn úgy ugrott föl, mintha elfejtette volna, hogy Dumbledore a házban van.
– Á, hát itt vagy Albus – mondta – Sokáig távol voltál. Gyomorrontásod van?
– Nem csupán egy mugli újságot olvastam. Szeretem a kötésmintákat. Hát Harry, azt hiszem itt az ideje menni.
Harry szófogadóan felugrott. Slughorn zavarba jött.
– Mentek?
– Igen, minden bizonnyal. Szerintem reménytelen eset vagy.
– Reménytelen?
Slughorn felkavartnak látszott. Kövér ujjaival malmozni kezdett, és idegesen nézte, hogy Dumbledore felveszi az utazóköpenyét, és Harry felhúzza a dzsekijét.
– Hát nagyon sajnálom Slughorn, hogy nem akarod a munkát – mondta Dumbledore, és intésre emelte a sértetlen kezét. – A Roxfort örömmel látott volna téged. Jelentősen növekedett a biztonságunk dacára akkor jössz amikor csak szeretnél.
– Igen... Hát... Nagyon kedves... mint, ahogy mondtam...
– Viszlát Slughorn!
– Viszlát! – mondta Harry.
Már a főbejáratnál voltak, amikor kiáltást halottak mögöttük.
– Rendben, rendben, megteszem.
Dumbledore visszafordult, Slughorn ott állt a nappali ajtajában.
– Újra visszajössz tanítani?
– Igen, igen. – mondta Slughorn türelmetlenül. – Lehet, hogy megőrültem, de igen..
– Csodálatos! – mondta Dumbledore sugárzóan – Akkor látjuk egymást szeptemberben, Horace.
– Igen, merem állítani. – dörmögte Slughorn.
És amikor elindultak a kerti ösvényen, Slughorn kiáltása utolérte őket:
– Fizetésemelést kérek majd, Dumbledore!
Dumbledore csak kuncogott magában. A kerti kapu hirtelen becsapódott utánuk, és visszaindultak a dombon keresztül a sötét, örvénylő ködbe.
– Nagyon jól csináltad, Harry.
– De hiszen nem tettem semmit. – mondta Harry meglepetten.
– Oh, igen. De megmutattad Horace-nak, hogy mennyit nyerne, ha visszatérne a Roxfortba. Kedveled őt?
– Ööö...
Harry nem volt benne biztos, hogy kedveli e Slughornt. Szerinte kedves a maga módján, de ugyanakkor beképzeltnek tűnt, és akármit mondott, az ellentétes volt, és túlságosan meg volt lepve, hogy a mugli származású gyerekek is tudnak jól varázsolni.
– Horace, – kezdte Dumbledore, megkönnyítve felelősségét, bármit is mondjon erről – szereti a kényelmet. Szereti a híres társaságokat, a sikereseket és az erőseket. Élvezi, ha hatással van rájuk. Sose akarta elfoglalni a maga trónját; jobban szeretett a háttérben lenni. Gondosan kiválogatta a kedvenceket a Roxfortban, néha az ambíciójuk, néha az eszük, néha a varázslatuk, néha a tehetségük miatt. Horace kialakított egy klubbot a kedvenceiből magával az élen, bemutatta egymásnak őket, hasznos érintkezést épített ki a tagok között, és viszonzásul mindig learatott valamiféle hasznot, vajon a kedvenceiből álló csoportja fenyőtobozzá kristályosodik vagy a fiatalabb tagoknak a koboldokkal foglalkozó irodát ajánlja. Közlöm veled, lehet, hogy szemben fogsz állni Horace-al – mostantól Slughorn professzor – de biztos, hogy benne leszel a csapatába. Kétségtelenül meg fog próbálni beszervezni téged, Harry. Te egy kincs lennél az ő gyűjteményében: a Fiú, aki túlélte... ezekben a napokban A kiválasztottnak hív.
Ezek a szavak eszébe juttattak pár szót, amit néhány héttel ezelőtt hallott, szavakat, amik nagyon rosszat jelentettek neki: nem élhet az egyik, míg él a másik...
Dumbledore megállt, ugyanott, ahol elhaladtak a templomnál korábban.
– Ez lesz, Harry. Ha megfognád a kezem.
Harry fel volt készülve a hoppanálásra, de még mindig kellemetlennek találta. Amikor a nyomás eltűnt, és újra tudott lélegezni, ott állt egy vidéki ösvényen Dumbledore mellett, előre nézett, és meglátta azt a helyet, amit a világon második legjobban szeretett, egy hajlott árnyékú házat, az Odút. A látvány felvidította a lelkét. Ron itt volt... és Mrs. Weasley, aki a világon a legjobban tudott főzni.
– Ha nem bánod, Harry, – mondta Dumbledore, és keresztül ment a kapun – Szeretnék veled pár szót váltani, mielőtt elválunk. Négy szem közt. Talán itt?
Dumbledore rámutatott a megrongálódott melléképületre, ahol a Weasleyk szokták tárolni a seprűiket. Kicsit tanácstalanul követte Harry Dumbledore-t a nyikorgó ajtón keresztül, kisebb helyre, mint egy szekrény. Dumbledore fényt varázsolt a pálcájával, ami úgy izzott, mint egy zseblámpa, és rámosolygott Harryre.
– Remélem megbocsátasz nekem, hogy felemlegetem ezt, Harry, de nagyon örülök, és kicsit büszke vagyok, milyen jól megbirkózol mindennel, ami a Minisztériumban történt.
Szerintem Sirius is büszke lenne rád.
Harry nyelt egyet; Nem hitte, hogy kibírja a beszélgetést Siriusról, eléggé lehangolta, mikor Vernon bácsi megkérdezte, hogy a „Keresztapád meghalt?”, és még rosszabb volt hallani Sirius nevét Slughorntól.
– kegyetlen volt. – mondta lágyan az igazgató – hogy te és Sirius, ilyen kevés időt töltöttetek együtt. Embertelen vég volt egy kapcsolatnak, ami lehetett volna hosszú és boldog.
Harry bólintott, mozdulatlanul nézett egy pókot, ami éppen Dumbledore süvegére mászott.
Harry elmondhatta volna, hogy Dumbledore megértse, hogy, amíg meg nem jött a levél, minden idejét az ágyban töltötte, elutasította az ételt, a párás ablakot bámulta, és úgy érezte, mintha dementorokkal találkozott volna.
– Nagyon nehéz – mondta végül Harry halkan – hogy nem fog nekem többé írni levelet.
Harry szeme égni kezdett, és elkerülte Dumbledore tekintetét. Butának érezte bevallani, de tény, hogy volt valakije a Roxforton kívül, aki törődött vele, mint egy szülő, a legjobb dolog, hogy felfedezte a keresztapját... és a bagoly, most már soha többé nem hoz vigaszt.
– Sirius sokat jelentett neked, pedig ezelőtt sose ismerted. – mondta Dumbledore szelíden – Természetesen az elvesztése lesújtó...
– De, amíg a Dursley-éknél voltam... – vágott a szavába Harry, a hangja egyre erősebb volt – Nem fogom elzárni magam a külvilágtól. Sirius nem akarná ezt, ugye? És az élet valahogy túl rövid... Nézze meg Madame Bonest vagy Emmiline Vancet... Lehetek én is a következő, ugye? De ha ez van. – mondta indulatosan, most egyenesen Dumbledore kék szemébe nézett, ami megcsillant a pálca fényében. – Biztosíthatom, hogy annyi halálfalót kapok el amennyit tudok, és Voldemortot is, ha lesz rá lehetőségem.
– A beszédedből látszik, hogy anyád és apád fia vagy, és Sirius igazi keresztfia. – mondta Dumbledore egy helyeső vállon veregetéssel. – Megemelem a kalapom előtted.
– És most Harry, egy szigorúan téma... Feltételezem meg van neked az összes Reggeli Próféta az utóbbi két hétből...
– Igen. – mondta Harry, és a szíve egy kicsit gyorsabban kezdett verni.
– Akkor bizonyára észrevetted, hogy elég sok dolog ki szivárgott a te kis kalandodról a Próféciák termében.
– Igen. És most mindenki tudja, hogy én vagyok az egyetlen...
– Nem, nem tudják. – vágott a szavába Dumbledore – Két ember van a Földön, aki tudja a Prófécia rád és Voldemortra vonatkozó részét, és mind a ketten itt ülnek, ebben a büdös, pókhálós pajtában. Az igazság az, hogy sok találgatás van ebben az ügyben: Voldemort elküldte a halálfalókat, lopják el a Próféciát, és hogy a jóslat rólad szól.
– Ne mond el senkinek, hogy tudod a jóslat tartalmát.
– Rendben.
– Mindent együttvéve bölcs döntés. Habár azt hiszem pihenned kéne a legjobb barátaiddal, Ronald Weasley úrral és Hermione Granger kisasszonnyal. Igen, – folytatta, mikor Harry ijedten nézett rá. – szerintem tanácsos lenne tudniuk.
– Nem akarom...
– hogy aggódjanak vagy megijedjenek? Szükséged van a barátaidra, Harry. Tökéletesen jól mondtad, hogy Sirius nem akarná, hogy elzárd magad messzire a külvilágtól.
Harry nem mondott semmit, de Dumbledore nem úgy nézett ki, aki választ várna. Folytatta:
– Különben, ha már elmondtál dolgokat, nekem, az lenne a kívánságom, hogy vegyél velem magánórákat ebben az évben.
– Magánórát... Önnel? – kérdezte Harry meglepetten.
– Igen, Szerintem itt az ideje, hogy beszálljak a nevelésedbe.
– Mit fog nekem tanítani, uram?
– Oh, egy kis ezt, egy kis azt. – mondta könnyedén Dumbledore.
Harry reménykedve várta, de Dumbledore nem mondott többet, ezért Harry egy kicsit kellemetlen kérdést tett fel:
– Ha Önnel veszek órákat, akkor nem kell többé okklumenciára járnom Pitonhoz, ugye?
– Piton professzor, Harry... És nem kell járnod.
– Jó. – mondta megkönnyebbülve Harry – Mert azok...
Abbahagyta, nehogy kimondja, azt, amit gondolt.
– Azt hiszem a „fiaskó” a legjobb szó erre. – bólogatott Dumbledore.
Harry nevetett.
– Hát, a terv az, hogy mostantól én se nagyon akarom látni Piton professzort, mert nem hagyta nekem, hogy csináljak egy bájitalt, hacsak nem szerzek neki egy olyan jó baglyot, mint az enyém, amelyről tudom, hogy nincs. Van még két dolog, amiről beszélnünk kell, mielőtt szétválunk. Először is, mindig legyen nálad a láthatatlanná tévő köpeny. Még a Roxfortban is. Minden lehetőségre felkészülve, értesz engem?
Harry bólintott.
És végül, amíg itt leszel, az Odút felszereli a Mágiaügyi Minisztérium a legjobb biztonsági rendszerrel. Ez bizonyos vesződéssel jár Mollynak és Arthurnak, például a postájukat fogják ellenőrizni, mielőtt megjön vagy elküldik. Ők nem gondolják, hogy csak az ő feladatuk megvédeni téged. Akárhogy is, kevés térítést kapnak, ha veled valami történik, míg itt vagy.
– Értem. – mondta gyorsan Harry.
– Hát akkor minden rendben. – mondta Dumbledore, és kinyitotta a seprűtartó ajtaját, és lépett fél métert. – Fényt látok a konyhában. Ne fosszuk meg Mollyt, attól a kevés esélytől, hogy elmondhassa milyen vékony vagy.

Ötödik fejezet
Több mint Nyálas

Harry és Dumbledore kipuhatolták az Odú ajtaját, amit körült vett a háztartási hulladék, néhány régi Wellington csizma és pár ócska koszos üst; Harry még az álmos csirkék kotkodálását is hallotta a távoli pajtából. Dumbledore háromszor kopogtatott, és Harry hirtelen mozgást látott a konyhaablakon keresztül.
– Ki az? – kérdezte egy ideges hang, amiben Harry Mrs. Weasley hangját ismerte fel – Igazolja magát!
– Én vagyok az, Dumbledore és hoztam Harryt is!
Kinyílt az ajtó, és ott ált az alacsony kövérkés Mrs. Weasley egy régi zöld otthonkában.
– Harry drágám! Albus, jól rám ijesztett, azt mondta reggel előtt nem számíthatok magukra.
– Szerencsénk volt – mondta Dumbledore áttessékelve Harryt a küszöbön – Slughornt könnyebb volt meggyőzni, mint ahogy vártam. Ez persze Harry érdeme. Ah, Helló Nymphadora!
Harry körülnézett, és látta, hogy Mrs. Weasley nincs egyedül a kései óra ellenére. Egy fiatal, egérszürke hajú, szívalakú arcú boszorkány ült az asztalnál, egy nagy bögrét fogva.
– Helló, Professzor – mondta – Szevasz Harry!
– Szia Tonks.
Harry végignézett rajta, fáradtnak és betegnek látszott, a mosolya is kényszeredett volt. Természetesen megjelenése árnyéka volt régi színes önmagának a rágógumi-rózsaszín haj nélkül.
– Jobb, ha most eltűnök – mondta Tonks gyorsan, felállt és köpenyét a vállára terítette. – Köszönöm a teát és a megértést Molly!
– Kérlek, ne menj el miattam – mondta Dumbledore udvariasan – Úgysem maradhatok, sürgős megbeszélni valóm van Rufus Scrimgeourral.
– Nem, nem, nekem is mennem kell – mondta Tonks kerülve Dumbledore pillantását – Jó éjt!
– Drágám, miért nem jössz el te is vacsorázni a hétvégén amikor Remus és Rémszem is jön?
– Nem, tényleg, Molly...mindenesetre köszönöm... Jó éjt mindenkinek!
Tonks kiviharzott Dumbledore és Harry mellett az udvarra, pár lépés múlva megfordult, és hirtelen eltűnt a lágy szellővel. Harry észrevette, hogy Mrs. Weasley aggódva nézett utána..
– Harry, a Roxfortban találkozunk! – mondta Dumbledore – Vigyázz magadra! Molly, alás' szolgája!.
Meghajolt Mrs. Weasley előtt, követte Tonksot és eltűnt ugyanazon a helyen ahol Tonks is. Mrs. Weasley becsukta az ajtót, és az asztalhoz irányította Harryt, hogy a lámpa parázsló fényében szemügyre vegye.
– Tisztára, mint Ron – sóhajtozott, mikor végigtekintett rajta – mind a ketten nőttök mint a bolondgomba. Esküszöm, Ron is több mint tíz centit nőtt, mióta utoljára vettem neki iskolai köpenyt... Éhes vagy, Harry drágám?
– Igen, éhes vagyok – mondta Harry, csak most érezve, hogy mennyire is az..
– Ülj le kis drágám, kerítek neked valamit.
Ahogy Harry leült, rögtön egy kócos szőrű, vörös macska ugrott az ölébe, és elkezdett dorombolni.
– Hermione is itt van? – kérdezte boldogan és megcirógatta Csámpás fültövét.
– Igen, tegnapelőtt érkezett – mondta Mrs. Weasley és megkopogtatott egy nagy vaslábast a varázspálcájával. A lábas odapattant a tűzhelyhez és elkezdett halkan bugyogni. – Mindenki ágyban van, mert nem számítottunk az érkezésetekre még jó pár óráig.. Tessék itt van...
És egy pálcamozdulattal Harry elé helyezte a gőzölgő hagyma levest.
– Kenyeret drágám?
– Kérek, Mrs. Weasley.
Mrs. Weasley a válla fölött rámutatott a varázspálcájával egy vekni kenyérre és a késre, mire azok átrepültek, és elegánsan landoltak az asztalon. Míg a kenyeret szeletelte a kés, Mrs. Weasley leült Harryvel szemben.
– Sikerült meggyőznöd Horace Slughornt hogy elvállalja a munkát?
Harry bólintott, mert a szája tele volt a levessel, így nem tudott beszélni.
– Slughorn tanította Arthur-t és engem is – mondta Mrs. Weasley – Jó pár évig ott volt a Roxfortban, körülbelül akkor kezdett, mikor Dumbledore. Kedveled őt?
Harry szája most kenyérrel volt tele, de Harry vállat vont, és bizonytalan mozdulatot tett a fejével.
– Tudom, mit értesz ezen – bólogatott bölcsen Mrs. Weasley – Természetesen tud bájos is lenni, de Arthur sosem kedvelte igazán. A Minisztérium tele van Slughorn régi kedvenceivel, ő mindig is tudta, hogy kivel kell jóban lenni, de soha nem volt elég ideje Arthur-ra... Slughorn úgy gondolta, Arthur nem elég magasröptű. Nos, mint látod, még Slughorn is követ el hibákat. Nem tudom, Ron leírta-e a leveleiben... igaz, csak nemrég történt... Arthur-t előléptették!
Nem is lehetett volna világosabb, hogy Mrs. Weasley már alig tudta magában tartani ezt a hírt. Harry lenyelt egy nagy kortyot a forró levesből, ami szinte égette a torkát.
– Hisz ez nagyszerű! – mondta elakadó lélegzettel.
– Aranyos vagy – mondta Mrs. Weasley, mert azt hitte, hogy Harry szeme a meghatódottságtól lábadt könnybe – Rufus Scrimgeour rengeteg új irodát nyitott, és Arthur most a „Hamis Védekező Varázslatok és Objektumok Felkutatása és Elkobozása” osztály vezetője. Elég komoly állás, tíz ember dolgozik neki most.
– És most mit dolgozik pontosan?
– Nos, mint láthattad, elég nagy a pánik Tudodki visszatérése miatt és furcsa dolgok kezdtek feltűnni a Halálfalók és Tudodki ügyében. Bizonyára el tudod képzelni milyenek ezek a hamisítványok... Védekező mérgek, melyek tulajdonképpen nem mások, mint húsleves megbolondítva bubógumó gennyel, vagy leírás védekező rontásról, amitől végeredményben leesik a füled... Az elkövetők olyan emberek, mint Mundungus, akiknek egy becsületes munkanapjuk sem volt soha, ingyenélők, akik kihasználják a pánikot, és ez nagyon tisztességtelen dolog. Az egyik nap Arthur lefoglalt egy doboznyi megátkozott Gyanuszkópot, bizonyára Halálfalók műve.
– Mint látod, ez egy komoly munka, mondtam is neki, butaság megbűvölt autógyertyákat és kenyérpirítókat, meg ilyesmi Mugli szemetet hiányolnia.
– Mr. Weasley most is dolgozik? – kérdezte Harry.
– Igen. Egy kicsit későn jön majd haza valóban... Azt mondta körülbelül éjfél felé itthon lesz...
Ránézett a hatalmas órára, ami az asztal mögött egy halom dolgon volt rajta. Harry ismerte ezt az órát, kilenc mutatója volt, és mindegyikbe bele volt vésve egy családtag neve, általában a nappaliban szokott lenni, a mostani helye azt mutatta, hogy Mrs. Weasley mindenhová magával hurcolja a lakásban. Minden egyes mutató most a „halálos veszély” felirat felé mutatott.
– Ez azóta van úgy – mondta Mrs. Weasley nem túl meggyőző hangon – mióta Tudodki visszatért. Feltételezem most mindenki halálos veszélyben van... Nem hinném, hogy csak a mi családunk... de én nem ismerek senkit, akinek hasonló órája lenne, szóval nem tudom ellenőrizni. Oh!
Rövid felkiáltással rámutatott az órára. Mr. Weasley mutatója az „utazik” feliratra ugrott.
– Mindjárt megjön!
És valóban: a hátsó ajtón kopogtattak. Mrs. Weasley felugrott, és az ajtóhoz sietett; egyik kezét a kilincsre tette, az arcát pedig hozzányomta az ajtólaphoz, és úgy kérdezte:
– Arthur, te vagy az?
– Igen – hallatszott Mr. Weasley fáradt hangja – De akkor is ezt mondanám, ha egy Halálfaló volnék! Kérdezd meg a kérdést!
– Oh, istenemre...
– Molly!
– Rendben, rendben... Mi a legnagyobb vágyálmod?
– Megtudni, hogy mitől maradnak fent a repülők a levegőben.
Mrs. Weasley biccentett, és elfordította az ajtógombot, de úgy látszott, Mr. Weasley szorosan fogja a külső kilincset, mert nem nyílt ki az ajtó.
– Molly! Nekem is meg kell kérdeznem a kérdésemet!
– Arthur, ez csak butaság...
– Hogy szereted ha szólítalak, ha csak kettesben vagyunk?
Még a halvány világítás ellenére is látta Harry, hogy Mrs. Weasley elpirult, így megpróbált a szürcsöléssel és kanalazással akkora zajt csapni, amekkorát csak tudott.
– Mollybolli – suttogta megszégyenülten Mrs. Weasley az ajtó repedésénél.
– Remek – mondta Mr. Weasley – akkor most már beengedhetsz.
Mrs. Weasley kinyitotta az ajtót, és felfedte férjét, egy sovány, kopaszodó, vörös hajú varázslót, aki szarukeretes szemüveget és hosszú, koszos utazó talárt viselt.
– Nem értem, miért kell ezt minden egyes alkalommal eljátszanunk – mondta Mrs. Weasley még mindig pirulva, mikor segített a férjének levenni a kabátját – Úgy értem, egy Halálfaló biztosan kikényszerítené belőled a válaszokat, mielőtt a te személyednek adná ki magát!
– Tudom drágám, de ez a Minisztérium ötlete, és nekem követnem kell a példát. Olyan jó illat van... hagyma leves?
Mr. Weasley reményteljesen odafordult az asztalhoz.
– Harry! Nem gondoltuk hogy megjössz reggel előtt!
Kezet fogtak, és Mr. Weasley leült Harry mellé, míg felesége neki is szedett egy tányér levest.
– Köszönöm Molly! Nehéz éjszakám volt. Néhány idióta elkezdett Metamorf-medálokat árusítani. Csak csatold a nyakad köré, és képes leszel bármilyen alakot felvenni... Száz, meg ezer medál, mind tíz galleonért!
– És igazából mi történik, ha felveszel egyet?
– Általában csak kellemetlen narancssárga színű leszel, de pár embernek csápjaik nőttek tőle. Mintha a Szent Mungónak nem lenne enélkül is elég dolga!
– Ez olyannak hangzik, mintha Fred és George viccesnek találná – hezitált Mrs. Weasley – Biztos vagy benne...?
– Természetesen az vagyok! – mondta Mr. Weasley – A fiúk nem tennének ilyet ilyenkor, mikor az emberek védelem után sóvárognak.
– Szóval ezért voltál bent sokáig? A Metamorf -Medálok miatt?
– Nem, hanem kaptunk egy fülest, egy csúnya rontásról, ami terjedt Elefánt Kastélyban, de szerencsére a Mágikus Törvények Betartatása osztály már előttünk járt ott...
Harry elfojtott egy ásítást a kezével.
– Ágyba – mondta Mr. Weasley ellentmondást nem tűrően – Fred és George szobája csak rád vár, érezd magad benne otthon.
– Miért? Hol vannak most?
– Oh, az Abszol Úton van egy kis lakásuk, ott alszanak mert nagyon elfoglaltak a Weasley Varázsvicc Vállalattal. Először nem helyeseltem, de úgy tűnik, van egy kis érzékük az üzlethez. Menjél csak kis drágám, a bőröndjeid már ott vannak.
– Jó éjt Mr. Weasley! – mondta Harry betolva a széket az asztal mellé. Csámpás könnyedén kiugrott az öléből és kisettenkedett a szobából.
– Jó éjt Harry! – mondta Mr. Weasley.
Harry látta, hogy Mrs. Weasley újabb pillantást vet az órára, ami most a szennyes-tartóban volt. Mindegyik mutató újra a „halálos veszély”-en állt. Fred és George szobája a második emeleten volt. Mrs. Weasley rámutatott a pálcájával a lámpára ami az ágytáblán volt, és elárasztotta a szobát a kellemes arany izzás. Bár egy nagy váza teli virággal az asztalra volt rakva, illata mégsem fedte el apuskapor jellegzetes szagát. A szoba nagy részét a jelöletlen, pecsételt kartondobozok töltötték ki, amelyek mellett ott volt Harry iskolai ládája. A szoba úgy nézett ki mint egy ideiglenes áruraktár. Hedvig boldogan ráhuhogott Harryre a ruhásszekrény tetején lévő kalickából, aztán kireppent az ablakon keresztül, Harry tudta, hogy láthassa őt, csak azután ment vadászni. Harry jó éjszakát kívánt Mrs. Weasleynek, felvette a pizsamáját, és lefeküdt az egyik ágyba. Valami nyomta a fejét, volt valami kemény a párnahuzatban. Benyúlt és elkezdett tapogatózni, és kihúzott egy lila és narancssárga cukorkát, amiben felismerte a Hányó-Rágó-t. Elmosolyodott, félretette a cukorkát, és szinte azonnal álomba zuhant.
Másodpercekkel később, vagy csak Harrynek tűnt úgy, az ajtó becsapódott egy tüzérségi ágyú hangjával. Mereven, mintha rugóra járna, ült fel, halotta a széthúzott függönyök zizegését maga mögött: a ragyogó napsütés szinte megvakította. Leárnyékolta szemeit és reménytelenül elkezdett tapogatózni szemüvege után.
– Mi történik itt?
– Mi nem tudtuk, hogy már itt vagy! – mondta egy izgatott hang és kapott egy fájdalmat a fején hozzá.
– Ron, ne üsd meg! – mondta egy lány hangja szemrehányóan.
Harry kezei megtalálták végre szemüvegét, gyorsan felvette, de ez sem segített a hirtelen fényesség ellen. Egy hosszú átható árnyék remegett előtte egy másodpercig, pislogott párat, és befókuszálta Ron Weasleyt, aki rávigyorgott.
– Minden rendben?
– Soha jobban – mondta Harry a fejét dörzsölgetve és visszazuhant a párnákra – és te?
– Egész jól – mondta Ron, odahúzva egy kartondobozt, és leült rá – Mikor jöttél meg? Anyu csak most mondta.
– Úgy éjjel egykor.
– És a muglik? Jól bántak veled?
– Csak ahogy szoktak – mondta Harry, ahogy Hermione vizsgálta az ágy végéből – nem sokat beszéltek hozzám, de én jobban szeretem ezt, mint a folytonos viaskodást. Hermione, te hogy vagy?
– Oh, remekül – mondta Hermione Harryt pásztázva amiben volt valami bosszantó. Tudta hogy mi van az egész mögött, és most nem akart Sirius haláláról vagy hasonló zavarbaejtő témáról beszélni most, ezért megkérdezte:
– Mennyi az idő? Lekéstem a reggelit?
– Ne aggódj emiatt, Anyu félretett neked egy tállal; kikalkulálta, hogy te alultáplált vagy – forgatta a szemeit Ron – Szóval, mi folyik itt?
– Semmi több. Én nem maradhattam a nagynénéméknél tovább.
– Bökd már ki! – mondta Ron – Dumbledore-ral jöttetek.
– Egyáltalán nem volt izgalmas. Csak azt akarta, hogy segítsek neki meggyőzni egy öreg tanárt, hogy jöjjön vissza a nyugdíjból. A neve Horace Slughorn.
– Oh – mondta csalódottan Ron – Tudtok, hogy...
Hermione felvillantott egy figyelmeztető pillantást Ron felé, és Ron taktikát váltott a lehető leggyorsabban.
– ...tudtuk, hogy valami hasonló lesz.
– Tudtátok – kérdezte Harry szórakozottan.
– Igen, igen, most, hogy Umbridge elment, nyilvánvalóan szükséges egy úgy Sötét Varázslatok Kivédése tanár, nem? Szóval, milyennek tűnik?
– Kicsit olyan mint egy vén rozmár, és régen a Mardekár házvezető tanára volt – mondta Harry – Valami baj van Hermione?
Úgy nézett Harryre, mintha egy különös rohamtól tartana, amely bármelyik pillanatban előtörhet. Gyorsan átrendezte vonásait egy nem túl meggyőző mosolyba.
– Nem, természetesen semmi! Nos, Slunghorn jó tanárnak tűnik?
– Nem'tom – mondta Harry – rosszabb nem lehet, mint Umbridge, nem igaz?
– Én tudok valakit, aki rosszabb mint Umbridge – mondta egy hang a folyosóról, Ron kishúga becsoszogott a szobába, ingerlékenynek tűnt. – Szia Harry!
– Mi van veled? – kérdezte Ron.
– Ő! – felelte Ginny, levetette magát Harry ágyára. – Az őrületbe kerget.
– Mit csinált most? – kérdezte Hermione részvéttel.
– Az, ahogy beszél velem! Mintha három éves lennék.
– Tudom – mondta Hermione hangját lehalkítva. – Eszméletlenül öntelt.
Harry meglepődött, hogy Hermione ilyen hangon beszél Mrs. Weasleyről és nem okolta Ront, mikor az ingerülten megszólalt: – Nem tudnátok őt békén hagyni még öt másodpercre se?
– Persze, védjed csak te is! – csattant fel Ginny. – Mindannyian tudjuk, hogy ne tudsz betelni vele.
Ez is nagyon furcsa megjegyzésnek tűnt Ron édesanyjáról. Kezdte úgy érezni, hogy nincs teljesen képben. Harry azt kérdezte: – Kiről is...?
De mielőtt be tudta fejezni, már meg is kapta a választ. A hálószoba ajtaja hirtelen kivágódott, és Harry reflexszerűen magára rántotta az ágytakarót, olyan erővel, hogy Hermione és Ginny a földre huppantak.
Egy fiatal nő állt az ajtóban, egy olyannyira lélegzetelállítóan szép nő, hogy a szobát teljesen levegőtlennek érezte tőle. Magas volt és légies hosszú szőke hajával, és úgy tűnt, mintha egy ezüstös csillogást sugározna magából. Hogy tökéletes és teljes legyen a kép, egy jól megpakolt reggeliző tálcát tartott a kezében.
– 'Erry – mondta torokhangon – O'an 'égen nem láttalak!
Ahogy átsuhant a küszöbön, Mrs. Weasley bukkant fel mögötte mogorva ábrázattal.
– Nem kellett volna felhoznod a tálcát, épp ide indultam volna vele.
– Igaszán semmiséh – mondta Fleur Delacour, letéve a tálcát Harry ölébe, és odahajolt hozzá, két oldalról megpuszilta. Harry arca égett, ahol a lány ajkai hozzáértek. – Alig váhtam, hogy láthassam. Emlékszik a Gabrielle kishúgomha? Folyamatosan 'Erry Potteh-ől beszél. Öhülni fog, ha újha találkoszhat vele.
– Csak nem itt van ő is? – krákogott Harry.
– Nem, nem, kis butus! – felelte csilingelő kacajjal. – Úgy éhtem, jövő nyáhon, mikor mi...de hát te nem is tudsz róla?
Hatalmas kék szemei elkerekedtek, ahogy szemrehányóan Mrs. Weasleyre nézett, aki azt felelte:
– Még nem volt időnk elmondani neki.
Fleur Újból Harry felé fordult, ezüstösen csillogó haja a lendülettől a levegőben úszott, és Mrs. Weasley arcába csapódott.
– Bill és én össze fogunk hászasodni.
– Ohh – mondta Harry meglepődve. És kénytelen volt észrevenni, hogy Hermione, Ginny és Mrs. Weasley szándékosan kerülik egymás tekintetét. – Húú! Izé... gratulálok!
Fleur ismét odahajolt hozzá és megpuszilta.
– Bill most nádzson elfoglalt, keményen dolgoszik. Én részmunkaidőben dolgoszok a Gringotts-nál, hodzs dzsakoholjam asz angolt, szóval idehoszott páh napha, hodzs jobban megismehjem a családját. Nadzson megöhültem neki, mikoh 'allottam, hodzs jössz. Nem lehet túl sok elfoglaltságot tahálni itt, kivéve 'a szeheted a főszést vagy a tyúkokat. Nos, jó étvádzsat, 'Erry!
Megfordult, és elegánsan kisuhant a szobából, az ajtót halkan becsukva maga mögött.
Mrs. Weasley kiadott egy furcsa hangot magából, ami ilyesmit: Khrarg.
– Anya gyűlöli őt. – jegyezte meg halkan Ginny.
– Nem gyűlölöm! – súgta zsémbesen Mrs. Weasley. – Csak úgy gondolom, hogy egy kicsit elkapkodták az eljegyzést, ennyi.
– Egy éve ismerik egymást. – mondta furcsán tántorgó Ron, miközben a csukott ajtót bámulta.
– Ez nem valami hosszú idő. Természetesen tudom, miért történt így. Ez a bizonytalanság, hogy Tudodki visszajött. Az emberek azt hiszik, nem érik meg a holnapot, ezért elkapkodnak minden fontos döntést, amit máskor hosszú ideig fontolgatnának. Ugyanez történt, mikor utoljára hatalmon volt. Mindenfelől elkapkodott házasságokról lehetett hallani...
– Beleértve téged és apát... – feleselt Ginny.
– Igen, nos apád meg én egymásnak lettünk teremtve, miért vártunk volna? – felelte Mrs. Weasley. – Ezzel szemben itt van Bill és Fleur... nos... mi a közös bennük? Bill keményen dolgozik, hétköznapi ember, ellenben ő...
– Egy tehén – mondta bólogatva Ginny. – De Bill sem igazán hétköznapi ember. Inkább lázadó típus, nem? Szereti a kalandot, a kockázatot, a bűbájt... Azt hiszem ezért van Nyálaskával.
– Ginny, hagyd ezt abba! – szólt rá Mrs. Weasley élesen. Harry és Hermione együtt nevettek. – Nos, jobb, ha megyek... Edd meg a rántottát Harry, mielőtt kihűl. – És gondterhelten elhagyta a szobát. Ron még mindig úgy nézett ki, mintha pityókás lenne, a fejét úgy rázta, mint a kutya, mikor víz ment a fülébe.
– Nem lehet megszokni, hogy egy házban az emberrel? – kérdezte Harry.
– Hát, de igen – felett Ron. – De ha váratlanul az utadba kerül, mint most...
– Ez szánalmas! – mondta Hermione idegesen, nagy léptekkel keresztülrobogott a szobán, és a falnál karba tett kézzel Ron felé fordult.
– Nem akarnád, hogy itt legyen örökre? – kérdezte Ginny Rontól hitetlenkedve. Amikor Ron csak vállat vont, így folytatta: – Biztos lehetsz benne, ha anyán múlik, akkor nem lesz belőle semmi. Bármibe lefogadom.
– És hogy fogja tudni ezt megoldani? – kérdezte Harry.
– Állandóan hívogatja ide Tonksot vacsorára, azt hiszem abban reménykedik, Bill inkább őt választja. Remélem így lesz, szívesebben látnám őt a családban.
– Igen, ahogy azt te elképzeled! – gúnyolódott Ron. – Figyelj! Épeszű ember nem választaná Tonksot, ha Fleur is ott van. Úgy értem Tonks jól néz ki, ha nem csinálja a hülyeségeit az orrával meg a hajával, de...
– Sokkal jobban néz ki, mint Nyálaska! – vágott közbe Ginny.
– És sokkal okosabb is. Tonks auror. – szólalt meg a sarokban Hermione.
– Fleur sem igazán hülye, elég eszes volt ahhoz, hogy részt vegyen a Trimágus Tusán. – mondta Harry.
– Na már te is...? – sóhajtott fel Hermione keserűen.
– Szerintem te szereted, ahogy azt duruzsolja neked „Erry”, ugye? – gúnyolódott Ginny.
– Nem, – mondta Harry azt kívánva bárcsak ne szólalt volna meg. – Én csak azt akartam mondani, hogy Nyálaska... úgy értem Fleur...
– Én inkább Tonksot szeretném a családban! – jelentette ki határozottan Ginny. – Ő legalább vicces.
– Ő sem igazán vicces mostanában – mondta Ron. – Az utóbbi időben bármikor láttam, inkább Hisztis Myrtle-re emlékeztetett.
– Ez nem volt szép tőled – szidta le Hermione. – Még mindig nem tette magát túl a történteken... úgy értem ő az unokatestvére volt!
Harry szíve összeszorult. Hát elérkeztek Siriushoz. Felvette a villát, és elkezdte a rántottát belapátolni a szájába. Remélte, hogy így elkerülheti, hogy barátai bevonják a beszélgetés ezen részébe.
– Tonks alig ismerte Siriust – mondta Ron. – Sirius Tonks kiskorától kezdve az Azkabanban volt, és azelőtt meg nemigen találkoztak a családjaik.
– Az nem jelent semmit – vitatkozott vele Hermione. Azt hiszi az ő hibája, hogy meghalt!
– Ez meg hogy jutott eszébe? – kérdezte Harry mégis belefolyva a társalgásba.
– Hát... ő harcolt Bellatrix Lestrange-el, igaz? Azt hiszem úgy gondolja, ha elintézi Bellatrix-et, akkor az nem tudta volna megölni Siriust.
– Ez hülyeség – mondta Ron.
– Bűntudata van, hogy miért nem ő halt meg helyette – szólt Hermione. – Lupin megpróbált beszélni vele, de még mindig nagyon lehangolt Tulajdonképpen gondjai vannak a metamorf mágiával is.
– Mi...?
– Nem tudja úgy változtatni a külsejét, ahogy régen. – magyarázta Hermione. Azt hiszem, a képességét a sokk gyengítheti, vagy valami ilyesmi.
– Nem hittem volna, hogy ilyen történhet. – döbbent meg Harry.
– Én sem – értett egyet Hermione. – de azt hiszem, ha valaki nagyon levert...
Az ajtó kinyílt és Mrs. Weasley dugta be a fejét. – Ginny, – suttogta – gyere le segíteni az ebédhez!
– De hát most beszélgetünk! – háborodott fel.
– Most! – mondta, majd eltűnt.
– Csak azért akarja, hogy ott legyek, hogy ne kelljen egyedül lennie Nyálaskával! – zsörtölődött Ginny. Vörös haját hátravetette, nagyon jól utánozva Fleurt, elegánsan végiglépdelt a szobán, karjaival úgy hadonászott, mint egy balett táncos.
– Ti is jobban tennétek, ha lejönnétek. – mondta, mikor elment.
Harry kihasználta az időleges csendet és bekapott még pár falatot. Hermione meredten bámulta Fred és George dobozait, bár néha odasandított Harryre. Ron, aki most Harry pirítósát tömte a szájába, még mindig az ajtó felé bambult.
– Mi ez? – kérdezte Hermione végül, a kezében egy teleszkópra hasonlító tárgyat tartott.
– Nem'tom – felelt Ron. – de ha Fred És George itt hagyta, akkor valószínűleg még nem elég jó a boltjukba, szóval vigyázz vele.
– Anyukád mesélte, hogy jól megy az üzlet. – mondta Harry. – Azt is mondta, hogy jó érzékük van az üzlethez.
– Az nem kifejezés – büszkélkedett Ron. – Csak úgy kaszálják a pénzt. Alig várom, hogy meglátogassuk őket. Nem voltam az Abszol úton még, mert anya és apa szerint csak velük mehetünk, az biztonságosabb. Apa viszont rengeteget dolgozik.
– És mi van Percy-vel? – érdeklődött Harry a harmadik legidősebb Weasley testvér iránt, aki az utóbbi időben teljesen megszakította a kapcsolatot a családjával. – Beszélnek már egymással?
– Nem. – felelte Ron.
– De hát tudja, hogy édesapátoknak igaza volt Voldemorttal kapcsolatban...
– Dumbledore szerint sokkal nehezebb valakinek megbocsátani azt, ha igaza volt, mint ha tévedett. – szólt közbe Hermione. – Hallottam, amikor ezt mondta édesanyádnak, Ron.
– Dumbledore néha nagyon furcsákat tud mondani – jegyezte meg Ron.
– Különórákat fog adni nekem az idén – vetette fel Harry közönyös hangon.
Ron félrenyelte a pirítóst, Hermione zihált.
– Ezt szépen titokban tartottad eddig – mondta Ron.
– Csak most jutott eszembe – felelte Harry őszintén. Tegnap este mondta.
– Nem semmi... Különórák Dumbledore-ral. – ámult el Ron. – Vajon miért...?
Elhalt a hangja. Harry látta, amint Hermionéval összenéznek. Letette a villát és a kést, ahhoz képest, hogy csak az ágyon ült, szíve őrült iramban vert. Dumbledore azt mondta, meg kell tennie... Miért ne most? Szemét a villára szegezve, ami a napfény csillogását az ölébe irányította, majd így szólt: – Nem tudom pontosan, hogy miért ad majd nekem különórákat, de azt hiszem, hogy kapcsolatban van a jóslattal.
Ron és Hermione hallgattak. Harrynek az volt a benyomása, hogy mindketten megfagytak. Harry, még mindig a villájához beszélve folytatta: – Tudjátok, amit a Minisztériumból próbáltak ellopni.
– De hát senki nem tudja, miről szólt. – szólt közbe gyorsan Hermione. – Megsemmisült.
– De a jóslat szerint... – kezdte Ron, de Hermione rászólt. – Shh!
– Én tudom mi állt a jóslatban. – mondta Harry most már egyenesen a szemükbe nézve. Hermione riadtnak, Ron meghökkentnek látszott. – Nem az volt az egyetlen jóslat, ami az üveggömbbel összetört. Hallottam a teljes jóslatot Dumbledore irodájában. Ő volt az, akinek a jóslat készült, így el tudta nekem mondani. Nos úgy hangzik – kezdte Harry mély lélegzettel – nagyon úgy néz ki, hogy én vagyok az egyetlen ember, akinek le kell számolnia Voldemorttal. Vagy legalábbis azt biztosan elmondta, hogy nem élhet az egyik, amíg él a másik.
Egy percig mindhárman csendben meredtek egymásra. Aztán egy hangos dörrenés hallatszott, és Hermione eltűnt egy fekete füstfelhő mögött.
– Hermione! – kiáltott fel Harry és Ron, miközben a tálca nagy csörömpöléssel leesett a földre.
Hermione köhögve felbukkant a füstfelhőből, szorongatva a teleszkópot, egyik szeme körül egy pompásra sikeredett lilás-fekete monoklival.
– Csak megnyomtam... erre bevágott egyet! – zihálta.
És ennek bizonyosságául láthatóvá vált egy hosszú rugón kiálló parányi ököl a teleszkóp végén.
– Ne aggódj – mondta Ron, miközben próbálta visszafojtani nevetését. – Anya majd helyrehozza, nagyon ért az ilyen apró sérülések orvoslásához.
– Rendben, akkor ez most nem érdekes, – mondta Hermione sietősen. – Harry, oh Harry...
Újra leült az ágy szélére.
– Ezen tűnődtünk, mikor visszatértünk a Minisztériumból... Nyilvánvaló, hogy nem akartunk ezzel zaklatni téged, de abból, amit Lucius Malfoy mondott a jóslatról, rólad, és Voldemortról, nos... gondoltuk, hogy valami ilyesmi lehet... oh, Harry... – nézett rá. – Félsz?
– Nem annyira, – válaszolt őszintén Harry, – mint korábban. Mikor először hallottam, megrémültem... de most, azt hiszem valahol mindig is tudtam, hogy a végén szembe kell néznem vele...
– Amikor hallottuk, hogy Dumbledore személyesen megy érted, gondoltuk, hogy fog valamit mondani, vagy mutatni, ami a jóslattal kapcsolatos. – mondta Ron buzgón. – És valahol igazunk volt, nem? Nem tartana neked különórákat, ha úgy gondolná, hogy neked már úgyis mindegy, nem vesztegetné az idejét... bízik benned, hogy van esélyed...
– Ez igaz. – helyeselt Hermione. – Vajon mit fog tanítani neked, Harry? Talán magas szintű védekező mágiát, nagy erejű hárító átkokat... ellenrontást...
Harry nem figyelt rá. Kellemes melegség áradt el testén, aminek semmi köze nem volt a besütő nap fényéhez. Mellkasán lévő szorongás mintha feloldódott volna. Tudta, hogy Ron és Hermione sokkal jobban megrémültek, mint ahogy éreztették, de maga tény, hogy még mindig mellette voltak, és nyugtatgatták, nem pedig elfordultak tőle, mintha fertőző vagy veszélyes lenne, többet ért minden szónál.
– ...kitérő bűbájokat, nagy általánosságban. – fejezte be a lány. – Nos, te legalább tudod, hogy egy órád biztosan lesz az elkövetkezendő évben, és ez már több mint Ronnak és nekem. Vajon mikor jönnek már meg az RBF eredményeink.
– Már nem lehet olyan messze, eltelt egy egész hónap. – mondta Ron.
– Várjatok csak – szólalt meg Harry, ahogy eszébe jutott a tegnap esti beszélgetés újabb részlete. – Mintha Dumbledore azt mondta volna, hogy az RBF vizsgák eredményeinek ma kellene megérkeznie.
– Ma? – sikított fel Hermione. – Ma? De hát te nem is... Ó Istenem... mondanod kellett volna...
Felpattant az ágyról.
– Megyek megnézem, jött-e már bagoly...
De amikor Harry tíz perccel később, felöltözve, kezében az üres tálcával leérkezett a földszintre, Hermione nagyon izgatottan ült a konyhaasztalnál, miközben Mrs. Weasley megpróbálta a fél-pandára emlékezető külsejét a régivé alakítani.
– Egyszerűen nem akar felszívódni, – mondta Mrs. Weasley idegesen, kezében pálcájával Hermione fölé hajolva. Az asztalon a Segítőtárs gyógyítóknak című könyv egy példánya feküdt, ami a Zúzódások, vágások és horzsolások fejezetnél volt kinyitva. – Ez eddig mindig működött, egyszerűen nem értem!
– Ez biztos Fred és George egyik vicces találmánya... bebiztosítani, hogy ne jöjjön le... – szólt Ginny.
– Le kell, hogy jöjjön! – nyikorogta Hermione – Nem mászkálhatok ilyen ábrázattal örökké!
– Nem fogsz, drágám, megtaláljuk az ellenszerét, ne aggódj! – mondta nyugtatóan Mrs. Weasley.
– Bill mondta, 'ogy Fred és George nadzson théfásak – mosolygott Fleur békésen.
– Igen, alig kapok levegőt a röhögéstől, – csattant fel Hermione. Felugrott a székről, és kezét tördelve elkezdett fel alá járkálni a konyhában.
– Mrs. Weasley, biztos...egészen biztos abban, hogy nem érkezett bagoly ma reggel?
– Igen drágám, észrevettem volna. – mondta türelmesen Mrs. Weasley. – Alig múlt kilenc óra, még rengeteg idő van hátra a napból...
– Tudom, hogy megbuktam ősi rónák tanulmányozásából – motyogott Hermione lázasan. – Egy súlyos hibát biztosan elkövettem a fordításban. És a sötét varázslatok kivédése gyakorlati rész egyáltalán nem sikerült jól. Akkor még úgy gondoltam, hogy az átváltoztatástan jól ment, de utólag belegondolva...
– Hermione, befognád? Nem te vagy az egyetlen, aki ideges! – vakkantott Ron. – És amikor majd megkapod a tizenegy Kiváló RBF-et...
– Ne, ne, ne!. mondta Hermione hisztérikusan rázva kezeit. – Tudom, hogy mindenből megbuktam!
– Mi lesz, ha megbuktunk? – kérdezte Harry maga elé meredve, de újra csak Hermione válaszolt.
– Megvitathatjuk a lehetőségeinket a ház vezető tanárunkkal, megkérdeztem McGalagony Professzort az év végén.
Harry gyomra felkavarodott. Azt kívánta, bárcsak ne evett volna annyi reggelit.
– A Beauxbatons-ban – mondta Fleur önelégülten, – másképp voltak a dolgok. Aszt 'iszem asz jobb volt. Mi 'at év után vizsgásztunk, nem öt és...
Hermione sikolya elnyomta Fleur további szavait. Hermione az ablak felé mutatott. A három apró fekete pontot tisztán ki lehetett venni a kék égen, amik egyre nagyobbak lettek.
– Ezek határozottan baglyok. – nyögött fel Ron rekedt hangon, amint Hermione mellé ugrott az ablakhoz.
– És hárman vannak – sietett melléjük Harry.
– Mindhármunknak egy-egy – súgta Hermione rémülten. – Jajj ne.. jajj ne... jajj ne...
Megmarkolta Harry és Ron könyökét.
A baglyok egyenesen az Odú felé tartottak, három, szép, homokszínű bagoly, és ahogy egyre közelebb kerültek, nyilvánvalóvá vált, hogy mindhárom egy-egy nagy, sárga borítékot cipelt.
– Jajj ne! – sikított fel Hermione.
Mrs. Weasley közéjük furakodott és kinyitotta az ablakot. Egy, kettő, három bagoly repült be a konyhába, és rendezett sort alkotva leszálltak az asztalra. Mindhárom felemelte jobb lábát.
Harry előrelépett. A neki címzett levél a középső bagoly lábához volt erősítve. Ügyefogyottan kiszabadította a küldeményt. Balra tőle Ron próbálta levenni a sajátját, jobbra pedig Hermione keze annyira remegett, hogy szegény bagoly rázkódott tőle.
A konyhában senki nem szólalt meg. Végül Harrynek sikerült levenni a borítékot, gyorsan felnyitotta, és kihajtotta a benne lévő pergament.

Vizsgaeredmények – Rendes Bűbáj Fokozat

Sikeres vizsga osztályzatai:
Kiváló (K)
Várakozáson Felüli (V)
Elfogadható (E)

Sikertelen vizsga osztályzatai:
Hitvány (H)
Borzalmas (B)
Troll (T)

Harry James Potter teljesítménye:
Asztronómia E
Mágikus lények Gondozása V
Bűbájtan V
Sötét Varázslatok Kivédése K
Jóslástan H
Gyógynövénytan V
Mágiatörténet B
Bájitaltan V
Átváltoztatástan V

Harry többször végigolvasta, és minden egyes alkalommal kicsit nyugodtabb volt. Egész jól sikerült: mindig tudta, hogy jóslástanból meg fog bukni, és semmi esélye nem volt a Mágiatörténet vizsga sikerére, mivel vizsga közben összeesett, de minden másból átment. Ujjaival végigfutott az osztályzatokon, sikeresen vizsgázott gyógynövénytanból és átváltoztatástanból, Bájitaltanból ráadásul várakozáson felül teljesített. És a legjobb az egészben, hogy kiváló minősítést kapott sötét varázslatok kivédéséből.
Körülnézett, Hermione tőle elfordulva, fejét lehajtva állt, de Ron boldognak nézett ki.
Csak a jóslástan és a mágiatörténet nem sikerült, de az kit érdekel? – mondta örömteli hangon Harrynek. – Gyere... cseréljünk.
Harry lepillantott Ron bizonyítványára. Nem volt benne Kiváló érdemjegy...
Tudtam, hogy a legjobb jegyet kapod sötét varázslatok kivédéséből! – bokszolt bele Harry vállába. – Ügyesen megcsináltuk, nem igaz?
– Szép munka! – mondta büszkén Mrs. Weasley Ron haját borzolva. – Hét RBF, ez több, mint Fred és George együttvéve.
– Hermione? – érdeklődött bátortalanul Ginny, mivel a lány még mindig háttal állt nekik. – Hogy sikerült?
– Én... nem olyan rossz. – mondta halkan.
– Oh, ne szórakozz már! – mondta Ron, odament és kikapta a kezéből. – Jaja, tíz Kiváló és egy Várakozáson felüli sötét varázslatok kivédéséből. – Lenézett a lány arcára, kicsit viccesen, kicsit neheztelve. – És te most csalódott vagy, igaz?
Hermione megrázta fejét, de Harry felnevetett.
– Nos, mostantól RAVASZ tanulók vagyunk. – mosolygott Ron. – Anya, van még egy kis kolbász?
Harry újra megnézte az eredményeit. Jobbat nem is remélhetett volna. Mégis érzett egy kis csalódottságot. Fel kell adnia vágyát, hogy Auror lehessen. Nem érte el a szükséges eredményt bájitaltanból. Számított rá, hogy nem fog sikerülni, most mégis szorítást érzett a gyomrában, ahogy rápillantott a kis fekete V-re.
A sors fintora, hogy Harrynek életében először egy Halálfaló vetette fel, hogy milyen jó Auror lehetne belőle, de valahogy az ötlet magával ragadta és nem is tudott mást elképzelni, csak ezt az egyet, mint jövőbeli lehetőséget. Sőt, mióta pár héttel ezelőtt hallotta a jóslatot, ez olyan rendeltetésszerűnek tűnt számára... Nem élhet az egyik, míg él a másik... Nem akkor tudna a jóslatnak a legjobban megfelelni, és lehetne a legjobb esélye a túlélésre, ha csatlakozhatna azokhoz a magasan képzett varázslókhoz, akiknek a munkája Voldemort felkutatása és elpusztítása?

Hatodik fejezet
Draco kitérője

Harry a következő néhány hétben az Odú kertjének határai között maradt. Idejének nagy részét azzal töltötte, hogy páros kviddicset játszott Weasleyék gyümölcsösében (ő és Hermione Ron és Ginny ellen, Hermione borzasztóan játszott, míg Ginny jól, így nagyjából jó volt az elosztás), esténként pedig háromszoros adagot evett mindenből, amit Mrs. Weasley elé rakott.
Mindez egy nyugodt és boldog szünidő lehetett volna, ha nem történik annyi eltűnés, különös balesetek, néhány közülük halálos kimenetelű, amelyek szinte nap mint nap megjelentek a Reggeli prófétában. Néha Bill és Mr. Weasley előbb hazaértek a hírrel, minthogy az a lapban megjelent volna. Mrs. Weasley bosszúságára, Harry tizenhatodik születésnapi partiját elrontották a Remus Lupin által hozott szörnyű hírek. Lupin sovány volt és mogorva, haja egy sávban őszült, ruhája pedig kopottabb és lukasabb volt, mint valaha.
– A dementorok újra támadtak – jelentette be, amikor Mrs. Weasley éppen egy nagy szelet szülinapi tortát nyújtott felé. – Megtalálták Igor Karkarov testét északon egy kunyhóban. A Sötét Jegy volt felette. Őszintén szólva, meg voltam lepve, hogy életben maradt egy évig az után, hogy elszökött a Halálfalóktól. Sirius testvére, Regulus, ha jól emlékszem csak pár napig bírta.
– Igen, igen – mondta Mrs. Weasley rosszallóan, – inkább beszéljünk valami másról.
– Hallottál Florean Fortescue-ről, Remus? – kérdezte Bill, akinek Fleur éppen bort töltött. – Neki volt...
– A fagyiárus az Abszol Úton? – szakította félbe Harry, egy kellemetlen, zavaró érzéssel a gyomrában. – Régebben ingyen fagyit adott nekem. Mi történt vele?
– Elhurcolták, legalábbis az üzlet állapotából úgy tűnt.
– Miért? – kérdezte Ron, miközben Mrs. Weasley csípősen Billre nézett.
– Ki tudja? Biztos felbosszantotta őket valahogy. Jó ember volt.
– Ha már az Abszol Út szóba került – mondta Mr. Weasley – úgy tűnik, hogy Ollivander is eltűnt.
– A pálcakészítő? – kérdezte Ginny riadtan.
– Igen, ő. A boltja üres. Nincs jele küzdelemnek. Senki nem tudja, hogy önként távozott vagy elrabolták.
– De a pálcák – hol fogjuk csináltatni őket?
– Majd más készítőknél. – mondta Lupin. – De Ollivander volt a legjobb közülük, úgyhogy, ha a másik oldal elfogta őt, az nem túl jó nekünk.
A komor szülinapot követő napon, megérkeztek a Roxfortból a könyvlisták. Harrynek egy meglepetést is tartogatott a levele. Kinevezték kviddics kapitánnyá!
– Ezzel a prefektusokéval megegyező jogokat kapsz – kiáltotta Hermione boldogan. – Ezentúl használhatod a mi külön fürdőnket, meg mindent!
– Húú, emlékszem, amikor Charlie hordott ilyet – mondta Ron miközben vidáman vizsgálgatta a jelvényt. – Harry, ez olyan szuper. Te leszel a kapitányom... már ha visszaengedsz a csapatba, ha-ha-ha...
– Nem hiszem, hogy tovább halogathatjuk a bevásárlást az Abszol Úton, most, hogy ezek megérkeztek – sóhajtotta Mrs. Weasley, Ron könyvlistája felett. Szombaton elmegyünk, ha az apátoknak nem kell megint dolgoznia. Nélküle nem megyünk sehová.
– Anya, komolyan azt hiszed, hogy Tudodki ott fog rejtőzni valamelyik könyvespolc mögött a Czikornyai és Patzában? – vihogott Ron.
– Fortescue és Ollivander csak nyaralni mentek, ugye? – dühödött meg hirtelen Mrs. Weasley. – Ha úgy gondolod, hogy a biztonság csak tréfadolog, itthon maradsz és majd én magam veszem meg a dolgaidat.
– Nem, menni szeretnék. Látni akarom Fred és George boltját – mondta Ron sietve.
– Akkor csak tartsd meg az ötleteidet magadnak, fiatalember, mielőtt még úgy gondolnám, hogy túl éretlen vagy ahhoz, hogy velünk gyere – mondta Mrs. Weasley mérgesen, miközben felkapta óráját egy halom frissen mosott törülköző tetejéről. Az óra mind a kilenc mutatója a „halálos veszély”-re mutatott. – És ugyanez vonatkozik a Roxfortra is.
Ron hitetlenkedő tekintettel bámult Harryre, amint az anyja felkapta a ruháskosarat és az ingaórát, majd kiviharzott a szobából.
– A fene egye meg... itt már viccelni se lehet...
De Ron az elkövetkező napokban vigyázott, nehogy pimaszkodni merjen Voldemorttal kapcsolatban. Végül elérkezett a szombat, Mrs. Weasley újabb felcsattanása nélkül, bár elég feszültnek tűnt a reggelinél. Bill, aki inkább otthon akart maradni Felurrel (Hermione és Ginny nagy örömére), egy teli pénzeszsákot nyújtott át Harrynek az asztal felett.
– És az enyém? – kérdezte Ron azonnal, tágra nyílt szemmel.
– Ez már eddig is Harryé volt, idióta. – mondta Bill. – Kivettem neked a széfedből, Harry, mert mostanában a köznépnek kb. öt órába telik hozzájutni az aranyához, a koboldok annyira megszigorították a biztonsági intézkedéseket. Két nappal ezelőtt Arkie Philpottnak egy Őszinteségi Szkópot nyomtak fel a... Na, mindegy, Harry, bízz bennem, így egyszerűbb.
– Köszönöm, Bill – mondta Harry, zsebre rakva az aranyát.
– Ő mindig olyan figyelmes – búgta Fleur imádattal, Bill orrát cirógatva. Ginny úgy tett, mintha belehányna a kukoricapelyhébe Fleur mögött. Erre Harry fuldokolni kezdett, Ron pedig segítőkészen hátba vágta őt.
Borús és ködös nap volt. Mire kiléptek a házból és felvették a köpenyüket, már a Mágiaügyi Minisztérium egy speciális kocsija várta őket a ház előtt, olyan, amilyenben Harry utazott már egyszer.
– Olyan jó, hogy apának megint sikerült ilyeneket szereznie nekünk – mondta elégedetten Ron, kényelmesen nyújtózkodva, amint az autó távolodott az Odútól, ahonnan Bill és Fleur integetett nekik. Ő, Harry, Hermione és Ginny kényelmesen utaztak a tágas hátsó ülésen.
– Ne szokj hozzá, ez csak Harry miatt van – fordult hátra Mr. Weasley a válla felett. Ő és Mrs. Weasley elől ültek a minisztérium sofőrjével. Az első ülés leginkább egy kétszemélyes kanapéra emlékeztetett. – Harry a legmagasabb biztonsági védelmet kapta. A Foltozott Üstben, pedig még további őrök is csatlakoznak hozzánk.
Harry nem mondott semmit. Nem nagyon volt kedvére a vásárlás az aurorok seregétől körülvéve. Még az Odúban elpakolta a hátizsákjába a Láthatatlanná tevő köpenyét, mivel úgy gondolta, hogyha az jó volt Dumbledore-nak, akkor jó kell, hogy legyen a Minisztériumnak is, bár abban nem volt biztos, hogy a Minisztérium tud egyáltalán a köpenyről.
– Meg is érkeztünk – mondta a sofőr meglepően röviddel indulásuk után, miközben a Charing keresztutcában lelassított, és megállt a Foltozott Üst előtt. – Itt fogok várni. Lehet tudni, hogy meddig lesznek el?
– Pár órát, azt hiszem – mondta Mr. Weasley. – Ah, jó, már itt van!
Harry Mr. Weasleyhez hasonlóan kitekintett az autó ablakán. Nagyot dobbant a szíve. Nem aurorok várakoztak a kocsma előtt, hanem Rubeus Hagrid, a Roxfort vadőrének hatalmas, fekete szakállas alakja. Hosszú hódbőr kabátjában sugárzó arccal tekintett Harryre és láthatóan megfeledkezett a mellettük elhaladó riadtan bámészkodó muglikról.
– Harry! – zúgta, majd amint Harry kiszállt az autóból egy hatalmas ölelésben részesítette. – Látnod kéne Csikócsőrt, mármint Witherwings-t, olyan boldog megint, hogy újra a szabadban lehet.
– Örülök, hogy örül – mondta Harry vigyorogva, miközben masszírozta a bordáit. – Nem tudtuk, hogy a „biztosítás” alatt téged kell érteni.
– Tudom, tudom. Csak úgy, mint régen, nem? A Minisztérium egy csapat aurort akart küldeni, de Dumbledore azt mondta, hogy én jöjjek. – mondta Hagrid büszkén kihúzva magát miközben hüvelykujjait beledugta két zsebébe. – Na, induljunk. Csak utánatok... Molly, Arthur.
A Foltozott Üst, Harry emlékezete szerint, először volt üres. Csak, Tom a ráncos és fogatlan tulajdonos maradt meg a tömegből. Reményteljesen nézett fel, mikor Harryék beléptek, de mielőtt megszólalhatott volna, Hagrid jelentőségteljesen odaszólt: – Ma csak átmegyünk Tom, értsd meg, Roxfortos ügy, tudod.
Tom barátságtalanul bólintott, majd folytatta tovább a törölgetést. Harry, Hermione, Hagrid és a Weasleyk átvágtak a fogadón és kimentek hátra a kicsi, hűvös udvarra, ahol a szemeteskukák álltak. Hagrid felemelte a rózsaszín esernyőjét, megkopogtatta az egyik téglát az udvar falán, amely azonnal szétnyílt, kaput formálva a mögötte lévő kacskaringós, macskaköves utcára. A társaság átlépett a bejáraton, majd megállt egy pillanatra, hogy szétnézhessenek.
Az Abszol Út megváltozott. A színes, csillogó kirakatok, tele varázskönyvekkel, bájitalokhoz való összetevőkkel és üstökkel, eltűnt a kirakatüvegre ragasztott, hatalmas Mágiaügyi Minisztérium plakátok mögött. A sötét lila plakátok közül a legtöbb a Mágiaügyi Minisztérium által már a nyáron szétszórt biztonsági tanácsok felnagyított mása volt, míg a többi mozgó fekete-fehér fénykép a megszökött Halálfalókat ábrázolta. Egy közeli patika homlokzatáról például Bellatrix Lestrange vigyorgott megvetően. Néhány bolt ablaka be volt deszkázva, ezek között volt Florean Fortescue fagylaltozója is. Másrészről számos rozoga fastandot állítottak fel végig az utcán. A legközelebbi, amelyik Czikornyai és Patza előtt lett felállítva, egy csíkos, foltos ponyva alatt állt, az elejére egy kartonpapírt kitűztek a következő felirattal:

AMULETTEK.
Hatásos vérfarkasok, dementorok és inferik ellen!

Egy beteges külsejű apró varázsló csörgetett láncon nyalábnyi ezüst jelképet a járókelőknek.
– Egyet a kislányának, hölgyem? – kérdezte Ginnyre pillantva Mrs. Weasleyt ahogy elhaladtak. – Védje meg a szép nyakacskáját.
– Bárcsak szolgálatban lennék – szólt Mr. Weasley, mérgesen nézve az amulett-árusra.
– Igen, de ne tartóztass le most senkit, drágám, sietünk – mondta Mrs. Weasley, idegesen tanulmányozva egy listát. – Azt hiszem, legjobb, ha először Madam Malkinhoz megyünk, mert Hermione egy új dísztalárt szeretne venni, Ronnak is kilóg már a bokája a régiből, és neked is biztosan kell új, Harry, hiszen annyit nőttél... gyerünk, mindenki...
– Molly, nincs értelme mindannyiunknak elmenni Madam Malkinhoz – mondta Mr. Weasley. – Miért nem mennek ők hárman Hagriddal, mi pedig elmehetnénk a Czikornyai és Patzába megvenni a könyveiket.
– Nem is tudom – mondta Mrs. Weasley nyugtalanul, habozva aközött, hogy gyorsan befejezzék a vásárlást, vagy maradjon együtt a társaság. – Mit gondolsz, Hagrid?
– Ne félj, Molly, velem biztonságban lesznek – mondta Hagrid nyugtatóan, könnyedén legyintve lapátkezével. Mrs. Weasley nem tűnt teljesen meggyőzöttnek, de belement a szétválásba, majd sietve távozott férjével és Ginnyvel a Czikornyai és Patza irányába, míg Harry, Ron, Hermione és Hagrid Madam Malkin boltja felé indultak.
Harry megfigyelte, hogy a legtöbb járókelőnek ugyanolyan zaklatott és nyugtalan a tekintete, mint Mrs. Weasleyé és már senki sem állt meg beszélgetni az utcán. A vevők szorosan egymás mellett haladtak, csoportosan, és kizárólag csak a teendőjüket intézték. Senki sem vásárolt egyedül.
– Kicsit szűkös lenne, ha mindannyian bemennénk – szólt Hagrid, miközben megállt Madam Malkin boltja előtt és bekukucskált. – Én kint maradok őrködni, jó?
Így Harry, Ron és Hermione lépett csak be az apró üzletbe. Első pillantásra úgy tűnt, hogy senki nincs a boltban, de amint az ajtó himbálózva becsukódott mögöttük, meghallottak egy ismerős hangot, amely egy kéken és zölden csillogó talár-állvány mögül jött.
– ...nem vagyok már gyerek, ha nem vetted volna észre, anyám. Egyedül is be tudok vásárolni magamnak.
Kotkodácsolás hallatszott, majd Harry megismerte Madam Malkin, a tulajdonos hangját, amint azt mondja:
– Nem, gyermekem, anyádnak igaza van. Egyikünknek sem ajánlatos többé egyedül kóborolnia és ennek semmi köze ahhoz, hogy még gyerek vagy...
– Figyelj, hova bököd azt a tűt!
Egy tejföl-szőke hajú, sápadt, éles arcú tinédzser tűnt fel az állvány mögött. Elegáns sötét zöld talár volt rajta, amely térdhajlatnál és a ruha ujjainál csillogott a sok tűtől. Odalépett a tükörhöz és ellenőrizte az eredményt, majd pár pillanattal ezután észrevette Harry, Ron és Hermione tükörképét a válla felett. Világos szürke szeme azonnal összeszűkült.
– Ha azon tűnődsz, anyám, hogy mi lehet ez a szag; egy sárvérű lépett be az üzletbe – mondta Draco Malfoy.
– Nem hiszem, hogy szükség van ilyen beszédre! – mondta Madam Malkin, elősietve a ruhaállványok közül, miközben egyik kezében egy pálcát, a másikban, pedig egy mérőszalagot tartott. – És nem akarok előrántott pálcákat sem a boltomban! – mondta gyorsan, ahogy az ajtó fele pillantva meglátta, hogy Ron és Harry is előrántotta a pálcáját és Malfoyra szegezte. Hermione egy kissé mögöttük állt, úgy súgta nekik: – Ne csináljátok, kérlek, nem éri meg!
– Mintha mernétek iskolán kívül varázsolni – vigyorgott Malfoy. – Ki húzott be neked Granger? Szeretnék neki virágot küldeni!
– Na, elég legyen! – mondta Madam Malkin élesen, hátratekintve a válla felett, támogatásra várva. – Hölgyem, kérem!
Narcissa Malfoy lépett elő a ruhaállványok mögül.
– Tegyétek azokat el – szólt rá hidegen Harryre és Ronra. – Ha megint megtámadjátok a fiamat, biztosíthatlak felőle, hogy az lesz az utolsó tettetek.
– Tényleg? – kérdezte Harry előrelépve és mereven belenézve a szabályos ámde arrogáns arcba, amely a sápadtsága ellenére még mindig hasonlított a nővérére. Harry ugyanolyan magas volt, mint Narcissa. – Hív pár Halálfaló ismerőst, hogy megöljenek minket?
Madam Malkin felsikított és a szívéhez kapott.
– Nem szabad ilyennel vagdalkozni... veszélyes ilyet mondani... pálcákat le, kérlek!
De Harry nem engedte le a pálcáját. Narcissa Malfoy gúnyosan mosolygott.
– Már látom, hogy az a tény, hogy Dumbledore kedvence vagy, hamis biztonságérzetet ad neked, Harry Potter. De Dumbledore nem lesz mindig ott, hogy megvédjen téged.
Harry gúnyosan körültekintett az üzletben. – Hűű... nézze csak... hiszen Dumbledore sincs most itt. Szóval miért nem próbálja meg? Talán tudnának találni egy dupla cellát magának és annak a vesztes férjének az Azkabanban.
Malfoy mérgesen Harry felé indult, de megbotlott a túl hosszú talárjában. Ron hangosan felnevetett.
– Ne merészelj így beszélni az anyámmal, Potter! – vicsorgott Malfoy.
– Semmi baj, Draco – mondta Narcissa, miközben visszafogta őt hosszú, fehér ujjaival. – Szerintem Potter előbb fog találkozni drága Siriusával, mint én Luciusszal.
Harry feljebb emelte pálcáját.
– Harry, ne! – nyögte Hermione, miközben elkapta Harry karját és megpróbálta leszorítani. – Gondolkozz... Nem szabad... Nagy bajba kerülnél...
Madam Malkin remegett egy pillanatig, aztán úgy döntött, hogy úgy tesz, mintha mi sem történt volna, hátha akkor tényleg nem is történik. Lehajolt Malfoyhoz, aki még mindig mereven Harryt bámulta.
– Azt hiszem, ezt a bal ujját még egy kicsit feljebb kellene hajtani, kedvesem, engedd csak...
– Auu – ordított fel Malfoy, dühösen ellökve Madam Malkin kezét. – Vigyázz hova bököd a tűket, asszony! Anyám, azt hiszem, nem akarom már ezt a talárt.
Azzal levette a talárt és ledobta a földre Madam Malkin lába elé.
– Igazad van, Draco – mondta Narcissa, megvető pillantást vetve Hermionéra. – Most már tudom, miféle söpredék vásárol itt... jobb, ha mi átmegyünk a Twilfitt és Tatting-ba.
Ezzel, a páros távozott az üzletből, de Malfoy még ügyelt arra, hogy kifelémenet, akkorát lökjön Ronon, amekkorát csak bír.
– Nade kérem? – mondta Madam Malkin, miközben felemelte a talárt a földről, és a pálcája végével megtisztogatta a portól.
Madam Malkin Ron és Harry ruhapróbája alatt végig zaklatott maradt, Hermionénak pedig egy varázslóknak való talárt akart eladni a boszorkányoknak való helyett. Mikor végre kint tudta őket a boltból, úgy tűnt, fellélegzett.
– Megvan minden? – kérdezte Hagrid élénken, amikor kiléptek az utcára.
– Nagyjából – mondta Harry. – Láttad Malfoyékat?
– Igen – válaszolta Hagrid közönyösen. – De nem mernének semmit csinálni az Abszol Út közepén, Harry. Ne aggódj miattuk.
Harry, Ron és Hermione összenéztek, de mielőtt kiábrándíthatták volna Hagridot ebből a kellemes elképzeléséből, feltűnt Mr. és Mrs. Weasley, Ginnyvel az oldalukon, mindegyikük egy-egy nehéz könyvekből álló csomagot cipelve.
– Mindenki jól van? – kérdezte Mrs. Weasley. – Megvan a talárotok? Jól van. Akkor beugorhatunk a Gyógyszertárba és a Bagolyszalonba, Fred és George boltjába menet. Maradjatok szorosan együtt. Gyerünk...
Sem Harry, sem Ron nem vett semmilyen alapanyagot a Gyógyszertárban, hiszen többé már nem tanultak Bájitaltant, de mindketten vettek bagolyeledelt Hedvignek és Pulipintynek az Uklopsz Bagolyszalonban. Ezután tovább mentek az utcán, miközben Mrs. Weasley majdnem minden percben az óráját ellenőrizte, hogy megkeressék a Weasley Varázsvicc Vállalatot, Fred és George tréfaboltját.
– Nem maradhatunk sokáig, – mondta Mrs. Weasley – csak gyorsan körülnézünk, és már megyünk is vissza az autóhoz. Már közel járunk... kilencvenkettő... kilencvennégy...
– Hű! – mondta megtorpanva Ron.
Az környéken lévő üzletek szomorú plakátborításával ellentétben Fred és George kirakata igazi parádé volt a szemnek. A járókelők egy része vissza-visszanézett a kirakatra a válla fölött, míg egy kába csoportjuk meg is állt bámészkodni az üveg előtt. A bal oldali kirakat káprázatos módon tele volt mindenféle pörgő-forgó, durranó, villanó, ugráló és rikoltó áruval. Harrynek könnyezni kezdett a szeme már csak a nézésüktől is. A jobb oldali kirakatüvegen egy ugyanolyan lila óriásplakát volt, mint a Minisztérium által nyomottak, de erre világító sárgával a következő felirat volt felfestve:

MIÉRT AGGÓDSZ
TUDODKI MIATT?
AGGÓDJ INKÁBB
A SZORULÁSOD MIATT!
SZÉKREKEDÉSI SZENZÁCIÓ
EZ SZORÍTJA MOST A NÉPET!

Harry nevetni kezdett. Majd egy halk nyögést hallott a háta mögül. Megfordult és látta, hogy Mrs. Weasley kétségbeesetten a poszterre mered, szája hangtalanul a negyedik sort formázza. – Az ágyukban fogják megölni őket – suttogta.
– Nem, nem fogják – mondta Ron, aki ugyanúgy, mint Harry, nevetett. – Ez briliáns!
Ő és Harry elsőként léptek be a boltba, amely tele volt vásárlókkal. Harry közel sem tudott menni a polcokhoz. Körbetekintett a plafonig halmozott dobozokon. Voltak itt Maximuláns termékek, amelyet az ikrek a be nem fejezett utolsó évükben tökéletesítettek, Orrvérző-ostya, amely, ahogy Harry elnézte a legnépszerűbb áru lehetett, hiszen már csak egy doboz maradt belőle a polcon. Kosárnyi trükkös pálcák, a legolcsóbbak közülük csak gumicsirkévé vagy sorttá változtak át, ha megsuhintották őket, míg a drágábbak körbeharapdálták az elővigyázatlan használót a nyakán és a fején. Dobozok telis-tele Öntintázó, Önjavító és Válaszgyártó pennával. Egy kis hely támadt a tömegben, így Harry előrenyomakodott a pénztárgéphez, ahol egy falka izgatott tízéves egy apró fa emberkét nézett, ahogy lassan lépked egy igazi akasztófához. A játék egy doboz tetejére volt téve, a dobozon, pedig ez volt a felirat: Újrahasználható bakó – varázsold el vagy lógni fog!
– Szabadalmaztatott Ábrándozó Bűbáj.
Hermione sikerrel átfurakodott a pénztárgép közelében bámészkodó közönségen, hogy elolvassa az ismertetőt a doboz hátulján. A doboz egy jóképű ifjút és egy kalózhajó fedélzetén álló, ájuldozó fiatal lányt ábrázol feltűnően színesen.
– Egy egyszerű varázsige és beléphetsz egy kiváló minőségű, teljesen valósághű, harmincperces ábrándba. Könnyen belefér egy átlagos tanórába és teljességgel lenyomozhatatlan. Mellékhatások: gondolatszegény arckifejezés és kisebb nyáladzás. 16 éven aluliaknak nem eladó.
– Tudod – szólt oda Hermione Harrynek – ez tényleg egy kitűnő varázslat!
– Ezért Hermione – mondta egy hang mögöttük – te kapsz egyet ingyen!
Ott állt előttük Fred sugárzó arccal, egy bíborvörös talárban, amely hihetetlenül elütött tűzvörös hajától.
– Hogy vagy Harry? – rázott kezet vele. – És mi történt a szemeddel, Hermione?
– Az ütős teleszkópotok – mondta Hermione gyászosan.
– Oh, a kutyafáját, el is felejtkeztem azokról – mondta Fred. – Parancsolj...
Egy tubust vett elő a zsebéből és odaadta Hermionénak, aki óvatosan lecsavarozta a tetejét. A tubusban sűrű, sárga kenőcs volt.
– Csak kend be vele, és a monoklid egy óra alatt eltűnik – mondta Fred. – Találnunk kellett egy megfelelő szert a zúzódások elmulasztására. A legtöbb szert saját magunkon próbáljuk ki.
Hermione aggódva hallgatta őt. – Akkor ez veszélytelen, ugye? – kérdezte.
– Persze, hogy az – erősködött Fred. – Gyere Harry, körbevezetlek.
Harry otthagyta Hermionét, aki éppen a szemét kenegette a kenőccsel, és követte Fredet az üzlet végébe, ahol kártyavárakat és kötélmutatványokat látott.
– Mugli varázslat – mutatott rájuk boldogan Fred. – Az olyan fura alakoknak, mint apa, akik szeretik a mugli dolgokat. Nem lehet velük nagyot szakítani, de elég kiegyensúlyozott az üzlet anyagilag. Ezek nagyszerű újdonságok... Nézd, itt van George...
Fred ikertestvére erősen megszorította Harry kezét.
– Körbevezeted? Gyere hátra, Harry, itt vannak azok, amikből a nagy pénzt keressük... Tegyél el bármit, öcsi, és biztosíthatlak, hogy nem csupán galleonokban fogsz fizetni – figyelmeztetett egy fiatal fiút, aki gyorsan kikapta a kezét egy vödörből, amelyre ez volt sötét színnel írva:

EHETŐ SÖTÉT JELEK – BÁRKIT BETEGGÉ TESZ!

George elhúzott egy függönyt a mugli trükkök mellett, mire Harry előtt feltárult egy sötétebb, sokkal kevésbé zsúfolt helyiség. Az itt található polcokon, az áruk csomagolása sokkal egyszerűbb volt.
– Csak most fejlesztettük ki ezeket – mondta Fred. – Vicces, hogyan történt...
– Nem is hinnéd hányan – köztük olyanok is, akik a Minisztériumban dolgoznak – nem képesek egy valamirevaló pajzsbűbájt létrehozni – mondta George. – Persze, nem te tanítottad őket Harry.
– Így igaz... Szóval, úgy gondoltuk, hogy egy Pajzskalap milyen vicces lehet. Vedd rá a társadat, hogy átkozzon el, miközben rajtad van a kalap, és nézd az arcát, amint az átok lepereg rólad. Aztán a Minisztérium ötszáz darabot rendelt belőle az összes beosztottja számára! És még mindig hatalmas megrendeléseket kapunk!
– Úgyhogy, kibővítettük a választékot. Van már Pajzsköpeny, Pajzskesztyű...
– ...igaz, hogy ezeknek nem sok haszna van a Főbenjáró Átkokkal szemben, de a legtöbb kisebb és közepes erősségű bűbájokat és átkokat kivédi...
– Végül, úgy határoztunk, hogy beszállunk a Sötét Varázslat Elleni Védekezésbe, mert az kész aranybánya – folytatta George lelkesen. – Ez nagyon jó. Nézd, Azonnali Homály Por. Peruból hozatjuk be. Hasznos, hogyha gyorsan el akarsz tűnni.
– És a Csali Petárdánk, ami épp most próbál lesétálni a polcról – mutatott Fred néhány furán kinéző, fekete, szarv formájú tárgyra, amelyek valóban próbáltak eltűnni a szem elől. – Csak titokban ledobsz egyet a földre, az elszalad, és amikor már nincs szem előtt, hatalmasat durran, elterelve az ellenség figyelmét.
– Hasznos – mondta Harry elámulva.
– Tessék – fogott meg egypárat George és dobta oda Harrynek.
Egy fiatal, rövid, szőke hajú boszorkány dugta be a fejét a függönyön. Harry észrevette, hogy ő is ugyanolyan bíborvörös talárt hord, mint Fred és George.
– Van itt egy vásárló Mr. Weasley és Mr. Weasley, aki Tréfaüstöt keres – mondta.
Harry nagyon furcsának találta, hogy valaki is Mr. Weasleynek hívja őket, de úgy látszott nekik nem tűnt fel.
– Azonnal megyek, Verity – mondta George. – Harry, szolgáld ki magad bármivel. Természetesen ingyen.
– Nem tehetem! – mondta Harry, aki már elő is vette a pénzeszsákját, hogy kifizesse a Csali Petárdákat.
– Te itt nem fizetsz – szólt Fred határozottan, miközben eltolta Harry aranyát.
– De...
– Te adtál nekünk kölcsönt az induláshoz, és mi ezt soha nem felejtjük el – mondta George hajlíthatatlanul. – Vigyél bármit, ami tetszik, és ne felejtsd el megmondani az embereknek, hogy honnan vannak, ha kérdezik.
Ezzel George kilépett a függöny mögül, hogy segítsen a vásárlóknak, Fred pedig visszavezette Harryt az üzletbe, ahol megtalálták Hermionét és Ginnyt, akik még mindig a Szabadalmaztatott Ábrándozó Bűbájt nézegették.
– Még nem találtátok meg a Csoda Boszorkány termékeinket, lányok? – kérdezte Fred. – Kövessenek, hölgyeim...
Az ablak közelében állt egy sor fájdalmasan rózsaszín termék, körülvéve egy csapat lelkesen kuncogó lánnyal. Hermione és Ginny gyanakvó tekintettel fordultak vissza.
– Hát, itt is vagyunk – mondta Fred büszkén. – A legjobb szerelmi bájitalok, amit csak találhattok.
Ginny hitetlenül húzta fel a szemöldökét. – És működnek is? – kérdezte.
– Természetesen igen. Egyszerre körülbelül húsz órán keresztül, a kérdéses fiú testsúlyától függően...
– ...és a lány szépségétől – tette hozzá George, aki hirtelen megjelent mellettük. – De nem adjuk el a húgunknak – vált hirtelen nagyon komollyá – aki körül, ahogy mi hallottuk, már így is öt fiú legyeskedik.
– Akármit is hallottatok Rontól, az egy szép nagy hazugság – mondta nyugodtan Ginny, és előrehajolt, hogy egy rózsaszín üvegcsét emeljen le a polcról. – Ez micsoda?
– Garantált tíz másodperces pattanástalanító – mondta Fred. – Tökéletes mindenre, a keléstől a mitesszerig. De ne válts témát. Most jársz, vagy nem jársz Dean Thomasszal?
– Igen, járok vele – válaszolta Ginny. – És amikor utoljára láttam, határozottan csak egy fiú volt és nem öt. Azok micsodák?
Sok rózsaszínre és lilára színezett bolyhos labdára mutatott, amelyek körbegurultak egy ketrec alján és magas, vékony hangon nyüszítettek.
– Pygmy-Puffok – mondta George. – Miniatűr pöfögő gombolyagok, csak nem tudjuk őket elég gyorsan szaporítani. És mi a helyzet Michael Cornerrel?
– Kirúgtam, nem tudott veszíteni – válaszolta Ginny, miközben bedugta az ujját a ketrec rácsai között és figyelte, ahogy a pöfögő gombolyagok körégyűlnek. – Olyan édesek!
– Tényleg elég ennivalók – adta meg magát Fred. – Nem gondolod, hogy egy kicsit túl gyorsan váltogatod a barátaidat?
Ginny csípőre tett kézzel fordult felé. Annyira Mrs. Weasleys kifejezés ült az arcán, hogy Harry csodálkozott, hogy Fred nem hőköl hátra.
– Ez nem tartozik rátok. És megköszönném – tette hozzá mérgesen Ronnak, aki éppen akkor jelent meg George könyökénél, megrakodva mindenféle áruval – hogyha nem mesélnél ennek a kettőnek rólam mindenfélét össze-vissza!
– Ez összesen három galleon, kilenc sarló és egy knút – mondta Fred a Ron kezében lévő dobozokat vizsgálgatva. – Fizess.
– Az öcséd vagyok!
– Igen, és a mi áruinkat fogod. Tehát, három galleon és kilenc sarló. Elengedem azt az egy knútot.
– De nekem nincs három galleonom és kilenc sarlóm!
– Akkor jobban teszed, ha visszarakod őket a polcra, de ajánlom, hogy jó helyre tedd őket vissza.
Ron több dobozt elejtett, káromkodott egyet, és bemutatott Frednek, amelyet azonban szerencsétlenségére meglátott Mrs. Weasley, aki pont ezt a pillanatot választotta a felbukkanásra.
– Ha még egyszer meglátom, hogy ezt csinálod, akkor összenövesztem az ujjaidat – szólt rá Mrs. Weasley élesen.
– Anya, kaphatok egy Pygmy-Puffot? – kérdezte Ginny azonnal.
– Az meg micsoda? – kérdezte Mrs. Weasley óvatosan.
– Nézd, olyan édesek...
Mrs. Weasley arrébb állt, hogy megnézhesse a Pygmy-Puffokat, így Harry, Ron és Hermione egy pillanatra szabadon kipillanthatott az ablakon. Draco Malfoy épp akkor sietett el az utcán, egyedül. Ahogy elhaladt a Weasley Varázsvicc Vállalat előtt futólag visszanézett a válla felett. Másodpercekkel később kilépett a kirakat látóteréből és elvesztették a szemük elől.
– Kíváncsi lennék, hogy hol lehet az anyucikája? – kérdezte Harry rosszallóan.
– Úgy tűnik, visszakapta a pórázt – mondta Ron.
– De vajon miért? – kérdezte Hermione.
Harry nem szólt egy szót sem, túl erősen gondolkodott. Narcissa Malfoy nem szívesen engedné el az ő drága fiacskáját egyedül, Malfoynak biztosan nagy erőfeszítésébe kerülhetett, hogy kiszabadítsa magát.
Harry, amennyire ismerte és utálta Malfoyt, biztos volt benne, hogy semmiképpen nem lehet ártatlan oka rá.
Harry körbetekintett. Mrs. Weasley és Ginny a Pygmy-Puffok fölé hajolt. Mr. Weasley elbűvölten szemlélt egy pakli mugli jelzésű kártyát. Fred és George mindketten vevőket szolgáltak ki. A kirakat túloldalán, Hagrid állt háttal nekik és le-föl nézegetett az utcán.
– Gyertek gyorsan alá – szólt Harry, miközben kivette a Láthatatlanná tévő köpenyt a hátizsákjából.
– Jaj, nem is tudom Harry – nézett bizonytalanul Mrs. Weasley felé Hermione.
– Gyere már – mondta Ron.
Még egy másodpercig habozott, majd bebújt a köpeny alá Harryvel és Ronnal. Senki nem vette észre az eltűnésüket. Túlságosan el voltak foglalva Fred és George termékeivel. Harry, Ron és Hermione olyan gyorsan nyomakodott ki az ajtón, ahogy csak tudtak, de így is mire kiértek az utcára, addigra Malfoy úgy eltűnt, mint ahogy ők az előbb a boltban.
– Erre ment – dörmögte Harry, olyan halkan, ahogy csak bírta, hogy a dudorászó Hagrid meg ne hallja. – Gyerünk...
Tovább siettek jobbra-balra tekintve a kirakatokra és ajtókra, mígnem Hermione előre bökött.
– Az ott nem ő? – suttogta. – Balra fordul?
– Nem nagy meglepetés – suttogott Ron is.
Malfoy körbepillantott, majd beosont a Zsebpiszok Közbe és eltűnt a szemük elől.
– Gyorsan, vagy megint elveszítjük – gyorsított fel Harry.
– Látni lehet a lábunkat – nyugtalankodott Hermione, ahogy a köpeny ide-oda csapódott a bokájuk körül. Most már sokkal nehezebb volt mind a hármuknak elbújni a köpeny alatt, mint régen.
– Nem számít – türelmetlenkedett Harry. – Csak siessünk!
De a Zsebpiszok köz, a Sötét Varázslatoknak szentelt mellékutca, teljesen elhagyatottnak tűnt. Bepillantottak minden kirakatokon, ahogy elhaladtak mellettük, de úgy tűnt, hogy egyetlenegy boltban sincsenek vásárlók. Harry úgy gondolta, talán árulkodó jel lehet, hogyha ilyen veszélyes és gyanús időkben valaki is sötét tárgyakat vásároljon... vagy legalábbis hogy meglássák vásárlás közben.
Hermione jó erősen belecsípett a kezébe.
– Auuu!
– Pssszt!. Nézd! Ott van bent! – súgta Harry fülébe.
Az egyetlen olyan bolt előtt álltak meg a Zsebpiszok Közben, amelyben Harry járt. A Borgin és Burkes széles kínálattal rendelkezett mindenféle baljós tárgyból. A rengeteg koponyával teli doboz és öreg palack között ott állt nekik háttal Malfoy, éppen csak hogy láthatóan amögött a hatalmas, fekete szekrény mögött, amelyben valaha Harry bújt el Malfoy és az apja elől. A mozdulataiból ítélve, Malfoy élénken magyarázott valamit. A bolt tulajdonosa, a zsíros hajú, görnyedt Mr. Borgin állt szembe vele. Kíváncsi arckifejezése haraggal és félelemmel volt vegyes.
– Bárcsak hallhatnánk, amit beszélnek! – kívánta Hermione.
– Hallhatjuk! – válaszolt Ron izgatottan. – Egy pillanat... a fenébe is.
Leejtett néhányat a dobozok közül, amelyeket még mindig fogott, miközben a legnagyobban kotorászott.
– Nézzétek, Telefül!
– Fantasztikus! – lelkendezett Hermione, miközben Ron kibogozta a hosszú, hússzínű madzagot és elkezdte beirányítani az ajtó alatt. – Remélem nincs páncélozó bűbáj az ajtón.
– Nincs – mondta Ron vidáman. – Hallgassátok!
Összedugták a fejüket és erősen hallgatták a madzag kint maradt végét, amin keresztül Malfoy hangját tisztán és élesen lehetett hallani, mintha csak egy rádiót kapcsoltak volna be.
– ...tudja, hogyan kell megjavítani?
– Lehetséges – mondta Borgin azzal a hangsúllyal, amiből kiderült, hogy vonakodott elkötelezni magát. – Előbb, látnom kell. Miért nem hozza ide a boltba?
– Nem lehet – válaszolta Malfoy. – Titokban kell tartani. Nekem csak az kell, hogy mondja el, hogyan csináljam.
Harry látta, hogy Borgin idegesen megnyalja a száját.
– Nos, anélkül, hogy látnám, azt kell, hogy mondjam, hogy nagyon nehéz lesz. Talán lehetetlen. Nem tudok garantálni semmit sem.
– Nem? – mondta Malfoy és Harry a hanghordozásából tudta, hogy vigyorog. – Talán ez magabiztosabbá teszi.
Közelebb ment Borginhoz és így a szekrény teljes egészében eltakarta. Harry, Ron és Hermione arrébb húzódtak, hogy újra a szemük elé kerüljön, de az egyetlen, amit láthattak az Borgin riadt képe volt.
– Ha elmondja bárkinek – fenyegetőzött Malfoy -megtoroljuk. Ismeri Szürkehát Fenrirt? Családi jó barát. Ő fog beugrani időről-időre, hogy megbizonyosodjon róla, hogy teljes figyelmét ennek a problémának szenteli-e.
– Semmi szükség...
– Ezt majd én döntöm el – mondta Malfoy. – Most jobb lesz, ha megyek. És ne felejtse el a másikat biztonságba helyezni. Még szükségem lesz rá.
– Talán akkor szeretné most elvinni?
– Nem, természetesen nem, buta kis ember. Hogy néznék ki ezt cipelve az utcán? Csak ne adja el!
– Nem, természetesen nem... uram.
Borgin ugyanolyan mélyen hajolt meg, mint amikor Harry látta meghajolni Lucius Malfoy előtt.
– Egy szót sem senkinek Borgin és ebbe beletartozik az anyám is. Megértette?
– Természetesen, természetesen – dörmögte Borgin és újra meghajolt.
A következő pillanatban hangosan megszólalt az ajtó feletti csengő és Malfoy nagyon elégedett képpel kilépett az utcára. Olyan közel haladt el mellettük, hogy érezték, amint a köpeny újra nekicsapódik a térdüknek. A boltban Borgin még mindig dermedten állt, a kenetteljes mosoly eltűnt az arcáról. Nagyon nyugtalannak tűnt.
– Mi volt ez egyáltalán? – suttogta Ron összetekerve a Telefület.
– Nem tudom – mondta elgondolkodva Harry. – Meg akar javíttatni valamit... és félretetetett valamit itt... Nem láttátok mire mutatott, amikor azt mondta, hogy „a másikat”?
– Nem, a szekrény eltakarta...
– Ti ketten maradjatok itt – suttogta Hermione.
– Mit akarsz...?
De Hermione már ki is bújt a köpeny alól. Megigazította a haját a kirakatüvegben és bemasírozott az üzletbe, mire az ajtócsengő megint zajongani kezdett. Ron gyorsan visszaküldte a Telefület az ajtó alatt az üzletbe és a madzag egyik végét Harrynek nyújtotta.
– Jó napot! Borzalmas délelőtt, ugye? – mondta Hermione élénken Borginnak, aki nem válaszolt, de újra felöltötte gyanakvó ábrázatát. Vidáman zümmögve, Hermione átsétált a kiállított tárgyak összevisszaságán.
– Ez a nyaklánc eladó? – kérdezte, megállva egy üvegszekrény előtt.
– Ha van másfélezer galleonod – mondta Mr. Borgin hűvösen.
– Hm, nem, nincs olyan sok pénzem – válaszolta Hermione tovább járkálva. – És... ez az édes... ő... koponya?
– Tizenhat galleon.
– Szóval akkor eladó? Nincs senkinek... félretéve?
Mr. Borgin sanda pillantást vetett rá. Harrynek az volt a megérzése, hogy Mr. Borgin pontosan tudja, mit akar Hermione. Nyilvánvalóan Hermione is úgy érezte, hogy lebukott, mert sutba dobta óvatosságát.
– Az az igazság, hogy az a... ő... fiú, aki az előbb itt járt, Draco Malfoy, nos, ő egy jó barátom és neki szeretnék szülinapi ajándékot venni, de ha már eltetetett valamit, akkor nem szeretném neki ugyanazt megvenni...
Harry véleménye szerint ez elég gyatra történet volt, és nyilvánvalóan Mr. Borgin is így gondolta.
– Kifelé – kiáltotta élesen. – Kifelé!
Hermionét nem kellett többször kérni, kisietett az ajtón, Mr. Borginnal a nyomában. Amint az ajtócsengő újra megszólalt, Mr. Borgin becsapta az ajtót Hermione mögött és kirakta a zárva táblát.
– Hát, igen – mondta Ron, miközben visszahúzta Hermionéra a köpenyt. – Egy próbát megért, de egy kicsit túl átlátszó volt.
– Nos, akkor legközelebb majd megmutathatod, hogyan is kell ezt csinálni Titokzatosságok Mestere! – csattant fel Hermione.
Ron és Hermione egészen a Weasley Varázsvicc Vállalatig civakodott, ahol abba kellett hagyniuk, hogy lelepleződés nélkül elkerülhessék az aggódó tekintetű Mrs. Weasleyt és Hagridot, akik már nyilvánvalóan felfedezték az eltűnésüket. A boltban Harry gyorsan lerántotta a Láthatatlanná tevő köpenyt, begyömöszölte a hátizsákjába és csatlakozott Ronhoz és Hermionéhoz, akik éppen azt bizonygatták, válaszul Mrs. Weasley vádaskodására, hogy egész végig a hátsó teremben voltak és biztosan csak nem keresték őket elég alaposan.

Hetedik fejezet
A Slug Klub

Harry a szünidő utolsó hetét főleg annak latolgatásával töltötte, hogy vajon miért is viselkedett a Zsebpiszok közben Malfoy úgy, ahogy. Leginkább Malfoy elégedettséget sugárzó arca nyugtalanította, amivel az üzletet maga mögött hagyta. Aminek Malfoy ennyire örül, abból jó nem sülhet ki semmiképp.
Ront és Hermionét nem érdekelte különösképp a dolog, vagy legalábbis úgy tűnt pár nap után belefáradtak a téma folytonos felhozatalába – ami Harrynek kicsit rosszul esett.
– Igen, már mondtam hogy egyetértek, valóban gyanús az egész – szólt Hermione enyhe türelmetlenséggel a hangjában, aki Fred és George szobájának ablakpárkányán ült, lábát egy kartondobozra támasztva, s aki csak vonakodva tekintett fel az új Rúna Fordítás Haladóknak könyvéből.
– Talán eltörte a Dicsőség Karját – tette hozzá Ron tétován, miközben seprűjének rakoncátlan farokrőzséit igyekezett helyreigazgatni. – Emlékeztek arra az összeaszalódott karra, ami Malfoynak volt?
– De akkor hogy jönne a képbe az, mikor azt mondta: „Ne felejtsd el azt a példányt megőrizni!” – vetette fel a kérdést Harry már sokadik alkalommal. – Nekem ez úgy hangzott, mintha Borginnak is lenne egy példánya a törött tárgyból, és Malfoy mindkettőre igényt tartana.
– Gondolod? – kérdezett vissza Ron, aki ezúttal némi szutykot próbált lekaparni a seprűnyeléről.
– Igen, így gondolom. – felelt Harry. Miután sem Ron sem Hermione nem válaszolt, így folytatta – Az apja most Azkabanban raboskodik, szerintetek Malfoy nem forral ezért bosszút?
Ron pislogva nézett fel.
– Malfoy? Bosszút? Ugyan mit tudna tenni?
– Hát épp ez az, hogy fogalmam sincs! – fakadt ki Harry. – De sántikál valamiben és azt hiszem ezt komolyan kellene vennünk. Az apja halálfaló, és... Harry szájtátva hallgatott el, tekintetét a Hermione mögötti ablakra szegezve.
– Harry – szólt Hermione aggodalmasan – Mi a baj?
– Ugye nem a sebhelyed fáj megint? – érdeklődött Ron idegesen.
– Halálfaló – formalta lassan a szót Harry. – Átvette az apja helyét, mint Halálfaló!
Csend következett, majd Ron kitört nevetésben.
– Malfoy? Harry, ő még csak tizenhat éves! Azt hiszed Tudjukki engedné Malfoyt csatlakozni?
– Ez nagyon valószerűtlennek hangzik, Harry – szólt Hermione olyan hangon, mintha ő is a nevetéssel küszködne. – Miből gondolod, hogy...?
– Madam Malkinnál... A nő hozzá sem ért, ő mégis kiabált és elrántotta a karját tőle, mikor fel akarta tűrni a ruhája ujját. A bal karja volt. Megjelölték a Sötét Jellel!
Ron és Hermione összenéztek.
– Hát... – kezdte Ron a meggyőződés hiányával a hangjában.
– Szerintem csak el akart már menni onnan – bökte ki Hermione.
– Mutatott valamit Borginnak, amit mi nem láttunk. – folytatta Harry makacsul. – Valamit, amitől az komolyan megrémült. A Jel volt az, ezt biztosra veszem. Megmutatta Borginnak, hogy kivel áll szemben – ti is láttátok ezután mennyire komolyan vette Malfoyt.
Ron és Hermione ismét összenéztek.
– Nem tudom Harry...
– Én sem hiszem, hogy Tudjukki hagyná Malfoyt csatlakozni.
Idegesen, teljes meggyőződéssel a saját igazáról, Harry felkapott egy adag koszos kviddicstalárt és kiviharzott a szobából. Mrs Weasley már napok óta noszogatta a gyerekeket, hogy a szennyest és a pakolást ne hagyják az utolsó pillanatra. Lefelé menet Harry Ginnybe botlott, aki a szobája felé igyekezett egy adag frissen mosott ruhával.
– A helyedben messzire elkerülném a konyhai övezetet. – hangzott a figyelmeztetés – Jelenleg túl sok Flegmaság folyik arrafele.
– Majd vigyázok, nehogy belefulladjak – mosolygott Harry.
Ahogy sejteni lehetett; a konyhában találta Fleurt, aki az asztalnál ült s teljes elragadtatással áradozott a Billel közös esküvői terveikről, miközben Mrs Weasley feltűnően rossz hangulatban csak az önhámozó kelbimbókra szánt figyelmet.
– Billel máh szinthe bisztoshra eldöntötthük, hogy csak kéth koszorúslyány legyen. Ginny és Gabriell édesen mutatnag majdh etyüth. A'sziszem sima arhany lesz a ruhájukh, mer' ugyeh a rhózsaszín szörjen nem-menne Ginny hajszínéhesz.
– Á, Harry! – kiáltott Mrs Weasley megszakítva Fleur monológját. – Remek! El akartam magyarázni a holnapi Roxforti utazással kapcsolatos biztonsági óvintézkedéseket. Ismét minisztériumi kocsikat kapunk és Aurorok fogadnak majd az állomáson bennünket.
– Tonks is ott lesz? – érdeklődött Harry, miközben átadta a kviddicscuccait.
– Nem, nem hiszem. Artúr úgy említette, őt valahova máshova helyezték ki.
– Ez a Tonks tejjesen elhatyta magáth – tűnődött Fleur, miközben saját lehengerlő tükörképét vizsgálgatta a teáskanala hátuljában. – Naty hiba, ha érdekhel a véleményjem.
– Igen, köszönjük – vágott Mrs Weasley Fleur szavaiba ismét, ezúttal csípős hangon. – Harry, jobb ha most folytatod a készülődést. Ha lehet szeretném ha a csomagok még ma este készen lennének, így elkerülhetnénk a szokásos utolsó pillanatokra hagyott felfordulást.
S valóban, az indulásuk másnap reggel a szokásosnál simábban ment. Mikor a minisztériumi autók megérkeztek már mind útra készen sorakoztak az Odú előtt: csomagok összepakoltan, Hermione macskája Csámpás az utazókosara biztonságos hajlékában, Hedvig, Ron baglya Pulipinty és Ginny új törpe bóbitája Arnold pedig a kalitkáikban.
– 'Au revoir 'Arry – szólt Fleur rekedtes hangon míg búcsúpuszit adott. Ron reményteljesen sietett előre, de Ginny kitette a lábát, amin keresztülesve bátyja végül a piszkos földön landolt Fleur lábai előtt. Ezek után Ron dühösen, piros fejjel, koszosan a kocsihoz sietett mellőzve a búcsúzkodást.
King's Crossnál Hagrid vidám fogadtatása helyett két zord-arcú, szakállas, sötét mugli-öltönyt viselő Auror sietett a kocsikhoz abban a pillanatban hogy azok megálltak, s tetőzve a hangulatot, szó nélkül kísérték a csapatot az állomásra.
– Gyorsan, gyorsan! Át a korláton – utasított Mrs Weasley, akit láthatóan zavart a merev hathatóság. – A legjobb, ha Harry megy legelőször – kérdőn tekintett az egyik Aurorra, aki kurta bólintással válaszolt, majd megragadta Harry felkarját s úgy tűnt átsegíti a fiút a korláton a kilences és tizes vágány között.
– Köszönöm, tudok járni – jegyezte meg Harry ingerülten, karját kirántva az auror szorításából. Szótlan kísérőjére fittyet hányva nekilökte kocsiját a falnak, s a következő pillanatban már a kilenc és háromnegyedik vágánynál találta magát, a skarlátszín Roxfort Expressz mellett, mely gőzt pöfögött a környező tömegre. Másodperceken belül Hermione és Weasleyék is megjelentek.
Harry anélkül hogy kikérte volna az őt felügyelő marcona Auror engedélyét, intett Ronnak és Hermionénak, hogy kövessék őt a vonatra együtt keresni egy üres fülkét.
– Nem tehetjük Harry, – kezdte Hermione bűntudatosan – Ronnak és nekem legelőször a prefektusi vagonhoz kell mennünk, aztán a folyosókat felügyelnünk egy darabig.
– Óh, tényleg. El is felejtettem. – kapcsolt Harry.
– Jó lenne, ha mind egyenest a vonatra igyekeznétek. Már csak néhány perc maradt indulásig – sürgette őket Mrs Weasley az óráját lesve. – Nos, kellemes tanidőt Ron...
– Mr. Weasley, válthatnánk pár szót? – kérdezte Harry a pillanat hevében.
– Persze. – hangzott a válasz Mr. Weasleytől, aki nem tudta leplezni meglepettségét, mégis készségesen követte Harryt a többiek hallótávolságán kívülre.
Miközben távolodtak, Harry látta amint Mrs Weasley és a zordképű Auror gyanakvó pillantásokat vetnek feléjük.
– Mikor az Abszol úton jártunk – kezdett bele Harry a történetbe, de Mr. Weasley sokatmondó arckifejezéssel vágott közbe.
– Most fogom megtudni, hogy hova tűntetek Ronnal és Hermionéval, mialatt elméletileg Fred és George üzletének hátsó szobájában tartózkodtatok?
– Honnan tudta?
– Harry, kérlek! Azzal a férfival beszélsz, akinek volt szerencséje felnevelni Fredet és George-ot is.
– Öhm... hát igen, szóval nem a hátsó szobában voltunk.
– Jól van, akkor halljuk a legrosszabbakat!
– Draco Malfoyt követtük a Láthatatlan köpenyem segítségével.
– Puszta hóbortból, vagy okotok is adódott erre?
– Úgy gondoltam Malfoy forral valamit. – válaszolt Harry figyelmen kívül hagyva Mr. Weasley tekintetét amely egyszerre árulkodott dühről és szórakoztatottságról. – Lelépett az édesanyjától és tudni akartam miért.
– Ez érthető – mondta Mr. Weasley beletörődően. Nos? Kiderült, hogy miért?
– A Borgin és Burkes-be ment, ahol fenyegetőzéssel próbálta rávenni az eladót, Borgint, hogy segítsen neki megjavítani valamit. Ezenkívül valamit félre tetetett magának, ami úgy tűnt mintha ugyanolyan dolog lenne, mint ami javításra szorul. Mintha összetartozó pár lennének, és... – Harry mély lélegzetet vett.
– Van még valami. Láttuk hogy Malfoy majd' egy mérföldet ugrott, mikor Madam Malkin a bal karjához akart érni. Azt hiszem megjelölték a Sötét Jellel. Úgy sejtem, átvette az apja helyét, mint Halálfaló.
Mr. Weasley meglepődve nézett, majd egy pillanat után így szólt:
– Harry kétlem, hogy Tudodki engedne egy tizenhat évest...
– Tudja valaki is biztosan, hogy mi az amit Tudjukki tenne vagy nem tenne? – kérdezte Harry mérgesen. – Ne haragudjon Mr. Weasley, de nem gondolja, hogy ez olyasmi, aminek érdemes lenne utánanyomozni? Ha Malfoy valamit rendbe akar hozatni, és ehhez Borgint kell megfélemlítenie, akkor az valószínűleg valami Sötét és veszélyes lehet, nem?
– Harry, hogy őszinte legyek, ezt kétlem. – válaszolt Mr. Weasley lassan. – Nézd, mikor Lucius Malfoyt letartóztatták, razzia volt a házánál. Elhoztunk onnan mindent, ami csak veszélyes lehetne.
– Szerintem valami elkerülte a figyelmüket. – mondta Harry makacsul.
– Nos, ez lehetséges – felelt Mr. Weasley, de Harry halotta a hangján, hogy csak ugratja őt.
Mögöttük sípszó hallatszott, szinte mindenki felszállt már, s a vonatajtók csukódni kezdtek.
– Jobb, ha sietsz – szólt Mr. Weasley, miközben Mrs Weasley így kiáltott:
– Harry, gyorsan!
Harry előre sietett, Mr. és Mrs Weasley pedig segítettek neki felpakolni a csomagjait a vonatra.
– Kedves, nálunk töltöd a karácsonyt. Az egész le van rendezve Dumbledore-ral, úgyhogy hamarosan újra látjuk egymást – beszélt hozzá Mrs Weasley az ablakon keresztül, mialatt Harry becsukta maga mögött az ajtót, és a vonat megmozdult. – Vigyázz magadra, és... – A vonat gyorsulni kezdett. – ...légy jó, és... – Ekkor már kocognia kellett, hogy lépést tartson – ...maradj biztonságban!
Harry integetett, amíg a vonat el nem kanyarodott és Mr. és Mrs Weasleyt már nem lehetett látni. Ekkor megfordult, hogy lássa a többiek hova tűntek. Ahogy sejtette Ron és Hermione már a prefektusi kocsiban tartózkodtak elzárva a többiektől, de Ginnyt magától pár lépésnyire találta a folyosón, amint néhány barátjával beszélgetett. Felé vette az útját, a bőröndjét maga mögött húzva.
Ahogy elindult az emberek szégyentelenül bámulni kezdték. Számított rá, hogy a Reggeli Prófétában megjelent „A Kiválasztott”-ról szóló cikkek után valamivel nagyobb szintű lesz az ámulás-bámulás, mégsem volt igazán ínyére a hírnév. Megveregette Ginny vállát:
– Van kedved velem kabint keresni?
– Nem lehet, Harry. Említettem, hogy Dean-nel van találkám. – felelt Ginny sugárzó arccal.
– Igaz. – mondta Harry, akibe holmi furcsa idegesség hasított ahogy a lány elsétált, a haját lobogtatva maga után. Harry úgy hozzászokott a lány társaságához a nyáron, hogy teljesen megfeledkezett arról, hogy az iskolában Ginny nem szokott vele, Ronnal és Hermionéval mutatkozni. Pislogva nézett körül az őt körbevevő rajongó lányokon.
– Szia Harry! – köszönt mögötte egy ismerős hang.
– Neville! – kiáltott Harry megkönnyebbülten, miközben megfordult hogy egy kerek-arcú fiút lásson, aki próbálta magát átvergődni felé a tömegen.
– Hello Harry – köszöntötte egy hosszú hajú, ködös tekintetű lány Neville mögül.
– Szia Luna. Hogy vagy?
– Nagyon jól, köszi szépen. – felelt Luna, mellkasához szorítva egy magazint, amelynek címlapja nagy betűkkel hirdette a benne található ingyenes tekintetes-tekintőt.
– Ezek szerint a Hírverő sikere még mindig töretlen? – érdeklődött Harry, aki némi elfogultságot érzett a lap iránt, mióta előző évben exkluzív interjút adott annak.
– Óh igen, rengetegen olvassák – felelt Luna boldogan.
– Menjünk, keressünk szabad helyet – javasolta Harry, s mindhárman elindultak, hogy átverekedjék magukat a csendesen bámészkodó diáktömegen. Mikor végül találtak egy üres kabint, Harry hálával telten sietett befelé.
– Még minket is megbámulnak – jegyezte meg Neville, önmagára és Lunára utalva – azért, mert veled vagyunk.
– Azért néznek úgy rátok, mert ti is ott voltatok a Minisztériumnál – szólt Harry, miközben a bőröndrekeszre emelte csomagját. – Biztosan láttátok, hogy a Reggeli Próféta egyfolytában a mi kis ottani kalandunkat kürtölte.
– Igen, láttam. Azt hittem Nagyi mérges lesz a nagy hírverés miatt – mesélt Neville –, de egészen megörült neki. Azt mondja, végre kezdek apukám nyomdokaiba lépni. Egy új pálcát is kaptam tőle, nézd – kapta elő és mutatta Harrynek – cseresznyefa és unikornis sörényszál! – mondta büszkén. Szerintünk ez volt az egyik legutolsó, amit Ollivander valaha is eladott, másnapra már hűlt helye volt. – Héj, Trevor! Gyere vissza! Kiáltott, míg lebukott az ülések alá, hogy elkapja varangyát, aki szokásához híven próbált élni a meglógásra adódott lehetőséggel.
– Idén is tartunk majd DS találkákat, Harry? – kérdezte Luna miközben magára vett egy tudat-tágító szemüveget, amit a Hírvivő közepében talált.
– Most, hogy megszabadultunk Umbridge-tól nem lenne sok értelme, nem igaz? – mondta Harry mialatt helyet foglalt. Neville kobakja hirtelen az ülésnek koppant, ahogy igen csalódottan felnézett.
– Én szerettem a DS-t! Nagyon sokat tanultam tőled.
– Én is élveztem a találkozóinkat – tette hozzá Luna higgadt nyugalommal – Olyan volt, mintha lettek volna barátaim.
Ez egy tipikus példája volt Luna szokásos kényelmetlen megnyilvánulásainak, amik Harryből egyszerre váltottak ki vonagló szánalmat és zavartságot. Azonban mielőtt még válaszolhatott volna, a kabinon kívülről jövő mozgolódás zaja zavarta meg őket. Egy csapat negyedéves lány sugdolózott és kacarászott az üveg másik oldalán.
– Te kérdezed meg!
– Nem, te fogod!
– Majd én megteszem! – s egyikük, merész kiállással, nagy sötét szemekkel, markáns állal és hosszú fekete hajjal; átlökte magát az ajtón.
– Szia Harry! Romilda vagyok. Romilda Vena – mondta hangosan és határozottan. – Miért nem jössz át a kabinunkba? Nem muszáj velük maradnod. – fűzte hozzá súgva, miközben Nevillre sandított, akinek az ülések alól ismét csak a feneke látszott, amint Trevor után tapogatódzott ; majd Lunára nézett, aki ekkorra már magára vette a tekintetes-tekintőt, amiben úgy mutatott, akár egy színpompás bagoly.
– Ők a barátaim – közölte Harry fagyosan.
– Óh. – felelt a lány meghökkenve – Óh, oké. – és visszavonult maga mögött behúzva az ajtót.
– Az emberek azt várják, hogy nálunk menőbb barátaid legyenek – fakadt ki Lunából a rá jellemző zavarbaejtően nyílt őszinteség.
– Ti vagytok a menők. – jelentette ki Harry röviden. – Egyikük sem volt ott a Minisztériumnál. Ők nem harcoltak velem.
– Nagyon szép, hogy ezt mondod – virult ki Luna, majd feljebb nyomta az orrán a tekintetes-tekintőjét, és visszatért a Hírverő olvasásához.
– Bár nem mi néztünk szembe vele. – mondta Neville az ülés alól felemelkedve, portól és piszoktól teli hajjal, Trevorral a kezében, aki láthatóan megadta magát. – Te voltál. Hallanod kellene, ahogy a nagyim emleget: „Ez a Harry Potter sokkal gerincesebb, mint az egész Mágiaügyi Minisztérium együttvéve!” Bármit megadna azért, ha te lennél az unokája...
Harry kényelmetlenül nevetett, és gyorsan az RBF-ekre terelte a szót. Miközben Neville elmondta a jegyeit, és fennhangon töprengett azon, hogy vajon megengedik-e neki, hogy átváltoztatástanból RAVASZ-ozzon egy „Elfogadható” eredménnyel, Harry nem is hallgatta, csak nézett rá.
Neville gyermekkorát Voldemort legalább annyira beárnyékolta, mint Harryét, azonban fogalma sem volt arról, mennyire közel állt ahhoz, hogy Harry sorsára jusson. A jóslat mindkettőjükre vonatkozhatott volna, azonban ismeretlen okból Voldemort úgy döntött, hogy valószínűleg Harryre vonatkozott a jóslat.
Ha Voldemort Neville-t választotta volna, akkor most Neville-en lenne a villám alakú sebhely, és a prófécia súlya... De biztos ez? Vajon Neville édesanyja is meghalt volna érte, mint ahogy Lily meghalt Harryért? Vagy akkor egyáltalán nem lenne „Kiválasztott”? Egy üres szék ott, ahol most Neville ül, és egy sérüléstől mentes Harry, akit saját édesanyja csókolt volna meg búcsúzólag Ron édesanyja helyett?
– Minden rendben, Harry? Viccesen nézel ki – mondta Neville.
Harry visszazökkent a valóságba – Bocsi... én...
– Rontássarjad van? – kérdezte együttérzően Luna, Harryre pillantva a hatalmas, színes szemüveg mögül.
– Én... micsoda?
– Rontássarj... Láthatatlanok. A füleiden repülnek be, és összezavarják az agyadat – mondta. – Mintha éreztem volna itt röpködni egyet.
Összecsapta kezeit a levegőben, mintha nagy, láthatatlan molylepkéket csapna le. Harry és Neville összepillantottak, és gyorsan elkezdtek a kviddicsről beszélgetni.
A vonat ablakain túl ugyanolyan szedett-vedett volt az időjárás, mint egész nyáron. Váltakozva haladtak át fagyos ködökön és gyenge, tiszta napsütéses területeken. Az egyik ilyen tiszta területen voltak éppen, amikor a nap már majdnem felülről sütött, mikor Ron és Hermione végre megérkeztek a fülkébe.
– Remélem, a büfés boszorkány nemsokára megérkezik, éhezem – mondta vágyakozva Ron, és a hasát simogatva ledobta magát a Harry melletti ülésre. – Malfoy nem végzi a prefektusi teendőit. Csak ül a fülkéjében a többi Mardekárossal, láttam, amikor elmentem mellettük.
Harry érdeklődve kihúzta magát. Nem vallott Malfoyra, hogy kihagyja ezt a remek lehetőséget prefektusi hatalmának bemutatására, amivel előző évben még vidáman élt vissza.
– Mit csinált, amikor láttátok?
– A szokásosat – mondta közömbösen Ron, egy csúnya kézmozdulatot téve. – Nem igazán vall rá, ugye? Hát... ez van – megismételte a kézmozdulatot – de miért nem terrorizálja az elsősöket?
– Nem'tom – mondta Harry, agya azonban vadul dolgozott. Vajon ez nem pont úgy nézett ki, mintha Malfoynak most fontosabb dolgok járnának a fejében, mint a fiatalabb diákok piszkálása?
– Talán jobban szerette a Főinspektori Különítményt – mondta Hermione. – Talán prefektusnak lenni azután, egy kicsit unalmas.
– Nem hiszem – mondta Harry. – Szerintem...
De mielőtt kifejthette volna véleményét, a fülke ajtaja kinyílt, és egy izgatott harmadéves lány lépett be.
– Ezt Neville Longbottomnak és Harry P-Potternek kell odaadnom – elbizonytalanodott, amikor Harry szemébe nézett, és elvörösödött. Két ibolya színű masnival megkötött pergamentekercset tartott a kezében. Harry és Neville zavartan elvették a feléjük nyújtott tekercset, a lány pedig kibotladozott a fülkéből.
– Mi ez? – kérdezte Ron, miközben Harry kicsavarta a sajátját.
– Egy meghívó – mondta Harry.

Harry,

Örömömre szolgálna, ha csatlakoznál hozzám egy kis ebédre a C fülkében.
Tisztelettel, Horace

– De hát mit akar tőlem? – kérdezte idegesen Neville, mintha büntetésre számítana.
– Fogalmam sincs – válaszolta Harry, ami nem volt teljesen igaz, bár egyenlőre bizonyítéka sem volt rá, hogy ez az előérzet helyes lenne. – Figyelj – folytatta, egy hirtelen ötlettől vezérelve, – menjünk a láthatatlanná tévő köpeny alatt, akkor odafele talán meg tudnánk nézni, mit csinál Malfoy.
Ebből az ötletből azonban nem lett semmi: a folyosók annyira tele voltak a büfés boszorkányt váró emberekkel, hogy lehetetlen volt átjutni köztük a köpenyben. Harry sajnálkozva visszatette a táskájába. Tekintete azt tükrözte, hogy már csak a bámulók miatt is szívesen felvette volna, akik száma nagyban megnőtt azóta, hogy utoljára a vonaton ült. A diákok állandóan ki-kikukucskáltak a fülkéikből, hogy jobban láthassák őt. Cho Chang volt a kivétel, aki Harry közeledtére besietett a fülkéjébe. Miközben elment az ablak mellett, látta, ahogy barátnőjével, Mariettával beszélget, akin igen vastag réteg smink volt, ami azonban nem fedte el teljesen az arcán végighúzódó kiütéseket. Magában mosolyogva továbbment.
Mikor elérték a C fülkét, azonnal látta, hogy nem ők voltak Slughorn egyetlen meghívottjai, azonban Slughorn lelkes köszöntése alapján valószínűleg Harry volt közülük a leginkább felbukkanni remélt diák.
– Harry, kedves fiam! – mondta Slughorn, felpattanva, amikor megérkezett. Úgy tűnt, bársonyba bújtatott pocakja teljesen betöltötte a rendelkezésre álló helyet. Fényes, kopasz feje és nagy, ezüstös bajsza annyira fényesen ragyogott a napfényben, mint mellényének arany gombjai. – Örülök, hogy látlak, igazán örülök! És Ön pedig biztosan Mr. Longbottom!
Neville ijedten bólintott. Slughorn intésére leültek egymással szemben az utolsó két megmaradt helyre, közvetlenül az ajtó mellett. Harry körbenézett a többi meghívotton. Felismert egy vele egyidős Mardekárost, volt két hetedéves fiú, akiket Harry nem ismert, és Slughorn mellett, a sarokban – mintha nem lenne teljesen biztos abban, hogy került oda – ott ült Ginny.
– Nos, ismeritek a jelenlévőket? – kérdezte Slughorn Harrytől és Neville-től. – Blaise Zabini ugyebár az évfolyamtársatok...
Zabini nem mutatta felismerésnek vagy üdvözlésnek semmi jelét, ahogy Harry vagy Neville sem: a Griffendéles és a Mardekáros tanulók gyűlölték egymást.
– Ez itt Cormac McClaggen, vele talán már találkoztatok...? Nem?
McClaggen, egy nagy, sörtehajú fiatal emelte fel a kezét, és Harry és Neville pedig visszabiccentettek.
– ...ő itt pedig Marcus Belby, nem tudom, hogy...?
Belby, aki vékony volt, és eléggé ideges, megeresztett egy feszült mosolyt.
– ...és ez az elbűvölő fiatal hölgy azt állítja, ismer titeket! – fejezte be Slughorn.
Ginny Harryre és Neville-re fintorgott Slughorn háta mögül.
– Hát, ez igazán kellemes – mondta kényelmesen Slughorn. – Egy lehetőség, hogy kicsit jobban megismerjük egymást. Tessék, vegyetek egy szalvétát. Pakoltam magamnak ebédet; a büfé, amennyire emlékszem, tele van édesgyökérrel, és egy szegény öreg ember emésztőrendszere nem bírja túlságosan az ilyen dolgokat... Fácánt, Belby?
Belby elfogadott egy kis darab fácánnak látszó valamit.
– Épp az ifjú Marcusnak meséltem, hogy volt szerencsém tanítani Damocles bácsikáját – mondta Slughorn Harrynek és Neville-nek, miközben egy nagy tál tekercset adott körbe. – Kiváló varázsló, kiváló, és a Merlin díját teljes mértékben megérdemelte. Gyakran látod őt, Marcus?
Sajnálatos módon Belby épp akkor kapott be egy falatnyi fácánt; sietségében, hogy válaszoljon Slughornnak, túl gyorsan nyelt, ellilult, és fulladozni kezdett.
– Anapneo – mondta csendesen Slughorn, Belbyre mutatva a pálcájával, azonnal megtisztítva légútjait.
– Nem... nem túl sokat – mondta csillogó szemmel, zihálva Belby.
– Hát persze, valószínűleg nagyon elfoglalt – mondta Slughorn, nézett kérdően Belbyre. – Kétlem, hogy felfedezte volna a farkasölőfű-főzetet kemény munka nélkül!
– Valószínűleg... – mondta Belby, aki látszólag ódzkodott újabb falat fácánt venni, amíg biztos nem volt benne, hogy Slughorn végzett vele. – Ő... ő és édesapám nem jönnek ki valami jól, tudja, így nem tudok róla túl sok mindent...
Hangja elgyengült, ahogy Slughorn hűvösen rámosolygott, és továbbfordult McClaggenhez.
– Folytassuk veled, Cormac – mondta Slughorn. – Véletlenül ismerlek Tiberius bácsikádon keresztül, mivel van egy remek képe kettőtökről, amin, ha jól emlékszem, Norfolkban vadásztok.
– Ó, igen, az igazán szórakoztató volt – mondta McClaggen. – Bertie Higgs-el és Rufus Scrimgeourral mentünk; ez nyilvánvalóan még miniszterré választása előtt volt...
– Ó, szóval ismered Bertie-t és Rufust is? – sugárzott Slughorn az örömtől, egy tál pitét körbekínálva; Belbyt valamiért kihagyta. – Mondd el nekem...
Pont úgy volt, ahogy Harry gyanította. Úgy tűnt, mindenki azért lett meghívva, mert kapcsolatban álltak valaki közismert vagy befolyásos emberrel... mindenki, Ginnyt leszámítva. Zabininek, akit McClaggen után kérdezett ki, egy híresen gyönyörű boszorkány volt az édesanyja. (amennyire Harry le tudta szűrni, hétszer házasodott meg, mind a hét férje titokzatos körülmények között halt meg, rengeteg aranyat hagyva a nőre.) Ezután Neville következett: Elég kényelmetlen tíz perc volt ez, mivel Neville szüleit, akik jólismert aurorok voltak, Bellatrix Lestrange és néhány másik Halálfaló az őrületbe kínozták. Neville interjúja végén Harry úgy érezte, Slughorn még mérlegeli az ítéletét felette, hogy meglássa, örökölte-e szülei adottságait.
– Most pedig – mondta Slughorn, miközben elhelyezkedett az ülésen, olyan hangon, mintha egy bemondó jelentené be a sztárját. – Harry Potter! Hol is kezdjük? Úgy vélem, éppen csak hogy a felszínt súroltam, amikor találkoztunk a nyáron! – Egy ideig szemlélte Harryt, mintha egy különösen nagy és ízletes fácándarab lenne, majd folytatta. – A „Kiválasztott”, mostanában így hívnak!
Harry nem szólt semmit. Belby, McClaggen és Zabini mind őt nézték.
– Természetesen – mondta Slughorn, közelebbről szemlélve Harryt, – évek óta hallani pletykákat... emlékszem, amikor... nos... azután a szörnyű este után... Lily... James... és te túlélted... és mindenki azt mondta, hogy biztosan különleges hatalmad van...
Zabini egy kis köhögést hallatott, ami egyértelműen szkepticizmusát volt hivatott jelezni. Slughorn mögött egy mérges hang szólalt meg.
– Igen, Zabini, mert te annyira tehetséges vagy... a pózolásban...
– Ó, kedvesem! – kuncogott kényelmesen Slughorn, Ginnyre nézve, aki Slughorn hatalmas pocakja mellett Zabinit fixírozta. – Légy óvatos, Blaise! Láttam, ahogy ez a fiatal hölgy a legbámulatosabb rémdenevér-rontást hajtja végre a fülkéjében, amit valaha láttam! Nem szívesen szállnék vele szembe!
Zabini csupán megvetően nézett rá.
– Egyébként – folytatta Slughorn, ismét Harry felé fordulva. – Ilyesmi pletykák voltak a nyáron. Persze senki sem tudja, mit higgyen el, a Próféta köztudottan eléggé pontatlan, hibákat vétenek... azonban a szemtanúk magas száma miatt eléggé valószínű, hogy volt valami zavargás a minisztériumban, és hogy te ott voltál a sűrűjében!
Harry, aki nem igazán látott ebből bármiféle kiutat, a hazugságon kívül, bólintott, de még mindig nem szólt semmit. Slughorn vidáman nézett rá.
– Annyira szerény, annyira szerény, nem csoda, hogy Dumbledore annyira nagyra tartja... szóval ott voltál? A történet többi része azonban... annyira hihetetlen, az ember nem igazán tudja, mit is higgyen... például ez a prófécia-mese...
– Nem hallottuk a próféciát – mondta Neville, miközben muskátlirózsaszín színt öltött fel.
– Így van – mondta támogatóan Ginny. – Neville és én is ott voltunk, ez az egész „Kiválasztott” dolog ugyanaz a szemét, amit a Próféta talál ki, mint mindig.
– Szóval ti ketten is ott voltatok? – kérdezte érdeklődve Slughorn, egyikről a másikra pillantva, azonban mindketten nyugodtan ültek a bátorító mosolyával szemben.
– Igen... nos... az igaz, hogy a Próféta elég gyakran esik túlzásokba... – mondta Slughorn, egy kicsit csalódottan. – Emlékszem, amikor a drága Gwenog mesélte nekem... mármint Gwenog Jones, a Holyhead Harpies kapitánya...
Belekezdett egy hosszú visszaemlékezésbe, Harrynek azonban úgy érezte, hogy Slughorn még nem végzett vele, és hogy Neville és Ginny nem győzték meg teljesen.
A délután további része további olyan híres varázslókról szóló anekdotákkal telt, akiket Slughorn tanított, és akik mind örömmel csatlakoztak az úgynevezett „Slug Klub”-hoz a Roxfortban. Harry már alig várta, hogy elmehessen, de ötlete sem volt, hogyan tegye ezt udvariasan. Végül a vonat kiért egy újabb hosszú, ködös részről a vöröslő naplementébe, és Slughorn körbenézett, a pislogva a naplemente láttán.
– Atya ég, máris sötétedik! Nem is vettem észre, hogy lámpát gyújtottak! Jobb, ha mentek, és átöltöztök, mindannyian. McClaggen, majd gyere át, akarok adni neked egy könyvet. Harry, Blasie... ha erre jártok, ugorjatok be. Ugyanez vonatkozik önre, hölgyem – kacsintott Ginnyre. – Nos, menjetek, menjetek!
Zabini, miközben kitolakodott Harry mellett a sötétedő folyosóra, gyűlölködő pillantást vetett Harry, amit Harry kamatostul visszaadott neki. Ő, Ginny és Neville Zabini után mentek a vonat hátsó része felé.
– Csakhogy vége – motyogta Neville. – Furcsa ember, ugye?
– Igen, egy kicsit – mondta Harry, Zabinin tartva a szemét. – Hogy kerültél ide, Ginny?
– Látta, amikor megátkoztam Zacharias Smith-t – mondta Ginny. – Emlékszel még arra az idióta Hugrabugosra a DS-ből? Folyton arról faggatott, mi történt a minisztériumban, és a végén annyira felbosszantott, hogy megátkoztam... amikor Slughorn bejött, azt hittem, büntetést kapok, de csak annyit mondott, hogy szerinte nagyon jó átok volt, és meghívott ebédre! Őrült, mi?
– Jobb ok, mint azért meghívni valakit, mert az édesanyja híres – mondta Harry, miközben haragosan nézte Zabini fejét – vagy mert a bácsikája...
Azonban félbehagyta a mondatot. Egy ötlet jutott eszébe, egy vakmerő, de csodálatos ötlet... Egy perc múlva Zabini visszamegy a hatodéves Mardekárosok fülkéjébe, és Malfoy is ott lesz, biztonságban érezve magát a kíváncsiskodó fülektől... Ha Harry be tudna jutni láthatatlanul, vajon mit láthatna vagy hallhatna? Igaz, hogy már nem voltak messze Roxmortstól... kevesebb, mint fél óra múlva elérik az állomást, a kinti táj vadsága alapján... de senki más nem tűnt úgy, mintha komolyan venné Harry gyanúját, úgyhogy itt volt a remek alkalom, hogy bebizonyítsa nekik.
– Később majd találkozunk – mondta suttogva Harry, miközben elővette a láthatatlanná tévő köpenyét, és magára kanyarította.
– De mire...? – kezdte Neville.
– Később! – suttogta Harry, csendesen Zabini után lopódzva, bár a vonat zakatolása majdhogynem feleslegessé tette az ilyen óvatosságot.
A folyosók mostanra majdnem teljesen üresek voltak. Majdnem mindenki visszatért a fülkéjébe, hogy átvegyék az iskolai talárjukat, és összepakolják holmijaikat. Bár olyan közel ment hozzá, amennyire csak tudott, anélkül, hogy hozzá ne érjen, Harry mégsem volt elég gyors ahhoz, hogy beosonjon mögötte. Zabini már zárta be az ajtót, mire Harry gyorsan kidugta a lábát, hogy megakadályozza a bezáródását.
– Mi a baja ennek? – kérdezte dühösen Zabini, ahogy többször is Harry lábához lökte a csúszóajtót.
Harry elkapta az ajtót, és kinyitotta; Zabini, még mindig a kapaszkodót markolva, Gregory Monstro ölébe dőlt, és az így keletkezett felfordulásban Harry belőtt a fülkébe, fellépett Zabini ideiglenesen üres ülésére, és felhúzta magát a bőröndtartóra. Szerencsére mindenki Monstrót és Zabinit nézte, mivel Harry biztos volt benne, hogy a lába és a bokája kilátszottak a köpeny alól, ahogy meglengett; valóban, egy szörnyű pillanatig mintha látta volna, ahogy Malfoy szeme követi a cipőjét, ahogy felemelkedik a semmibe. Utána viszont Monstro becsapta az ajtót, és lelökte magáról Zabinit; Zabini leroskadt a saját ülésére, Vincent Crak folytatta a képregény olvasást, Malfoy pedig vihogva végigfeküdt két ülésen, fejét Pansy Parkinson ölébe téve. Harry kényelmetlenül összegömbölyödve feküdt a köpenye alatt, hogy biztosítsa, minden tagja rejtve marad, és nézte, ahogy Pansy Malfoy csillogó, szőke haját cirógatja, hasonlóképp vihogva, mintha mindenki örült volna, ha az ő helyében lehetne. A plafonon lengő lámpások világos fénnyel árasztották el a területet: Harry még Crak képregényét is el tudta volna olvasni.
– Szóval, Zabini – kérdezte Malfoy, – mit akart Slughorn?
– Csak jó kapcsolatokkal rendelkező emberekkel próbált megismerkedni – mondta Zabini, aki még mindig dühösen nézett Monstróra. – Nem mintha túl sokat talált volna.
Ettől az információtól nem igazán lett Malfoy elégedett. – Ki mást hívott még meg? – kérdezte.
– McClaggent a Griffendélből – mondta Zabini.
– Ó, igen, az apja nagyfejes a minisztériumban – mondta Malfoy.
– ...valami Belbyt a Hollóhátból...
– Ne már, ő egy seggfej! – mondta Pansy.
– ...és Longbottomot, Pottert és azt a Weasley lányt – fejezte be Zabini.
Malfoy hirtelen felült, arrébblökve Pansy kezeit.
– Meghívta Longbottomot?
– Hát, feltételezem, mivel ott volt – mondta közömbösen Zabini.
– Miért érdekli Slughornt Longbottom?
Zabini vállat vont.
– Potter, a drága Potter, valószínűleg látni akarta a „Kiválasztottat” – mosolygott gúnyosan Malfoy, – de mi van a Weasley lánnyal? Mi olyan különleges benne?
– Sok fiú kedveli őt – mondta Pansy, miközben Malfoyt figyelte a szeme sarkából, várva a reakcióját. – Még szerinted is jól néz ki, ugye, Blasie, és mindannyian tudjuk, hogy milyen nehéz téged kielégíteni!
– Soha nem nyúlnék hozzá egy olyan mocskos vérárulóhoz, mint ő, bárhogy is néz ki – mondta hűvösen Zabini. Pansy elégedetten vigyorgott. Malfoy visszafeküdt az ölébe, engedélyezve neki, hogy folytassa haja cirógatását.
– Hát, sajnálom Slughorn ízlését. Talán kezd szenilissé válni. Kár, apám mindig is azt mondta, hogy remek varázsló volt a maga idejében. Apám a kedvencei között volt. Slughorn valószínűleg nem tudta, hogy én is a vonaton vagyok, különben...
– Én a helyedben nem számítanék meghívóra – mondta Zabini. – Nott apjáról érdeklődött, amikor megérkeztem. Úgy tűnt, régi barátok voltak, de amikor megtudta, hogy elkapták a minisztériumban, nem tűnt túl boldognak, és Nott sem kapott meghívást. Nem hiszem, hogy Slughornt érdeklik a Halálfalók.
Malfoy mérgesnek tűnt, de sikerült kierőltetnie magából egy nevetést.
– Hát, kit érdekel, hogy őt kik érdeklik? Végülis mi ő, ha belegondolsz? Csak valami ostoba tanár. – Malfoy kérkedően ásított. – Úgy értem, jövőre talán már nem is leszek a Roxfortban, mit számít, hogy valami kövér, öreg fazon kedvel-e engem, vagy sem?
– Hogyhogy nem leszel jövőre a Roxfortban? – kérdezte méltatlankodva Pansy.
– Hát, soha nem tudhatod – mondta Malfoy egy elfojtott mosollyal. – Lehet, hogy... hm... tovább folytatom nagyobb és jobb dolgokkal.
A köpenye alatt kucorgó Harrynek vadul kalapálni kezdett a szíve. Vajon mit mondana erre Ron és Hermione? Crak és Monstro eltátotta a száját, látszólag nem tudtak semmiféle nagyobb és jobb dolog felé vezető tervről. Még Zabini is megeresztett egy kíváncsi arckifejezést. Pansy megdöbbenve folytatta Malfoy hajának lassú cirógatását.
– Úgy érted...
Malfoy vállat vont.
– Anya azt akarja, hogy fejezzem be a tanulást, személy szerint azonban nem hiszem, hogy mostanában ez olyan fontos lenne. Úgy értem, gondolj csak bele... Amikor a Sötét Nagyúr átveszi a hatalmat, fogja-e érdekelni, hány RBF-e vagy RAVASZ-a van valakinek? Persze, hogy nem. Csupán az fog számítani, hogy mit tett, hogy mennyire önfeláldozó.
– És úgy gondolod, képes leszel valamit megtenni számára? – kérdezte csípősen. – Tizenhat évesen, képzetlenül?
– Épp most mondtam, nem? Talán nem érdekli, hogy képzett vagyok-e. Talán olyan feladatot akar velem elvégeztetni, amihez nem szükséges képzettnek lenned – mondta csendesen Malfoy.
Crak és Monstro tátott szájjal ültek, mint a vízköpők. Pansy Malfoyt nézte, mintha még semmi olyan félelmeteset nem látott volna.
– Látom a Roxfortot – mondta Malfoy, élvezve a helyzetet, amit teremtett, miközben kimutatott a sötétedő ablakon. – Jobb lenne átöltözni.
Harry annyira el volt foglalva Malfoy bámulásával, hogy nem vette észre a ládájáért nyúló Monstrót; miközben lekapta, erősen fejbekólintotta vele Harryt. Önkéntelenül is felszisszent a fájdalomtól. Malfoy megdermedve nézett fel a bőröndtartóra.
Harry nem félt Malfoytól, de nem igazán volt oda az ötletért, hogy a láthatatlanná tevő köpenye alatt fedezzek fel egy csapat barátságtalan Mardekáros társaság. Könnyező szemmel, fájdalomtól lüktető fejjel óvatosan előhúzta a pálcáját, nehogy lehúzza magáról a köpenyét, és lélegzetvisszafojtva várt. Megkönnyebbülve látta, hogy Malfoy elfordult tőle: biztosan úgy gondolta, csak képzelte a hangot. A többiekhez hasonlóan elővette a talárját, bezárta a ládát, és ahogy a vonat döcögve lassított, a nyaka köré erősítette új, vastag utazó talárját.
Harry látta, ahogy a folyosók ismét megtelnek, és remélte, hogy Hermione és Ron leviszik a csomagjait a peronra; egészen addig ott kellett maradnia, amíg a fülke ki nem ürül. Végül egy utolsó rántás után a vonat megállt. Monstro kinyitotta az ajtót, és utat tört magának egy csapat másodéves között, félrelökve őket; Crak és Zabini követték.
– Menj csak – mondta Malfoy Pansynek, aki kinyújtott kézzel várt rá, remélve, hogy megfogja. – Csak szeretnék valamit leellenőrizni.
Pansy elment. Harry és Malfoy maradtak csak a fülkében. Az emberek a sötét peron felé igyekeztek. Malfoy a fülkeajtóhoz lépett, és leeresztette a sötétítőket, hogy a folyosón lévő emberek ne lássanak be. Majd a ládája fölé hajolt, és újra kinyitotta.
Harry lepillantott a bőröndtartó széléről, miközben egyre szaporábban dobogott a szíve. Vajon mit nem akar Malfoy megmutatni Pansynak? Vajon a titokzatos törött tárgyat akarta megnézni, amit olyan fontos volt megjavítani?
– Pertificus Totalus!
Malfoy figyelmeztetés nélkül Harryre irányította a pálcáját, aki azonnal megbénult. Mintha lassított felvételt nézne, előre dőlt a poggyásztartón, és leesett, fájdalmasan, padlót rengető csattanással, Malfoy lába elő, köpenye alá szorult, teste újra láthatóvá vált, lábai továbbra is a kényelmetlen, térdelő helyzetben. Egyetlen tagját sem tudta mozgatni. Csak nézte a szélesen vigyorgó Malfoyt.
– Tudhattam volna – mondta vidáman. – Hallottam, ahogy Monstro ládája koppan rajtad. És mintha láttam volna valami fehér villanást is a levegőben, miután Zabini visszajött...
Szemei egy pillanatig Harry cipőin időztek.
– Nem hallottál semmi olyat, Potter, ami érdekelne. De mivel itt vagy nekem...
És keményen Harry arcába lépett. Harry érezte, ahogy eltörik az orra; vér fröcskölt mindenfelé.
– Ezt az apámért kapod. Lássuk csak...
Malfoy kirángatta a köpenyt Harry megbénított teste alól, és ráborította.
Nem hiszem, hogy megtalálnak, mielőtt a vonat visszaér Londonba – mondta csendesen. – Viszlát később, Potter... vagy nem.
És ügyelve rá, hogy rálépjen Harry ujjaira, Malfoy elhagyta a fülkét.

Nyolcadik fejezet
A győzedelmes Piton

Harry nem bírt megmozdulni. A Láthatatlanná tévő köpeny alatt feküdt és érezte, ahogy a meleg, nedves vér lecsorog az arcáról, közben pedig hallgatta a folyosóról beszűrődő hangokat és a léptek zaját. Hirtelen arra gondolt, hogy valaki biztosan ellenőrizni fogja a fülkéket az indulás előtt. De egyszer csak az eszébe villant az a csüggesztő gondolat, hogy még ha be is néz valaki, se látni, se hallani nem fogja őt. Az egyetlen esélye arra volt, hogy valaki arra sétál és rálép.
Még soha nem utálta jobban Malfoyt, mint most, ahogy ott feküdt mint egy abszurd teknős a hátára borulva, miközben nyitott szájába vér csöpögött. Milyen hülye helyzetbe került már megint... és most már az utolsó néhány lépés zaja is elhalt; mostanra már mindenki a kinti sötét peronon volt, hallotta a nadrágok suhogását és a hangos fecsegést.
Ron és Hermione azt fogják hinni, hogy leszállt a vonatról nélkülük. Megérkeznek majd a Roxfortba és helyet foglalnak a nagyteremben, majd szétnéznek a Griffendél asztalánál, és mire észre veszik, hogy ő nincs ott, addigra Harry már félúton lesz vissza Londonba.
Megpróbált hangot kiadni, akár csak egy mormogást, de hiába, nem ment. Aztán eszébe ötlött, hogy pár varázsló, mint Dumbledore, varázslatokat tudnak végrehajtani anélkül is, hogy kimondanák a varázsigét, így elkezdte magához hívni magához a pálcáját, miközben a fejében ezt ismételgette: „Invito pálca!”, újra és újra de semmi nem történt.
Mintha hallotta volna a tó körüli fák suhogását, és messze egy bagoly huhogását, de semmi jelét nem vette észre annak, hogy éppen keresnék őt, még csak (elítélte magát, hogy ebben reménykedett) Harry Pottert kereső ijedt hangokat sem hallott. Kétségbeejtő érzés futott át rajta, mikor elképzelte a thesztrálok által vontatott fiákerek sorát, amint éppen az iskola felé haladnak, miközben tompa röhögcsélés szűrődik ki abból a kocsiból, amiben Malfoy utazik, aki éppen Harry elleni támadását meséli mardekáros társainak.
A vonat megingott, az oldalára borítva Harryt. Most már az ülések porlepte alját nézhette. A padló vibrálni kezdett, ahogy a motor beindult. Az expressz azonnal elindul és senki nem tudja, hogy ő még rajta van...
Hirtelen érezte, hogy a láthatatlanná tévő köpenyege felemelkedik róla, és egy hang szólal meg a feje fölött.
– Örvendek, Harry.
Piros fény villant, majd Harry teste felolvadt, ő pedig feltolta magát egy kevésbé nevetséges, ülő pózba, sietve letörölte a vért sérült arcáról, aztán felnézett Tonksra, aki a láthatatlanná tévő köpenyét tartotta a kezében, amit az előbb rántott le róla.
– Jobb lenne minél gyorsabban kijutni innen – mondta. Az ablakok előtt már füst gomolygott, és a vonat megindult az állomásról – Gyere, kiugrunk!
Harry utánasietett a folyosóra. Tonks kinyitotta az ajtót és kiugrott a peronra, ami úgy festett, mintha siklana alattuk, ahogy a vonat begyorsult. Harry követte őt, de földet éréskor kicsit megingott. Azért időben kiegyenesedett, hogy lássa a felgyorsuló, skarlátvörösen csillogó gőzöst, amint befordul a sarkon és eltűnik a szemük elől.
A hideg éjszakai levegő beáramlott lüktető orrába. Ahogy Tonks ránézett, Harry dühöt érzett és egyben zavarban is volt, hogy ilyen nevetséges pozícióban találtak rá. Tonks csöndben visszaadta a köpenyt.
– Ki tette? – kérdezte.
– Draco Malfoy – mondta Harry keserűen – Kösz a... szóval...
– Nem tesz semmit! – mondta Tonks egy mosoly nélkül. Ahogy Harry a sötétben látta, ugyanolyan egérszürke hajú és szerencsétlen kinézetű volt, mint az Odúban volt, amikor találkoztak. – Meg tudom gyógyítani az orrodat, ha megállsz egy kicsit.
Harry nem találta túl jó ötletnek ezt, szívesebben ment volna el Madam Pomfreyhez, a gyógyítóhoz, akiben kicsivel jobban megbízott, ha gyógyító varázslatokról volt szó, de sértőnek tartotta volna visszautasítani az ajánlatot, úgyhogy inkább meg se moccant és becsukta a szemét.
– Episkey – mondta Tonks.
Harry orra hirtelen nagyon felmelegedett, aztán meg nagyon lehűlt. Az egyik kezével óvatosan megtapogatta. Mindent rendben érzett.
– Kösz szépen!
– Jobb lenne, ha felvennéd a köpenyt, miközben felsétálhatunk az iskolához – mondta Tonks még mindig komoran. Amíg Harry visszavette a köpenyét, ő intett a pálcájával és egy hatalmas, ezüstös négylábú teremtmény ugrott ki belőle, majd elrohant a sötétbe.
– Az egy patrónus volt? – kérdezte Harry, aki már látta, amikor Dumbledore ugyanígy küldött üzenetet.
– Igen, megüzentem a kastélybelieknek, hogy megvagy, különben aggódnának. Rajta, jobb ha nem vesztegetjük az időt!
Elindultak a kastély felé vezető úton.
– Hogy találtál meg?
– Észrevettem, hogy nem szálltál le a vonatról és tudtam, hogy van ez a köpenyed. Azt gondoltam, valami okból elrejtőztél. Amikor megláttam, hogy a függöny le volt húzva abban a fülkében, úgy gondoltam, leellenőrzöm.
– És egyébként mit csinálsz itt? – kérdezte Harry.
– Roxmortsban állomásozok, hogy extra védelmet biztosítsak az iskolának – mondta Tonks.
– Csak te vagy itt, vagy...?
– Nem, Proudfoot, Savage és Dawlish is itt vannak.
– Dawlish az az auror, akit Dumbledore megtámadott tavaly?
– Így igaz.
Felvánszorogtak a sötétben az elhagyott ösvényen, követve a fiákerek friss keréknyomát. Harry oldalra nézett Tonksra a köpeny alól. Tavaly állandóan kíváncsiskodott (olyan fokon, hogy néha már nagyon kellemetlennek bizonyult), könnyen nevetett, vicceket mondott. Most öregebbnek látszott és sokkal komolyabbnak, céltudatosabbnak. Ez vajon mind annak a hatása, ami a Minisztériumban történt? Harry kelletlenül emlékezett vissza arra, hogy Hermione azt javasolta, mondjon valami vigasztalót Siriusról, hogy nem Tonks hibája volt az egész, de nem tudta magát rávenni, hogy megtegye. Távol állt attól, hogy őt okolja Sirius haláláért, csak annyira volt Tonks hibája, mint akárki másé (és sokkal kevésbé, mint Harryé), de hacsak elkerülhette, nem szeretett Siriusról beszélni. Tovább mentek tehát előre a hideg, néma sötétségbe, Tonks hosszú talárja suhogott mögöttük a földön.
Azelőtt mindig kocsival utazott erre, sohasem mérte fel, milyen messze van az iskola az állomástól. Nagy megkönnyebbülés töltötte el, amint meglátta a kapu két oldalán álló oszlopokat, tetejükön egy-egy szárnyas vadkannal. Harry fázott, éhes volt, és már nagyon vágyott rá, hogy maga mögött hagyja ezt az új, mélabús Tonksot. De amikor kinyújtotta a kezét, hogy kinyissa a kaput, azt leláncolva találta.
– Alohomora! – mondta magabiztosan, és megérintette a pálcájával a lakatot, de nem történt semmi.
– Nem fog ezeken működni – mondta Tonks. – Dumbledore maga varázsolta el őket.
Harry körbenézett. – Megmászhatom a falat – javasolta.
– Nem tudod. – mondta Tonks határozottan – behatolásgátló van mindenen. A biztonsági intézkedések százszorosára lettek szigorítva a nyáron.
– Nos, akkor, – mondta Harry, kezdve bosszúságot érezni Tonks segítőkészség hiánya miatt. – Feltételezem, itt kint kell aludnom és megvárni a reggelt.
– Valaki lejön érted, – mondta Tonks. – Nézd!
Egy világító pont közeledett a kastély lábától. Harry annyira örült neki, hogy látja, hogy úgy érezte, még Frics lassúsága miatti kritikáját is elviselte volna, meg az arról való fecsegését, hogy menyit javulna a pontossága a hüvelykszorító által. Amikor a fény már tíz lépésre sem volt tőlük, Harry levette a köpenyegét, hogy láthatóvá váljon, és beléhasított a tiszta gyűlölet Piton kampós orra, és zsíros, hosszú fekete haja láttán.
– Ejnye, ejnye, ejnye – mondta Piton, eleresztve egy gúnyos mosolyt, majd elővette a pálcáját, megütötte vele a lakatot, minek következtében a lánc hátrakígyózott és a kapu kitárult – Szép magától, hogy beugrott, Potter, habár nyilvánvalóan elhatározta, hogy az iskolai talár rontja a megjelenését.
– Nem tudtam átöltözni, nem volt meg a... – kezdte Harry, de Piton félbeszakította.
– Nem kell várnod, Nymphadora. Potter meglehetősen nagy... biztonságban van a kezemben.
– Hagridnek szántam az üzenetet – mondta Tonks rosszallóan.
– Hagrid késett az évnyitó ünnepségről, akárcsak Potter, így hát én intézkedem helyette. Mellékesen pedig – mondta Piton, hátrébb lépve, hogy beengedje Harryt – kíváncsi voltam az új patrónusodra.
Tonks egy hangos csattanással az arcába csapta a kaput, összezárta a láncokat egy pálcasuhintással, amik zörögve visszacsúsztak a helyükre.
– Szerintem jobban jártál az régivel – mondta Piton, hangjában rosszindulattal – ez az új gyengének tűnt.
Ahogy Piton meglendítette a lámpást, Harry egy pillanatra dühöt és zaklatottságot látott Tonks arcán. Aztán ismét sötétség hullt rá.
– Jó éjszakát – szólt vissza Harry a válla fölött, aztán elindult a kastély felé Pitonnal – Köszi... mindent!
– Viszlát, Harry!
Piton nem szólalt meg egy percig. Harry úgy érezte, a teste olyan erőteljes gyűlölethullámokat termelt, hogy hihetetlennek tűnt, hogy Piton nem érezte magát megégetve. Az első találkozásuktól kezdve gyűlölte Pitont, de most, a Siriusszal szembeni magatartásával Piton egyszer és mindenkorra kizárta Harry megbocsátásának lehetőségét. Mondhatott Dumbledore akármit, Harrynek volt ideje gondolkodni a nyáron, és még mindig úgy gondolta, hogy Piton Siriusnak tett aljas megjegyzése arról, hogy míg a Főnix Rendjének többi tagja Voldemort ellen harcol, ő biztonságosan megbújik, igen erősen befolyásolta Siriust abban, hogy halálának estéjén elrohanjon a minisztériumba. Harry ragaszkodott ehhez az elképzeléshez, mert ez lehetővé tette, hogy Pitont hibáztassa; ezt pedig helyénvalónak érezte, mert tudta, ha volt valaki, aki nem érzett sajnálatot Sirius halála miatt, akkor az az ember most ott lépkedett mellette a sötétben.
– Ötven pont a Griffendéltől a késésért – mondta Piton – és mondjuk további húsz pont a mugli öltözéked miatt. Tudod, nem hiszem, hogy bármelyik háznak valaha is lettek volna ilyen hamar mínuszban a pontjai. Főleg, hogy még a pudingot sem kezdtük el. Valószínűleg új rekordot állítottál fel, Potter.
A Harryben forró düh és gyűlölet fehéren izzott, de inkább maradt volna egészen Londonig megbénítva, minthogy elmondja Pitonnak, hogy miért késett.
– Gondolom nagy belépőt akartál, ugye? – folytatta Piton. – És mivel most nincs repülő autó, úgy döntöttél, hogy az ebéd közepén belépni a nagyterembe is biztosan drámaian fog hatni.
Harry továbbra is csendben maradt, bár úgy érezte, a mellkasa hamarosan felrobban. Tudta, hogy Piton ezért jött elé, azért a néhány percért, amikor szabadon macerálhatja és kínozhatja, miközben senki más nem hallja őket.
Végül elérték a kastély lépcsőit, és miközben a hatalmas tölgyfa ajtók kinyíltak az üres bejárati csarnokra, beszélgetés, nevetés és tányérok és üvegek csörömpölése fogadta őket a nagyterem nyitott ajtóin keresztül. Harry azon töprengett, hogy nem lenne-e jobb megint elbújnia a köpenye alatt, hogy észrevétlenül eljuthasson a helyére a Griffendél asztala mellett (ami sajnálatos módon a legmesszebb volt a bejárati csarnoktól). Mintha olvasna Harry gondolataiban, Piton megszólalt. – Semmi köpeny. Bemész, hogy mindenki láthasson, elvégre ezt akartad elérni.
Harry megfordult, és egyenesen belépett a nyitott ajtókon: bármit, hogy megszabaduljon Pitontól. A nagyterem a négy ház asztalával és a végében a tanári asztallal a szokásos módon volt feldíszítve a lebegő gyertyákkal, melyek hatására a lenti tányérok csillogni látszottak. Az egész egy elmosódott csillogásnak látszott Harrynek, aki olyan gyorsan ment, hogy elhagyta a Hugrabug asztalát, mire az emberek egyáltalán elkezdték bámulni, és mire elkezdtek volna felállni, hogy jobban megnézzék maguknak, már meg is pillantotta Ront és Hermionét, hozzájuk sietett, és befurakodott kettejük közé.
– Hol voltál – apám, mit csináltál az arcoddal? – kérdezte Ron, miközben rábámult, mindenki mással együtt, akik a közelben voltak.
– Miért, mi a baj vele? – kérdezte Harry, miközben felvett egy kanalat, és megnézte benne a képét.
– Tiszta vér vagy! – mondta Hermione. – Gyere...
Felemelte pálcáját. – Tergeo! – és felszívta a száradt vért.
– Köszi – mondta Harry, érezve, hogy megtisztul az arca. – Milyen az orrom?
– Normális – mondta idegesen Hermione. – Miért, nem kellene? Harry, mi történt? Annyira megijedtünk!
– Később elmondom – mondta röviden Harry. Tisztában volt vele, hogy Ginny, Neville, Dean és Seamus hallgatóztak; még Félig Fej Nélküli Nick, a Griffendél szelleme is arra lebegett a padok között, hogy hallgatózzon.
– De... – kezdte Hermione.
– Ne most, Hermione – mondta Harry, sötét, jelentőségteljes hangon. Remélte, hogy mindannyian azt gondolják, hogy valami hősies dologban vett részt, melynek részese volt néhány Halálfaló és egy dementor is. Természetesen Malfoy mindenkinek el fogja mondani a történetet, akinek csak tudja, de mindig volt egy kis esély arra, hogy nem jut el túl sok Griffendéles fülébe.
Átnyúlt Ron mellett néhány csirkelábért, és egy marék sültkrumpliért, de mielőtt vehetett volna belőlük, eltűntek, és puding tűnt fel helyettük.
– Egyébként kihagytad a beosztást – mondta Hermione, miközben Ron egy csokitortáért nyúlt.
– Mondott valami érdekeset a süveg? – kérdezte Harry, miközben egy szelet melaszos sütit vett.
– Nagyjából ugyanazt... javasolta, hogy egyesüljünk a közös ellenséggel szemben.
– Dumbledore említette Voldemortot?
– Még nem, de a rendes beszédét mindig a vacsora végére tartogatja. Már nem fog sokáig tartani.
– Piton mondta, hogy Hagrid késett az ünnepségről...
– Láttad Pitont? Hogyhogy? – kérdezte Ron két falat torta között.
– Belefutottam – mondta kitérően Harry.
– Hagrid csak pár percet késett – mondta Hermione. – Nézd, épp neked integet, Harry.
Harry felnézett a tanári asztalhoz, és Hagridra vigyorgott, aki valóban felé integetett. Hagridnek nem igazán sikerült olyan méltóságteljesen viselkednie, mint McGalagonynak, a Griffendél ház fejének, akinek a feje Hagrid könyökéig – válláig ért fel, ahogy ott ültek egymás mellett, és aki eléggé kifogásolóan nézte Hagridnak ezen lelkes üdvözlését. Harry meglepetten látta a jóslástan tanárt, Trelawney professzort, aki Hagrid másik oldalán ült; csak ritkán hagyta el a toronyszobát, és korábban még soha nem látta az évnyitó vacsoránál. Elég különösnek tűnt, csillogó gyöngyökkel és kendőkkel beborítva, és szemüvege által hatalmasra nagyított szemekkel. Mivel mindig is szélhámosnak tekintette, Harry rémülve tudta meg előző év végén, hogy az övé volt az a jóslat, ami miatt Voldemort nagyúr megölte a szüleit, és megtámadta magát Harryt. Ezzel a tudattal még kevésbé vágyott a társaságára, szerencsére ebben az évben leadja a jóslástant. Hatalmas, villogó szeme felé pillantott; gyorsan a Mardekár asztala felé fordította a fejét. Draco Malfoy épp egy orr eltörését mutogatta az nevető és tapsoló társaságnak. Harrynek elment az étvágya, és belseje ismét lángra lobbant. Mit nem adna azért, hogy egy az egy ellen megküzdhessen Malfoyjal...
– Szóval mit akart Slughorn professzor? – kérdezte Hermione.
– Tudni, hogy valójában mi történt a Minisztériumban – mondta Harry.
– Ő, és mindenki más is – szippantott Hermione. – Az emberek folyton faggattak minket a vonaton, ugye, Ron?
– Igen – mondta Ron. – Mind tudni akarta, hogy tényleg te vagy-e a „Kiválasztott”.
– Még a szellemek is sokat beszélnek erről a témáról – szólt közbe Félig Fej Nélküli Nick, lehajtva alig összekötött fejét Harry felé, ami vészesen megingott a nyakán. – Engem Potter-szakértőnek tartanak, sokan tudják, hogy jóban vagyunk egymással. Azonban kijelentettem a szellemközösségnek, hogy nem foglak információkért zaklatni. „Harry Potter tudja, hogy teljes mértékben megbízhat bennem”, mondtam nekik. „Előbb halnék meg, minthogy visszaéljek a bizalmával.”
– Ez nem túl sok, figyelembe véve, hogy már halott vagy – állapította meg Ron.
– Ismételten bebizonyítottad, hogy érzelmileg egy balta szintjén állsz – mondta sértődötten Félig Fej Nélküli Nick, majd felemelkedett a levegőbe, és a Griffendél asztal másik végéhez siklott, épp miközben Dumbledore felemelkedett a tanári asztalnál. A beszélgetés és a nevetgélés majdnem azonnal megszűnt.
– A legjobb estét mindenkinek! – mondta, széles mosollyal, széttárt karokkal, mintha az egész termet megölelné.
– Mi történt a kezével? – kérdezte döbbenten Hermione.
Nem ő volt az egyetlen, aki észrevette. Dumbledore jobb keze továbbra is olyan fekete és élettelen volt, mint aznap este, amikor elhozta Harryt a Dursleyéktól. Az egész termet suttogás töltötte meg; Dumbledore, helyesen értelmezve őket, csupán mosolygott, és megrázta bíbor-arany kabátjának ujját a sérült karján.
– Semmi olyan, ami miatt aggódni kellene – mondta könnyedén. – Kedves elsőévesek, örülök, hogy itt vagytok! Kedves felsőbb évesek, örülök, hogy újra itt vagytok! Egy újabb évnyi mágikus oktatás vár rátok...
– A keze már ilyen volt, amikor nyáron értem jött – suttogta Hermionénak. – Azt hittem, mostanra már meggyógyul... vagy Madam Pomfrey meggyógyítja.
– Úgy néz ki, mintha halott lenne – mondta Hermione émelyegve. – De vannak olyan sérülések, amiket nem lehet meggyógyítani... ősi átkok... és vannak olyan mérgek is, amik ellen nincs ellenszer...
– ...a gondnokunk, Mr. Frics megkért, hogy közöljem, hogy minden, a Weasley Varázsvicc Vállalat által gyártott termék ki van tiltva az iskolából.
– Azoknak, akik játszani kívánnak a házuk kviddicscsapatában, a szokásos módon a házvezető tanáruknál kell jelentkezniük. Továbbá új kommentátort keresünk, akik jelentkezését hasonló módon várjuk.
– Örömömre szolgál bejelenteni, hogy ebben az évben egy új taggal bővül a tanári kar, Slughorn Professzor – Slughorn felállt, kopasz feje megcsillant a gyertyafényben, nagy, mellénnyel borított hasa árnyékot vetett az asztalra – egy régi kollégám, aki beleegyezett, hogy folytatja régi tárgya oktatását, a bájitaltant.
– Bájitaltan?
– Bájitaltan?
A szavak az egész teremben visszhangoztak, mindenki azon töprengett, vajon jól hallották-e.
– Bájitaltan? – kérdezte egyszerre Ron és Hermione, Harry felé fordulva. – De hát azt mondtad...
– Piton professzor pedig – folytatta Dumbledore, valamivel hangosabban, hogy hallható legyen a motyogásokon keresztül is – a Sötét Varázslatok Kivédése tárgyat fogja tanítani.
– Ne! – mondta Harry, olyan hangosan, hogy több fej is felé fordult. Nem érdekelte; dühösen nézett a tanári asztal felé. Hogyan kaphatta meg Piton a Sötét Varázslatok Kivédését, ennyi idő múlva? Hiszen évek óta köztudott volt, hogy Dumbledore nem bízik meg benne annyira, hogy megkapja az állást!
– De Harry, azt mondtad, hogy Slughorn Sötét Varázslatok Kivédését fog tanítani! – mondta Hermione.
– Azt hittem, hogy azt fog! – mondta Harry, miközben erőltette agyát, hogy visszaemlékezzen, hogy mikor beszélt erről Dumbledore-ral, de most hogy belegondolt, nem tudta felidézni, hogy Dumbledore bármikor is mondta volna neki, mit fog Slughorn tanítani.
Piton, aki Dumbledore jobbján ült, nem állt fel neve említésére; csupán lustán felemelte egyik kezét, tudomásul véve a Mardekárosok tapsolását, Harry azonban úgy látta, győzedelmes mosoly ül azon az arcon, amit annyira gyűlölt.
– Nos, egy jó dolog azért van benne – mondta mérgesen. – Piton év végén elmegy.
– Mire gondolsz? – kérdezte Ron.
– Az az állás el van átkozva. Senki nem tart ki tovább egy évnél... Mógus még meg is halt közben... Én személy szerint szurkolni fogok még egy halálért...
– Harry! – mondta ijedten és szemrehányóan Hermione.
– Lehet, hogy jövőre egyszerűen vissza fog menni bájitalokat tanítani – mondta töprengve Ron. – Az a Slughorn fickó valószínűleg nem fog akarni sokáig maradni. Mordon se maradt.
– Dumbledore megköszörülte a torkát. Nem Harry, Ron és Hermione volt az egyetlen társaság, akik beszélgettek; a nagyteremben mindenhol beszélgetések indultak meg arra a hírre, hogy Piton végül megszerezte álmai állását. Nyilvánvalóan az épp bejelentett hírek szenzációs természetéből fakadóan Dumbledore nem szólt többet a tanári kinevezésekről, hanem várt néhány másodpercet, hogy megbizonyosodjon róla, hogy teljes a csend, mielőtt folytatja.
– Most, ahogy azt a teremben mindenki tudja, Voldemort nagyúr és a követői ismét szabadon vannak, és erőt gyűjtenek.
Feszült csend kísérte Dumbledore beszédét. Harry Malfoyra pillantott, aki nem nézett Dumbledore-ra, hanem villáját lebegtette a levegőben a pálcájával, mintha nem találta volna az igazgató beszédét figyelemre méltónak.
– Nem tudom eléggé hangsúlyozni, hogy mennyire veszélyes a jelenlegi helyzetünk, és hogy mennyire óvatosnak kell mindannyiunknak lenni itt a Roxfortban, hogy biztosítsuk a biztonságunkat. A kastély mágikus védelmét megerősítettük a nyár folyamán, immáron új, és sokkal erőteljesebb védelmet élvezünk, azonban továbbra is lelkiismeretesen kell őrködnünk a hanyagság ellen, mind a diákoknak, mind a tanároknak, és a többi alkalmazottnak is. Ezért arra kérlek titeket, hogy viseljetek el minden biztonsági okból történő korlátozást, amit a tanáraitok szabnak ki rátok, bármennyire is kellemetlennek találjátok azt – különösen azt a szabályt, hogy késő este nem szabad a folyosókon lenni. Arra kérlek titeket, bármi szokatlant vagy gyanúsat tapasztaltok a kastélyon belül vagy kívül, azonnal jelentsétek azt a személyzet valamely tagjának. Bízom magaviseletetekben, legfőképp saját és társaitok biztonsága érdekében.
Dumbledore végighordozta kék szemeit az előtte lévő diákokon, mielőtt ismét elmosolyodott volna.
– Most azonban vár az ágyatok, olyan melegen és kényelmesen, ahogy kívánjátok, és tudom, hogy most leginkább egy kiadós alvásra vágytok a holnapi óráitok előtt. Ezért hagy kívánjak kellemes estét mindannyiótoknak. Hop hop!
A szokásos, fülsüketítő zajjal a padok hátrébb húzódtak, és a többszáz tanuló elkezdett kiszállingózni a nagyteremből a hálótermük felé. Harry, aki egyáltalán nem sietett, hogy a bámuló tömeggel menjen ki, vagy hogy elég közel kerüljön Malfoyhoz ahhoz, hogy alkalmat teremtsen számára az orrtörő történet újbóli elmesélésére, hátra maradt, a cipőfűzőjének újra bekötésével foglalkozva, maga elé engedve a Griffendélesek nagy részét. Hermione előre suhant, hogy teljesítse prefektusi teendőit, elirányítva az elsőéveseket, Ron azonban Harryvel maradt.
– Mi történt valójában az orroddal? – kérdezte, mikor már a teremből kifele igyekvő tömeg legvégén voltak, hallótávolságon kívül.
Harry elmondta neki. Barátságuk erősségét jellemezte, hogy Ron nem nevetett.
– Láttam, ahogy Malfoy valami orrot mutogatott – mondta sötéten.
– Igen, hát, ne foglalkozz vele – mondta keserűen Harry. – Arra figyelj, amit azelőtt mondott, mielőtt rájött, hogy ott vagyok...
Harry azt várta, hogy Ron megdöbben Malfoy dicsekvésén. Azonban amit Harry tiszta önfejűségnek vélt, az Ront teljesen hidegen hagyta.
– Ugyan már, Harry, csak felvágott Parkinson előtt... Ugyan milyen feladatot bízna rá Tudodki?
– Honnan tudod, hogy Voldemortnak nincs szüksége valakire a Roxfortban? Nem ez lenne az első...
– Örülnék neki, ha nem mondanád ki azt a nevet, Harry – mondta egy szemrehányó hang mögöttük. Harry hátranézett a válla fölött, és meglátta Hagridot, ahogy a fejét rázza.
– Dumbledore is kimondja a nevét – mondta makacsul Harry.
– Igen, de ő Dumbledore – mondta titokzatosan Hagrid.
– Szóval hogyhogy késtél, Harry? Aggódtam miattad.
– Volt egy kis dolgom a vonaton – válaszolta Harry. – És te miért késtél?
– Gróp miatt – mondta vidáman Hagrid. – Elvesztettem az időérzékem. Van egy új lakása a hegyekben, Dumbledore elintézte neki – szép, nagy barlang. Sokkal boldogabb ott, mint az erdőben volt. Egy jót beszélgettünk.
– Tényleg? – kérdezte Harry, vigyázva, hogy ne nézzen Ron szemébe; legutoljára, amikor Hagrid féltestvérével – egy gonosz óriással, akinek különleges tehetsége volt a fák gyökerestül való kitépéséhez – találkozott, szótára öt szóból állt, melyből kettőt nem tudott rendesen kiejteni.
– Ó igen, nagyon jól halad – mondta büszkén Hagrid. – Meg lennél döbbenve. Azon töprengek, hogy kitanítom a segédemmé.
Ron hangosan felhorkantott, de sikerült egy durva tüsszentésnek álcáznia. Addigra már a tölgyfaajtónál álltak.
– Egyébként, holnap majd találkozunk, ebéd után az első órán. Gyertek korán, és majd beköszönhettek Csikó... akarom mondani Witherwings-nek.
Vidám búcsúzásra emelve karját kisétált a sötétségbe.
Harry és Ron egymásra néztek. Harry érezte, hogy Ron is ugyanazt az emésztő érzést érzi, mint ő.
– Ugye te se veszed fel a Legendás Lények Gondozását?
Ron megrázta a fejét. – És te sem?
Harry is megrázta.
– És Hermione – mondta Ron, – ő sem?
Harry ismét megrázta a fejét. Nem akarta tudni, hogy pontosan mit is fog Hagrid szólni, amikor rájön, hogy három kedvenc diákja leadta a tárgyát.

Kilencedik fejezet
A Félvér Herceg

Harry és Ron másnap reggeli előtt találkozott Hermionéval a klubhelyiségben. Reménykedve abban, hogy az elmélete kap egy kis támogatást, Harry időt nem pocsékolva elmondta Hermionénak, hogy mit hallott Malfoy beszélgetéséből a Roxfort Expresszen.
– De biztos csak Parkinson előtt vágott fel, nem? – vágott közbe Ron, még mielőtt Hermione bármit is tudott volna mondani.
– Hát... – mondta a lány bizonytalanul – Nem is tudom... Malfoyra jellemző, hogy nagyobb embernek állítja be magát, mint amilyen, de... ez azért elég nagy hazugság lenne...
– Pontosan – mondta Harry, de nem túl nyomatékosan, ugyanis elég sok ember próbálta kihallgatni a beszélgetéseiket, azokat nem is említve, akik bámulták őket és összesúgtak a hátuk mögött.
– Nem illik mutogatni – rontott rá Ron egy szokatlanul kicsi elsőévesre, miközben beálltak a sorba, hogy kimásszanak a portrélyukon. A fiú, aki éppen Harryről motyogott valamit a barátjának, azonnal elvörösödött, és ijedtében kiesett a lyukon. Ron elkezdett vigyorogni.
– Szeretek hatodévesnek lenni. És még csomó szabadidőnk is lesz. Órákat fogunk tudni itt üldögélni és pihengetni.
– Ron, arra az időre nagyon is szükség lesz a tanuláshoz! – mondta Hermione, miközben épp elindultak lefelé a folyosón.
– Igen, de nem ma! – válaszolt Ron – A mai nap kész álom lesz, garantálom.
– Add azt ide! – kiáltott fel Hermione, hirtelen kinyújtva a kezét, hogy megállítson egy negyedévest, aki el akart rohanni mellette kezében egy világoszöld koronggal, amit a mellkasához szorított. – A Fogas Frizbee tiltott, add ide azonnal! – mondta neki erélyesen. A fiú homlokát ráncolva adta át a vicsorgó tiltott játékszert, és átbújt Hermione karja alatt, hogy elinduljon a barátai után. Ron megvárta, amíg eltűnik, aztán kikapta a Frizbeet Hermione kezéből.
– Szuper! Már régóta akartam egy ilyet.
Hermione reagálását elfojtotta a hangos kacarászás, amit Lavender Brown adott ki, miközben szemmel láthatóan szórakoztatónak találta Ront. Még mindig nevetett, amikor elment mellettük, és a válla felett visszakacsintott Ronra. Ron elégedettnek tűnt magával.
A Nagyterem plafonján az ég tisztán kék volt, csak a bárányfelhők festettek rá csíkokat, mintha egy magasan bordázott ablakon át nézték volna. Mialatt a zabkását, tojást és szalonnát gyűrték magukba, Harry és Ron beszélt Hermionénak az előző este történt kínos beszélgetésükről Hagriddal.
– Nem gondolhatja komolyan, hogy tovább tanuljuk a Legendás Lények és Gondozásukat! – mondta idegesen – Úgy értem, mikor láthatott rajtunk bármiféle... lelkesedést?
– Igazad van... – mondta Ron, majd bekapott egy egész főtt tojást. – Mi volt az egyetlenek, akik bármit is csináltak az óráján, de csak azért, mert kedveljük. Csak az a gond, hogy ő azt hiszi, hogy mi a hülye tantárgyát szeretjük. Gondolod, hogy bárki is elmenne belőle a RAVASZ-ra?
Sem Harry, sem Hermione nem válaszolt: nem kellett. Pontosan tudták hogy az évfolyamukból senki nem választotta azt a tantárgyat. A Hagriddal való szemkontaktust kerülve visszaintettek neki, amikor tíz perccel később távozott a tanári asztaltól.
Miután befejezték a reggelit, az asztaluknál maradtak, hogy megvárják, amíg McGalagony professzor elmenjen a tanári asztaltól. Az idei órarendjük kiosztása még bonyolultabb volt, mint egyébként, mivel McGalagonnyal egyeztetniük kellett, hogy mindenki elérte-e a tantárgy folytatásához szükséges RBF-fokozatot.
Hermione rögtön megtudta, hogy folytathatja a Bűbájtant, Sötét varázslatok kivédését, Átváltoztatástant, Gyógynövénytant, Számmisztikát, Ősi rúnák felismerése és a Bájitaltant, aztán minden teketóriázás nélkül elindult az első Ősi rúnák felismerése órájára. Neville-nek egy kicsit tovább tartott az egyeztetés, és a kerek arcán idegesség jelei tűntek fel, amint McGalagony professzor lenézett a jelentkezési lapjára, aztán felolvasta az eredményeit.
– Gyógynövénytan, remek. – mondta McGalagony – Bimba professzor el lesz ragadtatva, hogy „Kiváló” lett az RBF vizsgája. És a Sötét varázslatok kivédését is folytathatja, „Várakozáson felüli” eredménnyel. Az egyetlen probléma az Átváltoztatástan. Sajnálom, de csak „Megfelelt”-et kapott, és ez nekem nem elég, hogy folytathassa a tanulmányait a RAVASZ-ra. Nem hiszem, hogy lépést tudna tartani a tanmenettel.
Neville lehorgasztotta a fejét. McGalagony professzor ránézett a négyszögletű szemüvegén át.
– Miért akarja folytatni az Átváltoztatástant? Nekem soha nem tűnt úgy, hogy élvezné.
Neville zavartan nézett maga elé, és valami olyasmit motyogott, hogy „a nagyi mondta”.
– Hmm... – sóhajtott fel McGalagony – Azt hiszem nagyon itt az ideje, hogy a nagymamája megtanuljon büszkének lenni az unokájára úgy, ahogy van, nem pedig arra gondolni, hogy milyennek kéne lennie... különösen a Minisztériumban történtek után.
Neville erre nagyon elvörösödött, és zavarban pislogott: McGalagony még soha nem dicsérte meg ennyire.
– Sajnálom, Longbottom, de nem engedhetem, hogy az osztályomban tanuljon. De nézzük... „Várakozáson felüli” lett a Bűbájtan vizsgája, miért nem jelentkezik abból RAVASZ-ra?
– A nagyi azt mondta, hogy a Bűbájtan nőies. – dörmögte Neville.
– Menjen Bűbájtanra. – jelentette ki McGalagony – Én majd írok Augustának egy-két sort, hogy emlékezzen rá, hogy ő megbukott a Bűbájtan RBF-jén, és ez a tárgy nem feltétlenül haszontalan.
Neville kétkedő és elragadtatott arckifejezésének hatására McGalagony kissé elmosolyodott, majd pálcája hegyével megérintette az üres órarendet, amelyben megjelentek Neville új órái.
McGalagony ezután Parvati Patilhoz fordult, akinek az első kérdése volt, hogy a jóképű kentaur, Firenze fogja-e tartani a Jóslástan órákat.
– Ő és Trelawney professzor idén elosztották egymás között az óráikat. – mondta McGalagony helytelenítve: mindenki tudta, hogy lenézi Jóslástant – A hatodéveseket Trelawney professzor fogja tanítani.
Parvati öt perccel később láthatóan kissé leverten indult első Jóslástan órájára.
– Nos, Potter... – szólt McGalagony jegyzeteibe bújva Harryhez. – Bűbájtan, Sötét varázslatok kivédése, Gyógynövénytan, Átváltoztatástan... minden rendben. Azt kell hogy mondjam, kifejezetten elégedett vagyok az Átváltoztatástan jegyével, Potter. De miért nem jelentkezett Bájitaltanból is? Azt gondoltam, még mindig Auror akar lenni.
– Az is akartam, professzor, csak Ön azt mondta, hogy legalább „Kiváló” jegyet kell szereznem az RBF-en.
– Ez így is volt, amíg Piton professzor tanította a tantárgyat. Slughorn professzor azonban boldogan fogadja a „Várakozáson felüli” jeggyel érkezőket is az osztályába. Szóval kívánja folytatni a Bájitaltant?
– Igen – mondta Harry – de nem vettem meg a könyveket, sem a hozzávalókat, semmit...
– Biztos vagyok benne, hogy Slughorn professzor fog tudni kölcsönözni Önnek könyveket. – válaszolt McGalagony – Szóval, Potter, itt az időbeosztása. Ó, egy pillanat, húsz reményteli önkéntes már jelentkezett a Griffendél Kviddicscsapatába. Oda is fogom adni a listát, hogy el tudja végezni a válogatást a szabadidejében.
Néhány perccel később Ron, aki ugyanazokat a tantárgyakat választotta, mint Harry, szintén megkapta az órarendjét, így együtt tudták elhagyni az asztalt.
– Nézd! – mondta Ron kitörő örömmel a hangjában, miközben az órarendjét bámulta – Most is van lyukasóránk... aztán van egy a szünet után... meg van egy ebéd után... szuper!
Visszamentek a klubhelyiségbe, amely teljesen üres volt, kivéve egy fél tucat hetedévest, köztük Katie Bellt, aki az egyetlen megmaradt tagja volt annak a Kviddicscsapatnak, amelybe Harry elsős korában belépett.
– Gondoltam, hogy megkapod, gratulálok. – kiáltott Katie a Harry mellkasán lévő csapatkapitányi kitűzőre mutatva – Majd szólj, ha válogatást tartasz!
– Ne hülyéskedj már – mondta Harry – Neked nem kell jönnöd a válogatásra, már öt éve folyamatosan látom, hogy játszol.
– Nem kéne így gondolkodnod – figyelmeztette Harryt – Mostanra már lehet, hogy van valaki, aki sokkal jobb nálam. Már több jó csapat romlott meg, mert a kapitány megtartotta a régieket, vagy felvette a barátait.
Ron egy kissé kényelmetlenül kezdte magát érezni, és elkezdett játszani azzal a Fogas Frizbee-vel, amit még Hermione kobzott el egy negyedévestől. Az körbe-körbe repkedett a klubhelyiségben, miközben vicsorgott, és megpróbált darabokat kiszakítani a tapétából. Csámpás követte a mozgását a sárga szemeivel, és felszisszent, amikor túl közel ment hozzá.
Egy órával később vonakodva indultak el a napfényes klubhelyiségből a Sötét varázslatok kivédése terembe négy emelettel lejjebb. Hermione már kinn várt, kezében nehéz könyvekkel és a szemeiben némi csalódottsággal.
– Egy csomó házi feladatot kaptunk a Rúnákból – szólt idegesen, amikor Harry és Ron csatlakozott hozzá – negyven centis esszé, két fordítás és el kell olvasnunk ezeket szerdáig!
– Megszívtad. – mondta Ron.
– Na várj csak – válaszolt Hermione sértődötten – Tuti, hogy még Piton is ad egy csomót.
A tanterem ajtaja kicsapódott, miközben beszélt, és Piton megjelent a folyosó végén. Fakó arca körül úgy nézett ki a zsíros fekete haja, mintha két függöny lógna a két oldalán. A folyosón álló sor azonnal elcsendesedett.
– Befelé – mondta Piton.
Harry amint belépett, körülnézett. Piton már ráaggatta a teremre a személyiségét, az még nyomasztóbb volt, mint általában, mivel a függönyöket elhúzták az ablakok előtt, és csak a gyertyafény világította be a szobát. A falra új képeket akasztott, ezek jó része olyan embereket ábrázolt, akiknek fájdalmukban eltorzult az arcuk, szörnyű sérüléséket szenvedtek, vagy végtagjaik kicsavarodtak. Senki sem mert megszólalni, miközben leültek, csak nézték a hátborzongató képeket körben a falakon.
– Senki nem mondta, hogy vegyétek elő a könyveteket – mondta Piton, mialatt becsukta az ajtót és az osztály felé fordult az asztala mögül. Hermione gyorsan eltette a Szembesülés az ismeretlennel-t a táskájába, és azt betolta a széke alá. – Beszélni akarok hozzátok, és szeretném, ha mindenki idefigyelne.
Fekete szemeinek tekintete körbejárt a felfelé fordított arcokon, és néhány másodperccel tovább időzött Harrynél, mint a többieknél.
– Ha jól tudom, már öt tanár tanított titeket az elmúlt öt évben.
Ha jól tudod... mintha nem azt figyelted volna folyamatosan, hogy ki mikor jön és megy, azt remélve, hogy te leszel a következő; gondolta Harry rosszindulatúan.
– Ezek a tanárok természetesen mind különféle módszerekkel tanítottak, és mind mást tartottak fontosnak. Ebből kiindulva meglepőnek tartom, hogy ennyiőtöknek sikerült összekaparni az RBF vizsgát. Még jobban meglepődnék, ha mindenkinek sikerülne lépést tartani a RAVASZ-ra való felkészülésben, ami még nehezebb lesz.
Piton elindult a terem sarka felé, és még halkabban kezdett beszélni. Az osztályban elkezdték nyújtogatni a nyakukat, hogy látómezőjükben tarthassák Pitont.
– A Sötét erő – mondta Piton – sokféle, változatos, változékony és örök. Az ellene való harc olyan, mintha egy sokfejű szörny ellen harcoltál, amely, ha levágod egy fejét, a helyére egy sokkal vadabb és okosabb fejet növeszt. Egy olyan dolog ellen harcoltok, amely fejlődő és elpusztíthatatlan.
Harry Pitonra nézett. Az egy dolog, ha valaki tiszteli a Sötét erőket, mint egy veszélyes ellenséget, de megint más dolog, amit Piton csinál, hogy szerető gondoskodással a hangjában beszél róla.
– A védelmeteknek – mondta Piton egy kicsit hangosabban – legalább olyan rugalmasnak és találékonynak kell lennie, mint azok az erők, amelyeket kivédeni próbáltok. Ezek a képek – néhányra rámutatott, amint elsuhant mellettük – jól mutatják, mi történik azokkal, akiket például a Cruciatus átokkal támadnak meg – pálcájával rámutatott egy boszorkányra, aki fájdalmában sikítozott – vagy átélik a dementor csókját – egy varázslóra mutatott, aki a falnak dőlve zavarodottan, üres tekintettel nézett maga elé – vagy éppen felbosszantják az Inferiust – egy véres halom a földön.
– Szóval láttak egy Inferiust? – mondta Parvati Patil magas, rémült hangon – Akkor biztos, hogy használja őket?
– A Sötét Úr régebben használt Inferiusokat. – válaszolt Piton – ami azt jelenti, hogy jogosan feltételezed, hogy újra fogja őket használni. És most...
A terem hátsó sarkából elindult azt asztala felé, és a diákok újra nézték, amint a sétálása közben a sötét talárja hullámzik mögötte.
– ...azt hiszem, egy teljesen új dolgot fogok nektek tanítani. Ki tudja, mit jelent, hogy ki nem mondott varázsige?
Hermione keze a magasba lendült. Piton várt egy darabig, de miután látta, hogy nincs más választása, gyorsan kimondta – Hát jó... Granger kisasszony?
– Az ellenfele nem szerez tudomást arról, hogy milyen varázslatot készül végrehajtani – hadarta Hermione – ami jelentős előnyt jelent.
– A válaszod szinte szóról szóra a Varázslástan Hatodik kötetéből származik – mondta Piton lenézően (a másik sarokban Malfoy vigyorogni kezdett) – de tökéletesen igaz. Igen, akik képesek varázsolni anélkül, hogy varázsigéket kiabálnának, a meglepetés erejével rendelkeznek a párbajokban. Nem mindenki tudja ezt megtenni, ez természetesen a koncentráció és a lelki erő kérdése, amiben néhányan – gonosz tekintettel Harryre nézett – hiányt szenvednek.
Harry tudta, hogy Piton az előző évbeli katasztrofális Okklumencia-órákra gondol. Megpróbált nem reagálni, de amint Piton elfordította a fejét, haragosan ránézett.
– Most pedig – folytatta Piton – alkossatok párokat. Az egyik partner beszéd nélkül megpróbálja megátkozni a másikat, az pedig megpróbálja kivédeni, szintén csendben. Kezdjétek.
Bár Piton nem tudott róla, Harry az osztály felének (azoknak, akik a DS tagjai voltak) már megtanította a Pajzsbűbájt. Igaz, egyikük sem csinálta még beszéd nélkül. A csoport elég nagy része csalni próbált, halkan motyogta a varázsigét a kiabálás helyett. Jellemzően tíz perc múlva Hermione sikeresen elhárította Neville Gumiláb-rontást egyetlen szó kimondása nélkül; ezzel a teljesítménnyel bármely más tanárnál húsz pontot szerzett volna a Griffendélnek, gondolta Harry, de Pitont nem érdekelte. Közöttük cirkált, miközben gyakoroltak, egyre inkább egy nagyra nőtt denevér tekintetét keltve nézte őket, el-elidőzve Harry és Ron szenvedésén.
Ron, akinek rontást kellett volna küldenie Harryre, elvörösödött, az ajkait összeszorította, hogy megakadályozza bármiféle varázsige kimondását. Harry felemelte a pálcáját, tűkön ülve várva az alkalmat egy rontás elhárítására, de úgy tűnt, az a rontás soha nem jön.
– Nevetséges, Weasley. – mondta Piton egy idő után – Figyelj... hadd mutassam meg...
Olyan gyorsan Harry felé fordult a pálcájával, hogy Harry gondolkodás nélkül reagált és minden olyan irányú gondolatát elfelejtette, hogy nem szabad kimondani a varázsigét, és elkiáltotta magát. – Protego!
A pajzsbűbája olyan erős volt, hogy Piton elvesztette az egyensúlyát és ráesett egy asztalra. Először az egész osztály odanézett, aztán elkezdték Pitont bámulni, amint vicsorogva feláll.
– Emlékszel még, hogy mit mondtam a ki nem mondott varázsigékről, Potter?
– Igen. – válaszolt Harry hűvösen.
– Igen, uram.
– Nem szükséges uramnak szólítania, professzor – Harry előbb kimondta, mint hogy felfogta volna, mit mondott. Néhány embernek, köztük Hermionénak elakadt a lélegzete. Ennek ellenére Piton mögött Ron, Dean és Seamus elismerően vigyorgott.
– Büntetés, szombat éjjel az irodámban. – mondta Piton – Szemtelenséget senkitől nem tűrök el... még a Kiválasztottól sem.
– Ez zseniális volt, Harry! – nevetett fel Ron kicsivel később, amikor már a szünetet töltötték.
– Igazán nem kellett volna ezt mondanod – mondta Hermione rosszallóan Ronnak – És téged meg mi lelt?
– Éppen rontást akart küldeni rám, ha nem vetted volna észre – tört ki Harry – Épp eleget kaptam már belőle azokon az Okklumencia-órákon. Miért nem mást használ kísérleti nyúlnak, csak a változatosság kedvéért? De egyébként is, mire játszhat Dumbledore, hogy hagyja a Sötét varázslatokat tanítani? Hallottad, hogy beszél a Sötét erőkről? Imádja! Ez a rugalmas, elpusztíthatatlan szöveg...
– Hát... – mondta Hermione – Egy kicsit úgy hangzott, mintha te mondtad volna.
– Én?
– Igen, mint amikor elmesélted, milyen szemtől szemben állni Voldemorttal. Azt mondtad, az nem csak a varázsigék ismételgetése volt, hanem ott voltatok ti, az elmétek, és az egész lényetek... nem pont így beszélt Piton is? Hogy tényleg hasznos bátornak és gyorsnak lenni?
Harryt úgy letaglózta ez, hogy a csendből ítélve Hermione úgy gondolta, hogy a szavai legalább olyan fontosságúak voltak, mint a Varázslástan alapfokon.
– Harry! Hé, Harry!
Harry hátranézett: Jack Sloper, a tavalyi Griffendéles Kviddicscsapat egyik terelője volt az, aki sietve lépkedett felé egy pergamentekerccsel.
– Tessék, neked hoztam – zihálta Sloper – Figyelj, hallottam, hogy te lettél az új kapitány. Mikor tartod a válogatást?
– Még nem tudom biztosan – mondta Harry, aztán magában gondolta, hogy Slopernek elég szerencsésnek kéne lennie ahhoz, hogy visszakerüljön a csapatba – Majd szólok.
– Jó. Azt reméltem, hogy ezen a hétvégén lesz.
De Harry már nem figyelt, mivel felismerte a vékony, dőlt betűs kézírást a pergamenen. Miután ott hagyta Slopert a mondat közepén, elsiettek Ronnal és Hermionéval, menet közben pedig kitekerte a pergament.

Kedves Harry!

A különóráinkat szombaton szeretném elkezdeni. Légy szíves gyere az irodámba este nyolcra. Remélem tetszett az első napod újra az iskolában.

Üdvözlettel
Albus Dumbledore

Ui.: Imádom a Sav-a-júj cukrot.

– Imádja a Sav-a-júj cukrot? – jegyezte meg Ron meghökkenve, miután Harry vállai felett elolvasta az üzenetet.
– Ez csak a jelszó a vízköpőhöz, ami az irodát őrzi. – mondta Harry halkan – Hoppá! Piton ennek nem fog örülni... Lekésem a büntetését!
Harry, Ron és Hermione egy egész szünetet töltött el azzal, hogy megpróbálták kitalálni, vajon mit fog Harrynek tanítani Dumbledore. Ron úgy vélte, hogy leginkább annak lenne értelme, hogy olyan rontásokat és átkokat tanuljon, amit a Halálfalók nem ismernek. Hermione erre azt mondta, hogy ez illegális lenne, úgyhogy Dumbledore inkább védelmi mágiát fog tanítani. A szünet után a lány elment a Számmisztika órájára, Harry és Ron meg visszatértek a klubhelyiségbe, és vonakodva nekiálltak Piton házi feladatának. Ez olyan összetettnek bizonyult, hogy még nem fejezték be, mikor Hermione már csatlakozott hozzájuk az ebéd utáni pihenőre (igaz, a jelenléte számottevően felgyorsította a haladás sebességét). Éppen befejezték, amikor megszólalt a délutáni dupla Bájitaltan kezdetés jelző csengő, úgyhogy el is indultak az ismerős úton az alagsori terembe, ami sokáig Piton terme volt.
Amikor megérkeztek, látták, hogy csak tucatnyi ember választotta a Bájitaltan folytatását. Crak és Monstro nyilvánvalóan nem érték el a szükséges RBF-fokozatot, de négy Mardekárosnak, köztük Malfoynak is sikerült. Még négy Hollóhátas és egy Hugrabugos, Ernie Macmillan volt ott, akit Harry a fellengzős stílusa ellenére is kedvelt.
– Harry! – szólt oda Harrynek Ernie vészjóslóan, és kinyújtotta a kezét, ahogy Harry közeledett hozzá – nem volt alkalmam beszélni veled a mai Sötét varázslatok kivédése után. Jó óra volt, de a pajzsbűbáj már lejárt lemez, főleg nekünk, DS-eseknek... Hogy vagytok, Ron, Hermione?
Még mielőtt kimondhatták volna, hogy „jól”, az alagsor ajtaja kinyílt, és előbb Slughorn hasa, majd ő maga is megjelent az ajtóban. Miután mindenki bevonult a terembe, olyan lelkesen üdvözölte Harryt és Zabinit, hogy még hatalmas harcsabajsza is meghajlott a mosolygó szája felett.
A terem furcsa módon már tele volt gőzzel és furcsa szagokkal. Miközben elhaladtak mellettük, Harry, Ron és Hermione érdeklődően szagolgattak bele a nagy, bugyborékoló üstökbe. A négy Mardekáros egy asztalhoz ült le, akár a Hollóhátasok is. Ebből kifolyólag Harry, Ron, és Hermione Ernie-vel került egy asztalhoz. Az aranyszínű üsthöz legközelebbit választották, mivel az bocsátotta ki a legcsábítóbb illatot, amit Harry valaha is érzett. Valahogy egyszerre emlékeztette a melasszal bevont torta, a seprűnyél faillatára, és valami virágillatra, amit már az Odúban is érzett. Azon kapta magát, hogy nagyon lassan és mélyen kezdett lélegezni, hogy a bájital gőzei minél jobban kitölthessék, akár egy ital. Egy erős elégedettségérzés futott át rajta, és rávigyorgott Ronra, aki ugyanúgy visszavigyorgott.
– És most, és most, és most... – mondta Slughorn, miközben a körvonala megremegett a sok terjengő gőzön és gázon át nézve – Mérlegeket, bájital-készleteket elő, és ne felejtsétek el a Bájitaltan Haladóknak egy kötetét sem.
– Uram – szólt Harry kezét felnyújtva a levegőbe.
– Tessék, fiam?
– Nincsen sem könyvem, sem mérlegem, semmi... Ronnak sincs, nem tudtuk, hogy folytathatjuk a RAVASZ-t.
– Á, igen, McGalagony professzor már említette... Ne aggódj, édes fiam, egyáltalán nem kell aggódnod. A mai órán használhatod a tárolószekrényben lévő alapanyagokat, és biztosan találunk nektek skálákat és régi könyveket is, azok megfelelnek, amíg küldtök egy levelet a Czikornyai és Patzába.
Slughorn odament a sarokban álló szekrényhez, és egy pillanatnyi kutakodás után visszafordult két viharvert Bájitaltan Haladóknak kötettel Libatius Borage-tól, amit odaadott Harrynek és Ronnak két készletnyi homályos mérleggel együtt.
– Most pedig – mondta Slughorn, miután visszafordult az osztály felé, felfújva az amúgy is kidudorodó hasát, olyannyira, hogy még a gombok is leszakadtak a mellényéről – Készültem nektek néhány bájitallal, amivel foglalkoznotok kellene. Csak érdekességképpen. Ezek olyan bájitalok, amelyeket a RAVASZ vizsgátok után el is tudtok majd készíteni. Biztos hallottatok már róluk, ha még nem is készítettétek el őket. Valaki meg tudná nekem mondani, hogy mi ez? – Rámutatott a Mardekár asztalához legközelebb eső üstre. Harry felemelkedett a székről és így láthatta, hogy egy víztiszta folyadék forr benne.
Hermione jól begyakorolt mozdulattal lendítette fel a kezét a levegőbe, még mielőtt bárki más megtehette volna. Slughorn rámutatott.
– Ez Veritaserum, egy színtelen, szagtalan bájital, ami arra kényszeríti az elfogyasztóját, hogy az igazat mondja – mondta Hermione.
– Nagyon jó, nagyon jó! – mondta Slughorn boldogan – Most pedig – folytatta a Hollóhát asztala melletti üstre mutatva – itt ez a jól ismert darab. Néhány minisztériumi kiadványhoz is csatolták. Ki tudná...?
Ismét Hermione keze volt az első a levegőben.
– Százfűléfőzet, uram. – mondta büszkén.
Harry szintén felismerte a lassan bugyborékoló, sárszerű anyagot a második üstben, de nem akadályozta meg Hermionét a dicsőség megszerzésében, mivel ő volt az, akinek sikerült elkészítenie még amikor másodévesek voltak.
– Kitűnő! És most, itt van ez... Igen, aranyom? – mondta Slughorn egy kissé zavartan, mivel Hermione keze ismét a magasba lendült.
– Ez Amortentia!
– Természetesen az. Szinte butaság is volt megkérdezni. – mondta Slughorn, aki lenyűgözve nézett a lányra. – Feltételezem, azt is meg tudod mondani, hogy mire jó.
– A világ legerősebb szerelmi bájitala! – válaszolt Hermione.
– Igaz. Gondolom, a gyöngyházfényéről ismerted fel.
– És a jellemzően spirálban szálló gőzéről. – szólt Hermione elégedetten – és mindenki más illatúnak érzi, ami attól függ, hogy nekünk mi a legszebb illat. Lehet a frissen nyírt fű illata, egy új pergamen illata vagy...
Aztán hirtelen elvörösödött, és nem fejezte be a mondatot.
– Megtudhatom a neved, aranyom? – mondta Slughorn, figyelmen kívül hagyva Hermione zavarát.
– Hermione Granger, uram.
– Granger? Nem vagy rokonságban Hector Dagworth-Grangerrel? Ő alapította a Bájitalkeverők Legkülönlegesebb Közösségét.
– Nem, nem ismerem, uram. Mugli származású vagyok.
Harry látta, amint Malfoy közel hajol Notthoz, és súg neki valamit, aztán mindkettőjük elkezdett vihogni, de Slughorn nem döbbent meg ezen a kijelentésen, inkább elmosolyodott és Hermionéról Harryre nézett, aki mellette ült.
– Hohó! „Az egyik legjobb barátom mugli származású, és ő a legjobb az évfolyamon!” Nos, azt hiszem, róla beszéltél, ugye Harry?
– Igen, uram.
– Rendben van. A Griffendél húsz jól megérdemelt pontot kap, Granger kisasszony. – mondta Slughorn szívélyesen.
Malfoy pont úgy nézett, mint amikor Hermione adott neki egy pofont. Hermione ragyogó tekintettel Harryhez fordult – Tényleg azt mondtad neki, hogy én vagyok a legjobb az évfolyamon? Ó, Harry! – suttogta.
– Miért, mi ezen a furcsa? – suttogta Ron, aki valamiért idegesnek tűnt – Te vagy a legjobb az évfolyamon, ezt én is megmondtam volna neki, ha kérdezi!
Hermione elmosolyodott, aztán csendre intette Ront, így hallhatták, amit Slughorn elkezdett mondani. Ron elégedetlennek tűnt.
– Természetesen az Amortentia nem ejt valójában szerelembe semmit. A szerelmet lehetetlen előállítani vagy imitálni. Ez csak szimplán erős belebolondulást okoz valakibe, vagy megszállottságot. Talán ez a legveszélyesebb bájital a teremben... ó, igen. – mondta kedélyesen bólogatva Malfoy és Nott felé fordulva, akik kételkedésükben önelégülten vigyorogtak – Majd ha ti is annyi tapasztalattal fogtok rendelkezni az életről, mint én, nem fogjátok alábecsülni a lángoló szerelem erejét.
– És most – mondta Slughorn – ideje elkezdeni a munkát.
– Uram, még nem beszéltünk arról! – szólt Ernie Macmillan egy kicsi, fekete üstre mutatva, amely Slughorn asztalán állt. A benne lévő olvadt arany-színű bájital vidáman fröcskölődött, és nagy cseppek ugráltak a felszín fölött, akár az aranyhalak, de egyetlen csepp sem loccsant ki.
– Ohó... – válaszolt Slughorn. Harry biztos volt abban, hogy a professzor nem feledkezett el a bájitalról, de a még drámaibb hatás érdekében megvárta, hogy megkérdezzék. – Rendben. Nos, ez, hölgyek és urak, egy furcsa kis bájital, amit Felix Felicisnek hívnak. Feltételezem, hogy... – fordult mosolyogva Hermione felé, aki jól hallhatóan nyelt egy nagyot – Granger kisasszony tudja, mire szolgál a Felix Felicis.
– Cseppfolyós szerencse – mondta Hermione izgatottan – Szerencsét hoz!
Az egész osztály rögtön kihúzta magát. Harry most először látta, hogy Malfoy teljes összpontosítással Slughornra figyel.
– Tökéletes, még tíz pont a Griffendélnek. Igen, a Felix Felicis egy különös kis bájital. – mondta Slughorn – Hihetetlenül nehéz elkészíteni, és katasztrofális eredménye lehet annak, ha rosszul készül el. Viszont ha jól főzik meg, ahogyan ezt is, minden törekvésed valóra válik... amíg a hatás el nem múlik.
– Akkor miért nem ezt issza mindenki, uram? – Kérdezte kíváncsian Terry Boot.
– Mert rendszeresen szedve veszélyes könnyelműséget, vakmerőséget és túlzott magabiztosságot okoz – válaszolt Slughorn – Tudjátok, túl sok a jóból... és nagy mennyiségben erősen mérgező. De ritkán és keveset elfogyasztva...
– Próbálta már, uram? – Érdeklődött Michael Corner.
– Egész életemben két alkalommal. Egyszer, amikor huszonnégy voltam, és egyszer amikor ötvenhét. Két evőkanálnyi reggeli mellé. Két tökéletes nap.
Álmodozó tekintettel bámult a távolba. Akár megjátszotta, akár nem, Harry szerint a hatás tökéletes volt.
– És ezt – mondta Slughorn hirtelen visszatérve a Földre – valaki díjként megkapja az óra végén.
Olyan csend lett hirtelen, amelyben még minden buborék és csobogás tízszeresére erősödött volna.
– Egy kis üveg Felix Felicis – szólt Slughorn a kabátzsebéből előkapva egy apró parafadugóval lezárt üvegcsét, és az osztály felé mutatva azt – Tizenkét órányi szerencsére elég. Napkeltétől napnyugtáig bármi, amit megpróbáltok, sikerülni fog.
– Figyelmeztetnem kell azonban titeket, hogy a Felix Felicis tiltott segédeszköz a szervezett versenyeken... például a sporteseményeken, vizsgákon vagy választásokon. Így a győztesnek egy átlagos napon kell használnia... és az a nap hirtelen átlagon felülivé válik!
– Szóval – váltott témát hirtelen Slughorn – meg szeretnétek kapni ezt a csodálatos nyereményt? Rendben, lapozzatok a Bájitaltan Haladóknak tizedik oldalára. Még egy kicsivel több, mint egy óránk van, aminek elégnek kell lennie egy adag Élő Halál Esszencia elkészítésére. Tudom, hogy ez komplikáltabb mindegyiknél, amit korábban próbáltatok, és nem várok el tökéletes bájitalt senkitől. De az, aki a legjobban készíti el, megkapja a Felix Felicist. Indulás!
Kaparászás hallatszott, ahogy mindenki előkapta az üstöt, és hangos ütések, ahogy az emberek elkezdték a mérlegükre pakolni a súlyokat, de senki nem beszélt. Az összpontosítás majdnem tapintható volt a teremben. Harry látta, ahogy Malfoy megszállottan lapoz a könyvében, világosabb nem is lehetett volna, hogy magának akarja a Felix Felicist, ezzel együtt a tökéletes napot. Harry finoman elkezdte lapozni a könyvet, amit Slughorn adott kölcsön neki.
Bosszús volt, mert az előző tulajdonos összefirkálta az összes oldalt, még a margók is teljesen feketék voltak, akár a nyomtatott részek. Közelről nézve próbálta kibogozni az összetevőket (még ide is tett megjegyzéseket és húzott ki dolgokat). Harry elsietett a tárolószekrényhez, hogy megkeresse a szükséges hozzávalókat. Ahogy visszament az üstjéhez, látta, hogy Malfoy olyan gyorsan darabolta a macskagyökérfű-gyökereket, ahogy csak tudta.
Mindenki körül-körülnézett, hogy mások hol tartanak: ezért is volt nehéz titokban tartani a tevékenységet; és ez előny is és hátrány is volt egyben. Tíz percen belül az egész helyiség telis tele volt kékes gőzzel. Úgy tűnt, természetesen Hermione tart a legelőrébb. A bájitala már felvette az „egyenletes feketeribizli-színt”, amit a könyv a félúti szakasznak ír.
Befejezvén a gyökerek feldarabolását Harry ismét a könyve fölé hajolt. Igen zavaró volt a szöveget kibogarászni a macskakaparás alól, amelyet az előző tulajdonos alternatívaként írt a Sopophorous-babok felaprításáról szóló rész fölé.
Egy ezüst-tőr lapjával törd össze:
Jobban kiereszti a levét, mintha vágnád.
– Uram, ismerte Ön a nagyapámat, Abraxas Malfoyt? – Harry felnézett; Slughorn éppen a Mardekár asztala mellett haladt el.
– Igen – válaszolt Slughorn, anélkül hogy Malfoyra nézett volna. – Sajnálattal hallottam, hogy meghalt, bár valójában nem volt váratlan... Sárkányhimlő az ő korában...
És továbbindult. Harry vigyorogva hajolt vissza az üstje fölé. Tudta, hogy hasonló bánásmódban fog részesülni, mint Harry vagy Zabini, talán még előkelőbb kezelésben bízott, akár korábban Pitonnál elvárhatott. Úgy tűnt, hogy Malfoy a tehetségére bízta a Felix Felicis elnyerését. A Sopophorous-babok felaprítása nehéz feladatnak bizonyult. Harry Hermionéhoz fordult – Elkérhetem az ezüst tőrödet?
Türelmetlenül bólintott, le sem véve a szemét az üstjéről, amelyben a bájital még mindig sötétbíbor volt, pedig a könyv szerint már orgonaszínűnek kellett volna lennie.
Harry a tőr lapjával törte össze a babot. Megdöbbenésére azonnal annyi levet engedett, hogy azon csodálkozott, beleférhet-e abba annyi. Gyorsan az összest belekotorta az üstbe, és nagy meglepetésére a bájital abban a pillanatban pontosan olyan orgonaszínű lett, mint amit a könyv előírt.
Az előző tulajhoz fűzött érzései azonnal megváltoztak, most már a következő sort nézte utasítások után kutatva. A könyv szerint az óra járásával ellentétes irányban kell keverni, amíg a bájital tiszta vízszínűvé nem válik. Az előző tulajdonosa viszont kiegészítette azzal, hogy minden hetedik keverés után érdemes beiktatni egy óra járásával megegyező irányú keverést. Vajon a tulajdonosnak ezúttal is igaza van-e?
Harry elkezdte keverni az óra járásával ellentétesen, aztán visszatartotta a lélegzetét, és egyet ellentétes irányba is kevert egyet. A bájital azonnal halványrózsaszínű lett.
– Hogy csinálod? – csodálkozott Hermione, akinek vörös volt a feje és a haja egyre bozontosabb lett az üstből felszálló gázoktól, és a bájital még mindig bíborszínű volt.
– Keverj egyet ellentétesen...
– Nem, nem, a könyv szerint így kell – csattant fel. Harry folytatta, amit elkezdett... hét keverés az óra irányával ellentétesen, egy fordítva, szünet... megint hét úgy, egy így...
Az asztal másik oldalán Ron csendesen szitkozódott, mert a bájitala úgy nézett ki, mint a folyékony medvecukor. Harry körülnézett. Ahogy látta, még senkinek nem volt olyan halvány a folyadék, mint neki. Mámoros hangulat lepte el, amit még ebben a teremben soha nem érzett.
– És az időnek... vége! – kiáltott fel Slughorn – Kérem, fejezzétek be a keverést! – Slughorn lassan ment végig az asztalok között, mindenkinek belenézve az üstjébe. Nem szólt közben, de néha beleszagolt vagy belekevert az italokba. Végül elérte az asztalt, ahol Harry, Ron, Hermione és Ernie ült. Búsan mosolygott, amikor ránézett a kátrányszerű anyagra Ron üstjében. Elment Ernie tengerkék színű főzete mellett. Hermione főzeténél elismerően bólintott. Aztán meglátta Harryét és elképedt örömmel az arcán felkiáltott – Ez egyértelműen győztes! Kitűnő, kitűnő, Harry! Uramisten, egyértelműen az anyád tehetségét örökölted. Lilynek volt varázskeze Bájitaltanból! Tessék, tessék... a nyereményed. Egy üveg Felix Felicis, ahogy ígértem. Használd jóra! – Harry a belső zsebébe csúsztatta az aranyszínű folyadékot tartalmazó üvegcsét, az ideges Mardekárosokra nézve boldogság, Hermionéra nézve csalódottság érzése lepte el. Ron egyszerűen megdöbbent. – Hogy csináltad? – súgta Harrynek, ahogy kiértek az alagsorból.
– Biztos csak szerencsém volt – válaszolt Harry, mivel Malfoy még hallótávolságon belül volt.
Amikor letelepedtek a Griffendél ebédlőasztalánál, Harry elég biztonságosnak érezte a helyet, hogy elmondja nekik. Hermione arca egyre csak megkövült minden szóval, amit Harry mondott – Gondolom azt hiszed, csaltam – fejezte be Hermione arckifejezését látva.
– Hát nem teljesen a saját munkád volt, nem? – mondta hűvösen.
– Csak más utasítást követett, mint a mienk volt – mondta Ron – Akár katasztrófa is lehetett volna belőle, nem? Mégis bevállalta, és sikerült neki. – sóhajtott egyet – Slughorn nekem is adhatta volna azt a könyvet, de nem, én egy teljesen üreset kaptam. Úgy néz ki, az ötvenkettedik oldalt lehányták, de...
– Hé! – mondta egy Harry bal füléhez közeli hang, és megérezte ugyanazt a virágillatot, amit Slughorn termében is érzett. Körülnézett, és látta, hogy Ginny közeledett feléjük – Jól hallottam? Elfogadtál egy tanácsot, amit valaki beleírt egy könyvbe? – szólt dühösen és aggódva. Harry azonnal tudta, mire gondolt.
– Ez semmiség – mondta biztatóan, beszédét lehalkítva – Nem olyan, mint... tudod, Denem naplója. Ez csak egy régi tankönyv, amibe valaki belefirkált.
– De azt teszed, ami bele van írva?
– Én csak kipróbáltam néhány margóra írt tippet. Tényleg. Ginny, ezen nincs semmi furcsa... – Ginnynek igaza van! – mondta Hermione félbeszakítva Harryt – Le kell tesztelnünk, hogy van-e vele valami rendkívüli. Tudod, azok a furcsa tanácsok, de ki tudja?
– Hé! – kiáltott fel Harry, amint Hermione kivette a táskájából a Bájitaltan Haladóknak-ot, és felemelte a pálcáját – Specialis Revelio! – mondta Hermione, a könyvborítóra koppintva. Semmi nem történt. A könyv szimplán ott maradt az asztalon, ugyanolyan öregen, koszosan és viharverten, amilyen volt.
– Végeztél? – mondta Harry ingerülten – Vagy azt vártad, hogy csinál egy pár hátraszaltót?
– Minden rendben van vele – mondta Hermione, még mindig gyanakodva nézve a könyvre – úgy értem, úgy tűnik, ez egy... sima tankönyv.
– Rendben, akkor el is teszem – mondta Harry, felkapva az asztalról, de kicsúszott a kezéből és a földön landolt. Senki más nem nézett oda. Harry lehajolt, hogy felvegye, de látott valami írást a hátsó borítón, ugyanazzal a kézírással, mint a könyvben lévő tanácsok, amivel elnyerte a Felix Felicist, amit biztonságosan elrejtett a zoknijába az emeleten.
Ez a könyv a félvér herceg tulajdona.

Tizedik fejezet
Gaunt háza

A hét hátralévő részében Harry folytatta a Bájitaltan órákat a Félvér herceg instrukciói alapján olyan eredményesen, hogy a negyedik lecke után Slughorn csak arról tudott áradozni, hogy soha még ilyen tehetséges tanítványa nem volt. Sem Ron sem Hermione nem volt elragadtatva ettől. Bár Harry felajánlotta mind a kettőjüknek a könyvet, Ronnak nehezére esett kibogoznia a kézírást, és nem akarta Harryt arra kérni, hogy hangosan olvassa fel neki. Hermione ragaszkodott az eredeti hivatalos oktatási anyaghoz, de idővel egyre morcosabb lett, ahogy az így szerzett eredmények sokkal gyengébbek lettek, mint a Hercegé.
Harry azon töprengett ki lehet a Félvér herceg. A rengeteg házi feladat miatt, amit kaptak, Harry nem tudta rendesen elolvasni a Bájital-készítés haladóknak könyvet, de átlapozta és megállapította, hogy szinte minden lapon volt valami jegyzet a Hercegtől, és nem mindegyik vonatkozott a bájitalkészítésre. Némelyik utasítás úgy tűnt, mintha a Herceg maga talált volna ki varázsigéket.
– Lehet, hogy lány volt – mondta egy alkalommal ingerülten Hermione, mikor meghallotta Harry szavait ahogy Ronnal ezt beszélte meg az egyik nap a klubhelyiségben. – Lehetett volna akár egy lány is – ismételte meg, – a kézírása inkább egy lányéra hasonlít mintsem egy fiúéra.
– Félvér hercegnek hívták – mondta Harry. – Hány lány Herceget ismersz?
Hermione erre nem tudott válaszolni. Csak mogorván nézett, és odébb húzta az Átváltoztatástan alapjai című művet Rontól aki fejjel lefelé próbálta azt olvasni.
Harry az órájára nézett, és gyorsan bevágta a Bájital-készítés haladóknak kötetét a táskájába.
– Nyolc lesz öt perc múlva, el fogok késni Dumbledore-tól.
– Oh! – pillantott fel Hermione azonnal. – Sok szerencsét. Fen maradunk, meg akarjuk hallgatni, hogy mit tanít neked!
– Remélem minden rendben lesz, – mondta Ron, és nézték ahogy Harry kimászott a portrélyukon.
Harry elhagyatott folyosókon ment, amikor sietve el kellett bújnia egy szobor mögött. Professzor Trelawney tűnt fel egy sarok mögül magában motyogva, egy koszos kártyapaklit kevergetve és olvasgatva miközben sétált.
– Pikk kettes: összetűzés – motyogta miközben arrafelé ment, ahol Harry elrejtőzött. – Pikk hetes: rossz ómen. Pikk tízes: erőszak. Pikk bubi egy sötét fiatalember, aki bosszúságot okoz egy általa nem szeretett oktatónak.
Hirtelen megállt a Harryt rejtő szobor előtt.
– Nem, az nem lehet... – mondta bosszúsan, és Harry hallotta amint újrakeverte a lapokat, és ahogy távolodott Harry orrát megcsapta a felőle áradó sherry szaga. Harry megvárta, amíg biztos távolba ért, aztán újra nekiiramodott a folyosónak, amíg el nem érte a hetedik emeletet, ahol egy magányos vízköpő szobor állt a falnál.
– Sav-a-juj cukor, – mondta Harry és a vízköpő félreugrott, a háta mögött egy spirális mozgó kőlépcső tűnt fel. Harry rálépett és hagyta, hogy a lépcsők felvigyék ahhoz a bronzkopogtatóhoz, ami Dumbledore irodájának ajtaján lógott.
Harry kopogott.
– Gyere be! – hallatszott Dumbledore hangja.
– Jó estét uram – mondta Harry ahogy belépett az igazgató irodájába.
– Á jó estét Harry! Ülj le! – mondta Dumbledore mosolyogva. Remélem kellemesen telt az első heted az iskolában.
– Igen, köszönöm, uram – mondta Harry.
– Nagyon mozgalmas heted lehetett, ha már most összeszedtél egy büntetést!
– Hát – kezdte Harry ügyetlenül, de látta, hogy Dumbledore nem nézett rá szigorúan.
– Elrendeztem Piton professzorral, hogy a büntetésed jövő szombaton legyen.
– Rendben – monda Harry és lopva körülnézett, jobban izgatta a fantáziáját, hogy mit tervezett Dumbledore ma este, mint Piton büntetőfeladata. A kerek iroda ugyan úgy nézett ki, mint mindig. Mindenféle míves ezüst szerkentyűk pöfögtek, forogtak a faragott asztalon, és a falakon a régi igazgatók és igazgatónők portréi szundikáltak, Dumbledore pompás főnix madara, Fawkes, az ajtó mögötti ülőrúdjáról kíváncsian szemlélte Harryt.. Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha Dumbledore párbajgyakorlathoz készítette volna elő a szobát.
– Nos Harry – mondta Dumbledore kissé komoly hangon. – Bizonyára törted a fejed, hogy mit is terveztem a mai... jobb szó híján különórára.
– Igen uram.
– Úgy döntöttem elérkezett az idő, hogy megtudd mi sarkalta Lord Voldemortot tizenöt évvel ezelőtt arra, hogy megpróbáljon megölni téged. – mondta Dumbledore, majd elhallgatott.
– Azt mondta az előző év végén, hogy már elmondott nekem mindent, amit tudott – mondta Harry némi váddal a hangjában. – Uram. – tette hozzá.
– Így is tettem – mondta Dumbledore szelíden. – Elmondtam mindent, amit tudok. Innentől már nem a tényeken alapuló tudás, hanem a homályos emlékeken alapuló találgatás mocsaraiba tévedünk. Mostantól lehet, hogy én is akkorát tévedek, mint Humphrey Beltcher, mikor azt hitte, hogy itt az ideje a sajtos üstnek.
– Gondolja, hogy igaza van? – kérdezte Harry.
– Természetesen, mint láttad, én is követek el hibákat, mint minden ember. Tény, hogy megbocsátanak nekem holott tévedéseim nagyobbak, mint egy átlag emberé.
– Uram – kezdte Harry – a jóslatról akar mondani nekem valamit? Segíteni fog ez nekem... túlélni?
– Nagyon sok köze van a jóslathoz. – mondta Dumbledore olyan közönyös hangon, mintha Harry csak azt kérdezte volna, milyen idő lesz holnap – és remélem persze, hogy segít neked a túlélésben.
Dumbledore felállt és megkerülte az asztalt. Harry utána fordult, és nézte, ahogy a szekrényhez ment, majd lehajolt. Amikor Dumbledore felegyenesedett, egy kőből készült mosdótálhoz hasonlító, ismerős kőedényt tartott a kezében, aminek szélén számtalan minta futott körbe. Lerakta a Merengőt Harry elé.
– Aggódást vélek felfedezni az arcodon – mondta Dumbledore.
Harry valóban aggódva nézte a merengőt. Az előző tapasztalatai a Merengővel – ami eltárolta és felidézte a gondolatokat, emlékeket – ugyan tanulságosak voltak, de még így is kellemetlen emlék maradt. Mikor utoljára belenézett, akkor is sokkal több mindent látott, mint szeretett volna. De Dumbledore mosolygott. – Most együtt nézünk a Merengőbe.
– Hová megyünk uram?
– Bob Ogden emlékeibe utazunk – mondta Dumbledore, és elővett a zsebéből egy kristály edényt, amiben ezüstös elegy kavargott.
– Ki az a Bob Ogden?
– Ő a Varázshasználati Főosztályon dolgozott – mondat Dumbledore. – Nem sokkal ezelőtt halt meg, de előtte még sikerült rábeszélnem, hogy bízza rám ezeket az emlékeket. Elkísérjük őt egy szolgálati napján. Ha készen állsz, Harry...
Dumbledore-nak nehezére esett kihúzni a dugót az üvegcséből. A sérült keze merevnek tűnt és fájdalmai voltak.
– Segíthetek uram?
– Nem számít, Harry.
Dumbledore rámutatott az üvegre a pálcájával és a dugó kirepült belőle.
– Uram, hogy sérült meg a keze? – kérdezte újra Harry szánakozással vegyes hangon, miközben a megfeketedett ujjakat nézte.
– Nincs itt az ideje, hogy elmondjam. Még nem. Találkánk van Bob Ogdennel.
Dumbledore beleöntötte az üvegből az ezüstös folyadékot a Merengőbe, ahol az halvány fény közepette felörvénylett, majd szétterjedt és eltűnt.
– Csak utánad – intett a tál felé Dumbledore. Harry mély lélegzetet vett és beledugta az arcát a folyadékba. Úgy érezte, hogy az igazgatói iroda padlója kicsúszik a lába alól, és belezuhan egy örvénylő sötétségbe. Egyszer csak vakító fény támadt, majd a szemei előtt feltűnt Dumbledore alakja, amint leszállt mellé.
Egy magas girbegurba sövényekkel határolt tájon voltak egy nyári ég alatt. Az ég világoskék volt mint a nefelejcs. Tíz lábbal előttük egy alacsony, kövér ember állt, rendkívül vastag szemüveggel az orrán. Fából készült táblát olvasott az út bal oldalán. Harry tudta, hogy ez az ember lesz Ogden, hiszen Ő volt az egyetlen személy a környéken, és olyan mulatságos ruhaválasztékot hordott amilyenről a gyakorlatlan varázslók azt hiszik, hogy Mugliknak néznek ki. Ebben az esetben, egy frakk volt, rajta egy csíkos, egyrészes női fürdőruha Mielőtt Harry jobban meg tudta volna nézni, Ogden fürgén elindult az egyik úton. Dumbledore és Harry követték őt. Ahogy elhaladtak a tábla mellett, Harry két útjelző kart látott. Az egyiken ez volt olvasható: Great Hangleton 5 mérföld. Amerre Ogden ment, azon az állt: Little Hangleton 1 mérföld.
Sétáltak a kék ég alatt, miközben a frakk surrogott. Egy idő után az ösvény elkanyarodott és hirtelen meredek hegyekkel körülvett völgy tárult a szemük elé. Harry egy falut látott a völgyben. Tisztán látszott a templom és a temető. Ez kétség kívül Little Hangleton volt. A völgy túloldalán a hegyoldalban, egy nagy ház állt, bársonyos zöld gyeppel körülvéve.
Ogden sietősen megindult a lefelé vezető ösvényen. Dumbledore is megnyújtotta a lépteit és Harry sietve követte őt. Harry úgy gondolta, hogy Little Hangleton a céljuk, és nem értette miért kellett ilyen távolságból megközelíteni ezt az emléket. Nemsokára rájött azonban, hogy tévedett, és nem a faluba mennek. Az ösvény meredeken elkanyarodott jobbra, és még éppen látták, ahogy Ogden a frakkja eltűnik a sövény lévő résén át.
Dumbledore és Harry követték őt egy keskeny földúton, ami magasabb és gondozatlanabb sövények között haladt, mint amiket eddig láttak. Az út kanyargós volt, sziklákkal, és gödrökkel tarkítva, és egy fákkal körülvett sötét tisztás felé tartott. Az út elfogyott alóluk, Dumbledore és Harry megálltak Ogden háta mögött, aki elővette a pálcáját. A felhőtlen ég ellenére a fák sötét, hűvös árnyékot vetettek, Harry szemei előtt csak lassan bontakozott ki a homályból egy épület fákkal rejtett körvonala. Harrynek úgy tűnt, az épület nagyon szokatlan helyen van, a körülötte lévő fák megfosztották az összes természetes fénytől és a völgy látványától. Azon tűnődött, laknak e házban, mert falai mohosak voltak, és a tetőcserepek olyan nagy számban hiányoztak, hogy a szarufák kikandikáltak a lyukakon. Csalánok nőttek mindenfelé, amik egészen a vastag mocsokkal takart ablakokig értek. Amint arra a következtetésre jutott, hogy a ház lakatlan, az egyik ablak zörögve kinyílt és halvány gőz szivárgott ki rajta, mint mikor valaki főz.
Ogden csendesen előrelépett. Harry nagyon óvatosnak látta őt. Előreosont a fák árnyai alatt, majd megállt, és a bejárati ajtót bámulta, amire valaki egy halott kígyót szegezett.
Ahogy ott gondolkodott, susogó hang kíséretében egy rongyos ruhába öltözött alak ugrott le a legközelebbi fáról a lábai elé. Ogden olyan gyorsan ugrott hátra, hogy megbotlott hosszú frakkjában.
– Nem látunk szívesen...
Az előttük álló embernek vastag piszokkal bevont haja volt. Több foga is hiányzott, és kis sötét szemei egymástól független irányba néztek. Komikusan nézhetett ki, de most a hatás inkább ijesztő volt, és Harry nem csodálkozott rajta, hogy Ogden több lépést hátrált mielőtt beszélni kezdett.
– Öhm... Jó reggelt. A Mágiaügyi Minisztériumból jöttem...
– Nem látunk szívesen...
– Öhm... Sajnálom, de nem értem – mondta Ogden idegesen.
Harry úgy gondolta, Ogdennek elég lassú lehet a felfogása, hisz az idegen világosan kifejezte, hogy nem kívánja őt vendégül látni, s ennek pálcája hadonászásával és rövid pengéjű, véres késével is nyomatékot adott.
– Te érted, amit mond? – kérdezte Dumbledore halkan.
– Igen persze – mondta Harry értetlenül. – Ogden talán nem érti?
Ránézett az ajtóra rakott döglött kígyóra, és hirtelen rájött a megoldásra..
– Párszaszóul beszél?
– Nagyon jó – bólintott Dumbledore mosolyogva.
A rongyos ruhájú ember ekkor előrelépett, és átvette a másik kezébe a pálcát.
– Nos nézze – kezdte Ogden de ekkor egy hatalmas puffanás hallatszott, a következő pillanatban orrát szorongatva a földön feküdt, s ujjai közt zöldes, nyúlós folyadék szivárgott.
– Morfin – kiáltotta ekkor valaki.
Egy idősebb ember sietett ki a házból, és úgy bevágta maga mögött az ajtót, hogy az ajtón lévő kígyó össze-vissza himbálózott. Egy alacsonyabb férfi állt ott, rendkívül széles vállakkal és hosszú karokkal, fényes barna szemekkel, és rövid, bozontos hajjal. Ráncos arcával úgy nézett ki, mint egy erős, de öreg majom. Megállt a késes ember mellett, aki a földön fekvő Ogdenen kacarászott.
– A Minisztériumból jött? – kérdezte az idősebb ember lenézve Ogdenre.
– Így van – mondta Ogden dühtől vöröslő arccal. – És gondolom maga Mr. Gaunt?
– Igen, így van. – válaszolt Gaunt. – Ő talált arcon? – kérdezte.
– Igen ő! – csattant fel Ogden.
– Szólnia kellett volna az érkezéséről – mondta agresszívan Gaunt. – Ez magánterület, nem sétálhat be csak úgy, és nem várhatja el, hogy a fiam ne védje meg magát.
– Megvédeni magát? Mi ellen, ember? – kérdezte Ogden feltápászkodva.
– Mindenféle mugli betolakodótól – Ogden az orrára irányította a pálcáját, amiből még mindig sárgás genny folydogált, de az azonnal elállt.
– Befelé a házba! Ne vitázz – mondta Gaunt foghegyről odavetve Morfinnak.
Harry felismerte hogy megint párszaszóval beszéltek, pedig Ogden csak valami hátborzongató sziszegést hallhatott. Morfin úgy tűnt, nem ért egyet az apjával, de az olyan szigorú tekintettel nézett rá, hogy inkább meggondolta magát. Esetlen, himbálózó járással bemenet a házba, és ő is úgy vágta be maga mögött az ajtót, hogy az ajtón lévő kígyó ismét össze vissza himbálódzott.
– A fia miatt jöttem, Mr. Gaunt – kezdte Ogden az utolsó sárga gennyeket törölgetve a ruhájáról – Ő Morfinnak, ugye?
– Igen, ő Morfin – mondta az öregember közömbösen.
– Te aranyvérű vagy? – kérdezte hirtelen agresszívan.
– Sem ez, sem az – mondta Ogden hűvösen, és Harry egyre mélyülő tisztelettel nézte. Gaunt szemmel láthatóan másképp érzett.
Belehunyorgott Ogden arcába, és erős éllel a hangjában azt mondta – Ha jobban belegondolok láttam már a tiedhez hasonló orrokat a faluban..
– Ezt nem is kétlem, ha ilyen a fiad természete – mondta Ogden. – Talán folytathatnánk ezt a vitát bent? – kérdezte.
– Bent?
– Igen, bent Mr. Gaunt. Már elmondtam önnek, hogy én Morfin miatt vagyok itt. Küldtünk baglyot is.
– Én nem használok baglyokat. – mondta Gaunt. – Nem nyitom ki a leveleimet...
– Akkor miért reklamál, hogy nem kapja meg a látogatásunkra figyelmeztető levelet? – mondta csípősen Ogden. – Egy komoly törvényszegés ügyében járok, ami ma a kora reggeli órákban történt.
– Rendben, rendben! – kiabálta Gaunt. – Jöjjön be a nyamvadt házba, majd ott elintézzük.
A ház három szobából állhatott. Két ajtó vezetett ki a nappalinak és konyhának is használt szobából. Morfin egy piszkos karosszékben üldögélt a füstölgő tűz mellett, és egy élő viperát csavargatott vastag ujjai köré miközben párszaszóul énekelt neki:

Szissz, szissz kis kígyó,
Tekeredj a porban.
Legyél jó Morfinhoz,
Vagy az ajtón végzed, holtan.

Csörömpölő hang hallatszott az ablak melletti sarokból, és Harry rájött, hogy a szobában rajtuk kívül egy lány is van, rongyos szürke ruhában, szinte észrevehetetlenül beleolvadva a háta mögötti szintén piszkos, szürke falba. Egy szutykos fekete kályhán gőzölgő fazék mellett állt, körbevéve polcokkal, amin mindenféle koszos edények és serpenyők álltak. A haja szürke és fakó volt, arca sápadt és szomorú. Akárcsak testvére kancsal volt. Ránézett a két belépő emberre, és Harry rájött, hogy még soha nem látott ennyire lehangoló látványú embert.
– A lányom, Merope – mondta Gaunt kelletlenül mikor látta, hogy Ogden érdeklődve nézett a lány felé.
– Jó reggelt – köszönt Ogden.
A lány nem válaszolt, csak egy ijedt pillantást vetett az apjára, aztán elfordult és folytatta a ténykedését az edények között.
– Nos Mr. Gaunt – mondta Ogden, – vágjunk a közepébe. Tudomásunkra jutott, hogy a fia, Morfin, varázsolt tegnap este egy mugli előtt.
A sarokból csörömpölés hallatszott, ahogy Merope elejtette az egyik edényt.
– Szedd fel – kiáltott rá Gaunt – de ne úgy, mint egy mocskos ganajtúró mugli. Használd a pálcádat, ne koszold össze magad.
– Na de kérem Mr. Gaunt – szólt megbotránkozva Ogden, mire Merope aki már felszedte a fazekat, elpirult, és újra elejtette a fazekat. Remegő kézzel elővette a varázspálcáját a zsebéből, és rámutatott a fazékra. Sietősen elmotyogott egy alig hallható varázsigét, mire az edény felröppent egyenesen a szemközti falnak és ott két darabra tört. Morfin elkezdett kárörvendően röhögni.
– Javítsd meg te szerencsétlen – ordította Gaunt – Javítsd meg! – Merope megbotlott miközben át akart menni a szobán, és mielőtt felemelte volna pálcát, Ogden felemelte a sajátját, és határozottan kimondta a varázsigét – Reparo -. A fazék azonnal megjavította önmagát.
Gaunt egy pillanatra elhallgatott, aztán így gúnyolódott a lányával: – Szerencse hogy itt járt ez a kedves ember a Minisztériumból. Talán örökbe is fogad téged, lehet, hogy nem zavarják a koszos kviblik. – Anélkül, hogy bárkire ránézett volna, vagy megköszönte volna a segítséget, Merope felvette az edényt, remegő kézzel visszarakta a polcra, aztán hátát a falnak vetve megállt. Habár nyugodtnak nézett ki, legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében.
– Mr. Gaunt – kezdte újra Ogden, – mint mondtam a látogatásom oka...
– Már hallottam az előbb – vágott a szavába Gaunt. – Morfin adott egy kicsit neki, és akkor mi van?
– Morfin megszegte a varázslásról szóló törvényt – mondta Ogden szigorúan.
– Morfin megszegte a varázslásról szóló törvényt – utánozta éneklő pimasz hangon Gaunt Ogden hangját. Morfin újra gúnyosan röhögött. – Csak megleckéztetett egy muglit ez talán törvénytelen?
– Igen, attól tartok így van – mondta Ogden.
Elővett a zsebéből egy pergamentekercset és kitekerte.
– Mi áll benne? – kérdezte Gaunt felindultan.
– Ez egy idézés egy Minisztériumi kihallatásra..
– Idézés! Idézés? Kinek gondolja magát, hogy idézgeti az én fiamat akárhová?
– A Varázshasználati Főosztály vezetője – mondta Ogden.
– És te azt hiszi mi söpredék vagyunk – lépett előre kiabálva Gaunt, piszkos sárga ujját Ogden mellének szegezve. – Söpredék, akik ugrik első szóra, csak mert a Minisztérium hivatja őket? Tudja maga kivel beszél, maga koszos kis sárvérű, tudja?
– Véleményem szerint Mr. Gaunttal beszélek. – mondta óvatos hangon Ogden továbbra is kitartva.
– Ez az! – kiabált Gaunt. Harry egy pillanatig azt hitte, hogy Gaunt egy obszcén mozdulatot tesz, de akkor látta, hogy Ogdennek egy csúnya fekete köves gyűrűt mutat, amit a középső ujján hordott, és lengette Ogden szeme előtt. – Látja ezt? Látja ezt? Tudja honnan van? Évszázadok óta a családunk birtokában van, és mi aranyvérűek maradtunk ezen hosszú időn keresztül. Tudja mennyit ér ez a Peverell címerpajzs bevésve ebbe a kőbe?
– Halvány fogalmam sincs – mondta Ogden, az orra előtt egy centivel lengetett gyűrűre hunyorogva, – de ez részletkérdés amellett, amit a fiad elkövetett.
Gaunt felüvöltve a lánya felé szaladt. Harry egy pillanatra mintha azt látta volna, hogy Gaunt fojtogatja a lányt, de aztán meglátta, hogy csak egy a nyakában lévő aranyláncnál fogva húzza Ogden felé.
– Látja ezt? – Rázta az aranyláncon függő medált Ogden előtt, miközben Merope fulladozva kapkodta a levegőt.
– Látom, látom – sietett a válasszal Ogden.
– Mardekáré – ordította Gaunt. – Malazár Mardekáré! Mi vagyunk az utolsó élő leszármazottai és nekünk mer beszélni?
– Mr. Gaunt, a lánya! – mondta Ogden figyelmeztetően, de Gaunt ekkor már elengedte őt, és Merope elhátrált, miközben masszírozta a nyakát, és levegőért kapkodott.
– Na látja – mondta Gaunt diadalmasan – most bebizonyítottam hogy ez nem részletkérdés a vitában. Nem beszélhet velünk úgy, mintha csak piszok lennénk a cipőjén. Aranyvérű varázslók generációi, több, mint amit maga tudna felmutatni, kétségtelen.
Ezzel a padlóra köpött Ogden lába elé. Morfin megint csak röhögött. Merope a zűrzavarban az ablak mellé húzódott, arcát eltakarta a lehajtott fejéről előrehulló haja, és nem szólt egy szót sem.
– Mr. Gaunt – mondta Ogden makacsul, – attól félek, hogy az őseinek, sem az enyémeknek nincs köze ehhez az ügyhöz. Én Morfin miatt vagyok itt, Morfin és a mugli miatt akire az előző éjszaka rontást szórt. Az információnk szerint – pillantott le a pergamentekercsre – Morfin egy varázslatot hajtott végre, amitől a muglin fájdalmas csalánkiütések nőttek. – Morfin megint vihogott.
– Csend legyen – sziszegett rá Gaunt párszaszóul, és Morfin elhallgatott.
– És mi van ha így tett? – kérdezte kihívóan Gaunt Ogdentől. Gondolom megtisztította az arcát a ragálytól, és ráadásul még a memóriáját is módosította.
– És ezzel el lenne intézve, Mr. Gaunt? – kérdezte Ogden. – Ez egy indokolatlan támadás volt egy védtelen ember ellen.
– Á látom te egy mugli barát vagy – mosolygott gúnyosan Gaunt, és ismét a padlóra köpött.
– Ez a vita nem vezet sehova – mondta Ogden határozottan. – Én úgy veszem észre a fiad viselkedéséből, hogy nem érez bűntudatot a tettéért. – Lepillantott a tekercsre újra – Morfin egy kihallgatásra fog jönni szeptember tizennegyedikén, és válaszolni fog a Varázshasználati Főosztálynak a muglin okozott sérelmekért és fájdalmakért, Ugyanez a mug... – Ogden félbehagyta a mondatot, kintről lódobogás, csengettyűszó és nevetgélés hangja sodródott be a nyitott ablakon át.
A kanyargós út, ami a faluba vezetett, nagyon közel haladt el a házat rejtő csalitos mellett. Gaunt megdermedve hallgatózott és nagyra nyitott szemekkel figyelt.
– Morfin – sziszegett és éhes kifejezéssel az arcán a hangok irányába fordult. Merope felkapta a fejét. Harry úgy látta, hogy halottsápadtra vált.
– Istenem micsoda egy rút látvány – csengett egy lány hangja a nyitott ablakon át olyan hangosan, mintha csak közöttük állt volna.
– Nem tudná apád eltüntetni ezt a házat, Tom?
– Nem a miénk – hallatszott egy fiatalember hangja. – A völgy minden más része hozzánk tartozik, de ez a ház egy Gaunt nevű öreg csavargóé és a gyerekeié. A fia teljesen őrült. Biztos hallottál néhány pletykát is a faluban.
A lány felnevetett, és a lódobogás még közelebb ért. Morfin fel akart pattanni a székből, de az apja keményen rásziszegett – Maradj a seggeden!
– Tom – kérdezte a lány újra. – Jól látok, tényleg egy kígyó van a ház ajtajára szegezve?
– Istenem, jól bizony! – mondta egy férfi hang – Gondolom a fiú volt. Mondtam, hogy nincs ki mind a négy kereke. Ne nézz oda, menjünk, Cecilia kedvesem.
A lódobogás egyre távolabbról hallatszott, ahogy ellovagoltak.
– Kedvesem, – sziszegte Morfin párszaszóul a nővérére nézve. – Kedvesemnek hívta. Úgy látszik nem kellesz neki, Merope.
Merope úgy elsápadt, hogy Harry azt hitte, menten elájul.
– Mi van? – kérdezte Gaunt élesen párszaszóul, és a fiáról a lányára emelte a szemét. – Mit mondtál Morfin.
– Szerelmes a mugliba – mondta Morfin gonosz, kárörvendő arccal a nővérére bámulva, aki halálra rémültnek látszott. – Mindig bámulja a sövényen keresztül, ahányszor csak átmegy a kerten, és múlt éjszaka...
Merope könyörögve nézett Morfinra, de Ő könyörtelenül folytatta – kint lógott az ablakban, és úgy várta, hogy a mugli hazafelé lovagoljon.
– Az ablakból bámulta a muglit? – kérdezte Gaunt csendesen.
Mind a három Gaunt teljesen megfeledkezett Ogdenről, akinek elege lett a számára érthetetlen sziszegő, reszelő hangok kavalkádjából.
– Ez igaz? – kérdezte Gaunt fenyegető hangon és közelebb lépett a megrémült lányhoz. – A lányom, az aranyvérű utódja Malazár Mardekárnak, egy sárban fetrengő mocskos mugli után sóvárog?
Merope kétségbeesve rázta a fejét, és nekilapult a falnak, láthatóan képtelen volt megszólalni.. – De elkaptam őt, apám! – kacarászott Morfin. – Elkaptam őt mikor erre járt, és elrondítottam az egész testét kiütésekkel. így már nem volt olyan szép, igaz, Merope?
– Te undorító kis Kvibli, te vérednek árulója! – kiabált Gaunt elveszítve önuralmát, és a lánya nyaka köré fonta a kezét.
Harry és Ogden egyszerre kiáltották, hogy ne, és ugyanakkor Ogden elővette a pálcáját, és azt kiáltotta „Relaskio!”
Gauntot mintha egy kötéllel rántották volna hátra a lányától, átrepült egy széken, és a szoba másik felében landolt. Morfin egy dühös ordítással felugrott, a véres késsel az egyik kezében, a másikban a varázspálcával Ogden felé futott és válogatás nélkül szórta Ogden felé az átkokat.
Ogden az életéért futott. Dumbledore jelezte Harrynek, kövessék a menekülőt, és Harry engedelmeskedett, miközben Merope sikoltozása visszhangzott a fülében. Ogden nekilódult, felszaladt az ösvényen, kezével utat törve a bozóton át, és kiért a főcsapásra, ahol aztán nekiment egy barna lónak, amin egy jóképű, sötéthajú fiatalember ült. A fiatalember és a mellette egy szürke lovon ülő csinos nő harsányan nevetett azon, ahogy Ogden visszapattant a ló horpaszáról, és tetőtől talpig porosan, a frakkba gabalyodva, felszaladt az úton.
– Azt hiszem, mehetünk is Harry, – mondta Dumbledore, és a karjánál fogva elhúzta Harryt.
Egy pár pillanattal később mind a ketten átrepültek a kavargó sötétségen, és az alkonyi fénybe burkolózott igazgatói irodában találták magukat.
– Mi történt a lánnyal a villában? – kérdezte Harry azonnal, amint Dumbledore a pálcája pöccintésével világosságot varázsolt a lámpákba. – Merope... vagy valami hasonló volt a neve?
– Ó, ő életben maradt, – mondta Dumbledore ahogy kényelembe helyezte magát az íróasztala mögötti székben, és Harrynek is intett, hogy foglaljon helyet az asztal túloldalán. – Ogden dehoppanált a Minisztériumba, és negyedórával később már erősítéssel tért vissza. Morfin és az apja megpróbáltak ellenállni, de a túlerő legyőzte őket, elvitték őket a villából és a Wizengamot elítélte őket. Morfin, aki már máskor is követett el mugli elleni támadást, három évet kapott Azkabanban. Rowle, aki több minisztériumi alkalmazottat megsebesített, többek között Ogdent is, hat hónapot kapott.
– Rowle? – ismételte Harry csodálkozó hangon.
– Igen – mondta mosolyogva Dumbledore. – Látom, figyelsz.
– Az öreg férfi volt...?
– Voldemort nagyapja, igen, – mondta Dumbledore. – Rowle, és a fia Morfin, valamint a lánya Merope, egy igazi régi varázslócsalád utolsó leszármazottjai voltak, akik hogy megőrizzék a tiszta vérvonalat, nemzedékeken át a saját unokatestvéreikkel házasodtak össze. Hiányzott a párkapcsolatokból az érzelem, és a szeret, és a családi vagyont is elpazarolták már több nemzedékkel azelőtt, hogy Rowle megszületett. Mint azt láttad nem maradt rá semmi, csak a mocsok és a nyomor, társítva hatalmas arroganciával és büszkeséggel, no meg pár ereklyeként őrzött ékszer, amit még a lányánál és a fiánál is többre tartott.
– Tehát Merope – hajolt előre a székén Harry – szóval Merope volt... Voldemort anyja uram?
– Így van – mondta Dumbledore, – és úgy esett, hogy vethettünk egy futó pillantást Voldemort apjára is. Kíváncsi vagyok, hogy észrevetted-e?
– A mugli akit Morfin megtámadott? A férfi a lovon? – Nagyon jó, – mondta Dumbledore sugárzó mosollyal. Igen ő volt Tom Denem, a jóképű mugli, aki a Gaunt háznál lovagolt, és akit Merope Gaunt, titkon égő szenvedéllyel szeretett.
– És házasság lett belőle? – kérdezte Harry teljes hitetlenséggel a hangjában, hisz nehezen tudott elképzelni még két olyan embert, akik kevésbé illettek volna össze, mint Merope és Tom.
– Ne felejtsd el, – mondta Dumbledore, – hogy Merope végül is egy boszorkány volt. Valószínűleg amíg az apja otthon volt, az állandó rettegés elnyomta a varázslói képességeit, mint az talán neked is feltűnt. Amikor Rowle és Morfin biztonságos távolságba kerültek, Azkabanba, akkor tudott felszabadulni igazán, akkor tudott kiteljesedni a varázsereje, és tudta a kezébe ragadni élete irányítását, hogy elmenekülhessen abból a rémálomból, amit tizennyolc éven át az életének nevezhetett.
– Mit gondolsz, mivel tudta rávenni Merope Tom Denemet arra, hogy elfelejtse a mugli barátnőjét, és őt szeresse inkább?
– Esetleg az Imperius átok, – találgatott Harry – vagy szerelmi bájital.
– Nagyon jó, véleményem szerint szerelmi bájitalt használt, ez talán még némileg romantikusabb is volt, és valószínűleg nem esett nehezére, egy melegebb napon becsábítani Denemet egy pohár italra, mikor arra lovagolt. Mindenesetre néhány hónapon belül a hely, ahol jártunk, Little Hangleton egy óriási botránytól volt hangos. Képzelheted micsoda pletyka keletkezett belőle, mikor a gazdag földbirtokos fiú elköltözött messzire a trampli lánnyal, Meropéval.
– De a falusiak megrázkódtatása semmi volt ahhoz képest, amit Rowle érzett, mikor visszatért az Azkabanból, és a kötelességtudó lánya helyett, aki meleg étellel várja, csak újnyi port és egy levet talált a házban, amiben Merope leírta, hogy mit tett.
– Ettől az időtől kezdve tudomásom szerint, soha többé nem említette lánya nevét, arról sem beszélt, hogy egyáltalán lett volna lánya. Ez a megrázkódtatás hozzájárulhatott a korai halálához, de az is lehet, hogy egyszerűen soha nem tanulta meg, hogy ellássa magát. Az Azkaban nagyon meggyengítette Marvolót és már nem érte meg Morfin visszatérését a házba.
– És Merope? Ő is meghalt, nem? Voldemort nem egy árvaházban nőtt fel?
– Igen valóban. – mondta Dumbledore, – Arról, hogy mi történhetett, csak találgatni tudok, mert tények nem állnak rendelkezésemre. Azt tudjuk, hogy pár hónappal a házassága után Tom Denem visszatért Little Hangletonba a felesége nélkül, és ott is telepedett le. Szomszédok azt pletykálták, hogy becsapták, félrevezették őt. Biztos vagyok benne, hogy valami varázslat alatt volt korábban, ami alól felszabadult, de Tom nem merte ezekkel a szavakkal előadni, mert félt, hogy bolondnak tartják. Abból, amit hajlandó volt elmondani a falusiak úgy sejtették, hogy Merope gyermeket várt, és ezért kellett összeházasodniuk.
– De Merope tényleg várandós volt tőle...
– Igen, de csak egy évvel később, hogy összeházasodtak. Tom Denem még akkor elhagyta, mikor még csak terhes volt.
– Mi romlott el? – kérdezte Harry. – Miért nem működött tovább a szerelmi bájital?
– Hát ez újra csak találgatás, – mondta Dumbledore, – de Merope, aki őszintén szerette a férjét, már nem akarta varázslat által magánál tartani. Azt hiszem önszántából állt le a bájitallal. Talán meggyőzte magát, hogy ennyi idő elteltével a szerelme viszonzásra talált. Talán azt gondolta, hogy a baba miatt marad Denem. Hát szegény nagyon elszámította magát akármelyik lehetőségre is gondolt. Denem elhagyta őt, és eszébe sem jutott érdeklődni, hogy mi lett a fiával.
Miközben beszélgettek, odakint beköszöntött a tintafekete éjszaka, és az irodában égő lámpák fénye is erősebbnek tűnt az éjszakában.
– Úgy gondolom, mára ennyi elég lesz, Harry. – mondta Dumbledore egy-két pillanat elteltével.
– Rendben, uram – mondta Harry.
Felállt a székből, de megtorpant.
– Uram, gondolja, hogy fontos megismernem Voldemort múltját?
– Úgy gondolom, hogy nagyon fontos. – mondta Dumbledore.
– És ez.. a jóslattal áll kapcsolatban?
– Tulajdonképpen minden kapcsolatban áll a jóslattal.
– Értem, – mondta Harry kissé összezavarodva, de ugyanakkor megnyugodva is.
Már indult volna, mikor visszafordult és ezt kérdezte. – Uram elmondhatom Ronnak és Hermionénak azt amit ma öntől hallottam?
Dumbledore figyelmes pillantassál méregette őt, majd azt mondta. – Ám legyen, Weasley úr, és Granger kisasszony már bizonyította, hogy meg lehet bennük bízni. De felhívnám a figyelmed, hogy másnak ezt nem kellene megtudnia. Nem lenne szerencsés dolog, ha kitudódna, hogy mennyit tudok, vagy sejtek Voldemort titkai közül.
– Persze uram, nem mondom el senkinek csak Ronnak és Hermionénak. Jó éjt uram.
Elfordult és már majdnem az ajtónál járt, mikor az egyik csavartlábú asztalkán mindenféle finom mívű ezüst műszerek között megpillantott egy csúnya aranygyűrűt, egy nagy repedt fekete kővel a közepén.
– Uram, – mondta Harry a gyűrűt bámulva. – Ez a gyűrű...
– Igen? – kérdezte Dumbledore.
– Ön ezt viselte azon az éjszakán, mikor meglátogattuk Slughorn professzort?
– Nos, igen – ismerte el Dumbledore.
– Ez nem az a gyűrű, amit Rowle mutogatott Ogden-nek?
Dumbledore bólintott – De ez az.
– Honnan van? Megvolt önnek már régebben?
– Nem, valójában nem régen szereztem, akkor mikor a bácsikádtól és a nénikédtől jöttem.
– Akkor sérült meg a keze is, uram?
– Igen, körülbelül akkor, Harry.
Harry tétovázott, Dumbledore pedig mosolygott.
– Uram mennyire pontosan akkor?
– Túl késő van Harry! Majd máskor elmesélem. Jó éjszakát.
– Jó éjt uram.

Tizenegyedik fejezet
A segítőkész Hermione

Ahogy azt Hermione megjósolta, a hatodikosok lyukas órái nem boldog pihenéssel teltek, ahogy azt korábban Ron remélte, inkább arra kellett fordítani, hogy megpróbáljanak megbirkózni a nagy mennyiségű házi feladattal. Nem elég, hogy olyan sokat kellett tanulni, mintha minden nap vizsgára készültek volna, de ráadásul a tanórák is sokkal nagyobb összpontosítást igényeltek, mint korábban. Harry a felét sem értette annak, amit McGalagony Professzor mondott, még Hermionénak is meg kellett kérnie a tanárnőt, hogy ismételje meg az utasításokat. Elképesztő módon – bár Hermione egyre inkább neheztelt emiatt, – egyszerre Harry lett a legjobb Bájitaltanból, a Félvér Hercegnek köszönhetően.
A Kimondatlan varázsigéket már nem csak Sötét Varázslatok Kivédésén, hanem Bűbájtanon és Átváltoztatás-tanon is gyakorolták. A klubhelyiségben és az étkezések alkalmával Harry pillantása rendszeresen megakadt olyan évfolyamtársain, akik ellilult arcukkal úgy néztek ki, mintha túladagolták volna Fred és George „Nem-Tojsz” találmányát, de ő tudta, hogy valójában azon erőlködnek, hogy végrehajtsanak egy varázslatot anélkül, hogy megszólalnának. Felüdülés volt kicsit kiszabadulni az üvegházhoz, ahol gyógynövénytanból minden eddiginél veszélyesebb növényekkel kellett foglalkozniuk, de legalább most már szabad volt hangosan káromkodniuk, mikor az Indacus toxicus a hátuk mögül váratlanul rájuk támadt. A rájuk halmozott feladatok és a Kimondatlan varázsigék eszeveszett gyakorlása mellett Harry, Ron és Hermione ez idáig képtelen volt időt szakítani Hagrid meglátogatására. Hagrid az utóbbi időben nem jelent meg ebédkor, ami már magában is elég rossz jel volt, de ha néhanapján összefutottak vele akár a folyosón, akár a kertben, érdekes módon elmulasztotta észrevenni őket, mintha nem is hallotta volna köszöntésüket.
– Oda kell mennünk, hogy megmagyarázzuk. – jegyezte meg Hermione szombaton a reggelinél Hagrid üres székére pillantva.
– Ma délelőtt kviddics válogatásunk van – mondta Ron. – És gyakorolnunk kell a Vízgyűjtő bűbájt Flitwick-nek. És különben is, mit kellene megmagyarázni? Hogyan mondjuk el neki, hogy utáltuk a hülye óráit?!
– Nem utáltuk – tiltakozott Hermione.
– Beszélj a magad nevében. Én még nem felejtettem el a Durrfarkú Szurcsókat – mondta Ron sötéten. – Én mondom nektek, nagy mázlink volt, hogy megúsztuk. Te nem hallottad miket hordott össze a féleszű testvéréről... – Ha itt maradtunk volna, most taníthatnánk neki, hogy kell bekötni a cipőjét.
– Útálom, hogy nem tudunk beszélgetni vele – mondta Hermione idegesen.
– Kviddics után lemegyünk hozzá – nyugtatta meg Harry. Neki is hiányzott Hagrid, de egyetértett Ronnal abban, hogy az életük sokkal nyugalmasabb Gróp nélkül. – De a válogatás egész délelőtt eltarthat, rengetegen jelentkeztek. – Kissé feszélyezve érezte magát, ha arra gondolt, hogy szembesülnie kell az első megpróbáltatással kviddics kapitányként. – Nem értem honnan ez a hirtelen népszerűsége a csapatnak.
– Ugyan már Harry – csattant fel Hermione. – Ez nem a kviddicsnek szól, hanem neked. Sosem voltál még ilyen érdekes, és köztünk szólva soha nem voltál még ilyen közkedvelt a lányok között...
Ron félrenyelte a falatot, és fuldokolni kezdett. Hermione megvető pillantást vetett rá, és visszafordult Harryhez.
– Most már mindenki tudja, hogy igazat mondtál, ugye? Az egész Varázsló világ elismerni, hogy igazad volt Voldemort visszatérésével kapcsolatban, hogy tényleg megküzdöttél vele kétszer is az elmúlt két évben, és mindkét alkalommal megmenekültél. „Kiválasztottnak” neveznek... nos, tényleg nem érted miért vagy ilyen népszerű?
Harry hirtelen iszonyatosan melegnek érezte a nagytermet, pedig a mennyezet még mindig hideg, esős égboltot mutatott.
– Végigmentél egy csomó szörnyűségen, a Minisztérium zaklatott, megpróbáltak bolondnak és hazugnak beállítani. Akkor is kitartottál a történeted mellett, mikor az a szörnyű nőszemély arra kényszerített, hogy a saját véreddel vésd bele a kézfejedbe, hogy „Hazudni bűn”...
– Még mindig látni a nyomait annak, mikor a Minisztériumban az agyak fogva tartottak, nézd... – szólt közbe Ron, felhúzva talárjának ujját.
– És azt sem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy majdnem harminc centivel magasabb lettél a nyáron. – fejezte be Hermione, figyelmen kívül hagyva Ron közbekotyogását.
– Én is magas vagyok – vetett közbe Ron.
A reggeli postát hozó baglyok vizesen berepültek a nagyterembe, eláztatva az ott tartózkodó diákokat. Legtöbben a szokásosnál több levelet kaptak, aggódó szülők érdeklődtek a gyerekeik felől, egyúttal és biztosították őket arról, hogy otthon minden rendben van. Az iskolakezdés óta Harry egyetlen levelet sem kapott, az egyetlen állandó levelező partnere meghalt, s ugyan reménykedett, hogy Lupin ír majd néha-néha, de csalódnia kellett. Így nagyon meglepődött, mikor észrevette a hófehér Hedviget körözni a sok szürke és barna bagoly között. Egy nagy, szögletes csomaggal szállt le Harry elé. Következő pillanatban egy ugyanolyan csomag jelent meg Ron előtt, maga alá temetve a nagyon kicsi és rettenetesen elfáradt Pulipintyet.
– Na, – mondta Harry, miután kicsomagolta a küldeményt és megpillantotta a Bájital-készítés Haladóknak vadonatúj kiadását a Czikornyai és Patza Könyvesboltból.
– Nagyszerű – mondta Hermione örömmel. – Most végre visszaadhatod azt az összefirkált könyvet.
– Megőrültél? – kérdezte Harry. – Megtartom! Már ki is találtam, hogyan. Figyelj csak...!
Elővette táskájából a kopott Bájital-készítés Haladóknak könyvét, megérintette pálcájával, miközben azt mormolta: Diffindo! A borító levált. Megismételte ugyanezt az új könyvvel is (Hermione megbotránkozva nézte), megcserélte a két borítót, megérintette pálcájával, és azt mondta: Reparo!
S ott volt előtte a Herceg könyve, mintha teljesen új lett volna, az imént megérkezett szerzemény, pedig mint egy használt.
– Visszaadom Slughornnak az újat, nem reklamálhat, kilenc galleonba került.
Hermione mérgesnek és rosszallónak tűnt, vékony vonallá préselte ajkait. De egy harmadik bagoly érkezése elterelte figyelmét, ami pontosan előtte landolt az aznapi Reggeli Prófétával. Sietve kinyitotta, és szemeivel a címoldalt pásztázta.
– Meghalt valaki, akit ismerünk? – kérdezte Ron látszólag mellékesen. Minden alkalommal megkérdezte, mikor a lány kinyitotta az újságot.
– Nem, de voltak újabb dementor támadások. – mondta Hermione. – És egy letartóztatás.
– Nagyszerű, ki az? – kérdezte Harry, miközben Bellatrix Lestrange-re gondolt.
– Stan Shunpike – mondta a lány.
– Micsoda? – kérdezte Harry rémülten.
– „Stan Shunpike, a varázslók népszerű segélyjáratának, a Kóbor Grimbusznak kalauzát letartóztatták Halálfaló tevékenység gyanújával. Shunpike urat (21) tegnap, késő este, Clapham-i otthonában vették őrizetbe...”
– Stan Shunpike mint Halálfaló? – kérdezte Harry, amint eszébe villant a szeplős fiatalember, akivel három évvel ezelőtt találkozott. – Lehetetlen!
– Talán az Imperius-átok hatása alatt áll – vettette fel Ron. – Sose lehet tudni...
– Nem úgy tűnik. – válaszolt Hermione, aki még mindig olvasott. – Azt írják, a letartóztatás előtt hallották, amint a Halálfalók titkos terveiről beszél. – Hermione ijedt képpel nézett fel. – Ha az Imperius-átok alatt lett volna, akkor nemigazán beszélt volna a Halálfalók terveiről egy kocsmában, nem igaz?
– Úgy hangzik, mintha úgy akarta volna feltüntetni magát, hogy többet tud, mint valójában. – mondta Ron. – Nem ő volt az, aki azt mondta egy vélának, hogy ő lesz a Mágiaügyi Miniszter, hogy beszélgetést kezdeményezzen vele?
– Bizony, ő az – felelt Harry. – Nem tudom mit gondolnak, hogy komolyan veszik Stan-t.
– Talán csak úgy akarnak kinézni, mint akik teszik a dolgukat, dolgoznak. – Hermione elhúzta a szája szélét. – Az Emberek rémültek. Hallottátok, hogy a Patil testvéreket a szüleik haza akarják vitetni az iskolából? Eliose Midgen már hazament. Az apja jött érte tegnap este.
– Mi? – nézett Ron, szemeit Hermionéra meresztette. – Hiszen a Roxfort biztonságosabb, mint az otthonuk. Itt vannak az Aurorok, az a sok védekező bűbáj, és itt van Dumbledore.
– Nem hiszem, hogy olyan sokat lenne itt. – halkította le hangját Hermione, a tanári asztal középső széke felé pillantva. – Nem vettétek észre? Az ő széke majdnem ugyan olyan gyakran üres, mint Hagridé.
Harry és Ron odanéztek a tanári asztalhoz. Az igazgató széke valóban üres volt. Harrynek eszébe jutott, hogy egy hete, az utolsó különórája óta nem látta Dumbledore-t.
– Gondolom a Rend ügyeit intézi, azért hagyta el az iskolát. – folytatta halkan Hermione. – Nagyon komolynak látszik a helyzet.
Harry és Ron nem válaszoltak, de Harry tudta, hogy mindkettejüknek ugyanazon jár az eszük. Az elsőző nap történteken, amikor is Hannah Abbot-ot félrehívták Gyógynövénytanon, hogy közöljék vele, hogy az édesanyját holtan találták. Azóta nem látták a lányt.
Öt perccel később, mikor a Griffendél asztalától a kviddics pálya felé vették az irányt, elhaladtak Lavender Brown és Parvati Patil mellett. Harry arra gondolva, amit Hermione mondott, arról, hogy a Patil testvéreket szüleik haza akarják vinni, egyáltalán nem lepődött meg, hogy a két barátnő fejüket összedugva, lehangoltan sutyorgott. Ami viszont meglepte, hogy mikor Ron elhaladt mellettük, Parvati megbökte Lavendert, aki körbepillantott és szélesen rámosolygott Ronra. A fiú pislantott párat, majd bizonytalanul visszamosolygott. Ron ezután peckesen lépdelt tovább. Harry magába fojtotta nevetését, emlékezve, hogy Ron sem nevette ki, mikor Malfoy betörte az orrát, Hermione azonban ridegen, távolságtartóan sétált mellettük egészen a hideg, ködös sportpályáig, ahol még szerencsét sem kívánt Ronnak, szó nélkül indult helyet keresni magának.
Ahogy arra számítani lehetett, a válogatás nagyon elhúzódott. Úgy nézett ki, hogy a fél Griffendél ház eljött, az iskolai seprűket izgatottan szorongató elsőévesektől kezdve a vagányan föléjük tornyosuló hetedikesekig. Az utóbbiak között Harry azonnal felismerte a magas, dróthajú fiút, akivel a Roxfort Expresszen utazott.
– Találkoztunk a vonaton a jó öreg Slugi fülkéjében – mondta magabiztosan kilépve a tömegből, és megrázta Harry kezét. – Cormac McLaggen, fogó.
– Tavaly nem jelentkeztél, ugye? – kérdezte Harry, felmérve McLaggen széles vállát, és az jutott eszébe, hogy a fiú a legkisebb mozdulat megtétele nélkül is tudna védeni mindhárom kapu előtt egyszerre.
– Nem, tavaly a gyengélkedőn voltam, mikor a válogatás volt. – mondta McLaggen kicsit felvágósan. – Megettem fél kiló doxy tojást fogadásból.
– Hát igen, – mondta Harry, – Nos... volnál szíves ott várakozni... – mutatott a pálya szélére, arrafelé, ahol Hermione ült. McLaggen bosszúsnak tűnt, mintha megkülönböztetett elbánást várt volna, amiért mindketten a „jó öreg Slugi” kedvencei voltak. Harry úgy döntött, egy alapvető gyakorlattal fognak kezdeni, megkérte a jelentkezőket, hogy alkossanak tízfős csoportokat, és így tegyenek egy-egy kört seprűjükön a pálya körül. Ez kifejezetten jó ötletnek bizonyult. Az első tizes társaságot elsőévesek alkották, és nem is lehetett volna nyilvánvalóbb, hogy, hogy aligha repültek korábban. Csak egyetlen fiúcskának sikerült a levegőben maradni pár hosszabb másodpercig. Ezen önmaga is annyira meglepődött, hogy majdnem beleütközött a kaput tartó oszlopba.
A második csoport magába foglalta a tíz legszeleburdibb lányt, akivel Harry valaha is találkozott. Valahányszor belefújt a sípjába, a lányok vihorászva és egymást szorongatva próbáltak megkapaszkodni, nehogy leessenek. Mikor Harry mondta nekik, hogy hagyják el a pályát, azt meglehetősen vidáman tették, leültek a lelátóra, hogy másokat nyaggassanak tovább.
A harmadik csoport tagjai összeütköztek és egymás hegyén-hátán kötöttek ki. A negyedik csoport nagy részénél nem volt seprű. Az ötödik csoport Hugrabugosokból állt.
– Ha van még itt valaki, aki nem Griffendéles – mennydörögte Harry, mikor kezdett ideges lenni – az most menjen el, legyen szíves!
Egy kis szünet után prüszkölve nevető Hollóhátasok kisebb csoportja szaladt le a pályáról.
Két óra elteltével, megannyi reklamálás és dühroham, egy összetört Kométa Kettő-Hatvanas és néhány kitört fog után Harry talált magának három hajtót. Katie Bell a válogatáson nyújtott kiváló teljesítményével került vissza a csapatba; egy új tag, Damelza Robins, aki különösen jó volt a gurkók kikerülésében, és Ginny Weasley, aki mindenkit lerepülve tizenhét alkalommal talált be a kapuba. Harry nagyon meg volt elégedve a választásával, ugyanakkor rekedtre kiabálta magát az elégedetlenkedőkkel, és most kezdhette újra az egész harcot a visszautasított terelőkkel.
– Ez a végső döntésem. És ha most nem tűntök el az őrzők útjából, rontást küldök rátok – ordította.
Igaz, terelők nyomába sem értek Frednek és George-nak, Harry azért elégedett volt velük: Jimmy Peaks, egy alacsony, széles vállú harmadikos fiú, akinek egy elvadult gurkót sikerült úgy megütnie, hogy Harry tarkóját eltalálva egy tojás nagyságú púpot növesztett rá, és Ritchie Coote, aki elég gyengének látszott, de jól tudott célozni. Az Csatlakoztak Katie, Demelza és Ginny kis csapatához, hogy együtt nézzék az utolsó tag szereplését.
Harry kifejezetten a végére hagyta az őrző kiválasztását, remélve, hogy az üresedő lelátó, és az, hogy nem nehezedik már rá a többi játékos kiválasztásának terhe, megkönnyíti majd a dolgát. Sajnos most már nem csak a visszautasított játékosok ültek a pálya szélén, figyelve a fejleményeket, hanem a reggelijüket befejező diákok is csatlakoztak, így a tömeg nagyobb volt, mint valaha. Ahogy az őrzőjelöltek felrepültek a kapuk elé, a közönség fele ordítani, a másik fele gúnyosan fütyülni kezdett. Harry Ronra pillantott, akinek mindig is lámpalázas volt. Harry reménykedett benne, hogy az előző év végi döntő megnyerése kikúrálta belőle ezt, de barátját szemmel láthatóan a rosszullét kerülgette, arca halványzöld színt öntött.
Az első öt jelentkező közül egyik sem védett kettőnél többet. Harry csalódottan vette tudomásul, hogy Cormac McLaggen négy büntetőt kivédett az ötből, bár az utolsót teljesen rossz irányba lőtte. A tömeg nevetett és fújolt, ő pedig fogát csikorgatva ült vissza a földre.
Ront az ájulás kerülgette, mikor felült a Jólsep-R11-esére.
– Sok szerencsét! – kiáltotta egy hang a lelátóról. Harry lenézett, azt várta, hogy Hermione az, de Lavender kiabált. Harry legszívesebben kezébe temette volna arcát, ahogy azt Lavender tette egy perccel később, de ezt kapitányként nem találta méltó viselkedésnek, így visszafordult Ron felé, hogy figyelje Ron szereplését.
De nem kellet aggódnia: Ron kivédte az elsőt, a másodikat, a harmadikat, a negyediket, az ötödiket zsinórban. Harryt majd szétvetette a boldogság, és nagyon nehéz volt palástolnia az ünneplő tömeg előtt ezt. Odafordult McLaggenhez, hogy megmondja neki, Ron van bent a csapatban. Hirtelen McLaggen dühtől vörös arcát ott látta sajátjától pár centiméterre. Harry hátrahőkölt.
– A húga nem is próbálta beütni. – Mondta McLaggen fenyegetően. Egy ér a halántékán ugyanúgy lüktetett, ahogy Vernon bácsinak szokott. – Az övét simán lehetett védeni.
– Butaság – mondta Harry hidegen. – Az volt az, amelyiket majdnem kihagyta.
McLaggen közelebb lépett Harryhez, ő azonban nem lépett hátra.
– Adj egy másik lehetőséget!
– Nem! – felelt Harry. – Megvolt a lehetőséged. Négyet védtél. Ron ötöt. Ron az őrző. Becsületes verseny volt. Most pedig állj félre az utamból!
Harry egy pillanatig azt hitte, McLaggen megüti, de megelégedett egy megvető pillantással, majd fenyegető morgással elviharzott.
Harry a boldogan ünneplő új kviddics csapat felé fordult.
– Szép munka! – kiáltotta nekik. – Nagyszerűen dolgoztatok!
– Ragyogó voltál, Ron!
Hermione szaladt feléjük a lelátótól; Harry látta, amint Lavender Parvatiba, karolva elhagyja a pályát, meglehetősen morcos ábrázattal. Ron rendkívül elégedettnek érezte magát, még magasabbnak tűnt, mint máskor, ahogy a csapatra és Hermionéra mosolygott.
Miután megbeszélték az első közös edzés időpontját – jövő csütörtök –, Harry, Rom és Hermione elbúcsúztak a többiektől, és Hagrid kunyhója felé indultak. Elállt az eső és a Nap sugarai próbálták áttörni a vastag felhőréteget. Harry gyomra korgott az éhségtől, remélte, hogy Hagrid tartogat számukra valami harapnivalót.
– Azt hittem elrontom a negyedik büntetőt. – Csevegett Ron vidáman. – Demelza nagyon becsapósat ütött, láttátok, alácsavarta kicsit...
– Igen, igen, csodálatos voltál – mondta Hermione ragyogó arccal.
– Mindenesetre jobb voltam, mint az a McLaggen – mondta Ron elégedett hangon. – Láttátok, hogy ellenkező irányba ment az utolsónál? Mintha Konfúziós-átok hatása alatt lett volna...
Harry meglepetésére Hermione elvörösödött a szavak hallatán, de Ron nem vette észre; túlságosan el volt azzal foglalva, hogy minden egyes kivédett büntetőt részletesen kielemezzen.
Csikócsőr, a hatalmas szürke hippogriff Hagrid kunyhója mellé volt kikötve. Mikor észrevette őket, csattintott borotvaéles csőrével, és óriási fejét a három jó barát felé fordította.
– Te jó ég! – suttogta idegesen Hermione. – Azért még mindig elég félelmetesnek tűnik, nem?
– Hagyd már abba, repültél is rajta, ha jól emlékszem – szólt rá Ron.
Harry közelebb lépett a hippogriffhez, mélyen meghajolt és Csikócsőr szemébe nézett, vigyázva arra, nehogy megtörje a szemkontaktust. Pár másodperccel később a hippogriff is meghajolt.
– Mi újság? – kérdezte tőle halkan Harry, és megsimította az állat tollas fejét. – Neked is hiányzik? Azért jó itt neked Hagridnál, nem?
– Jajj – kiáltotta egy hang.
Hagrid közeledett nagy lépésekkel a ház mögül. Virágos kötény volt rajta és egy krumpliszsákot cipelt. Agyar, Hagrid óriási vadászkutyája szorosan mellette jött. Hirtelen vakkantott egyet és előreugrott.
– Tünny el onnan! Maj' jó' megcsíp...ohh. Tik vagytok.
Agyar Hermionéra és Ronra vetette magát, hogy felváltva nyalogassa a fülüket. Hagrid megállt egy pillanatra, rájuk meredt, majd berobogott a kunyhójába, és becsapta maga mögött az ajtót.
– Ohh.. – mondta Hermione döbbenten.
– Ne aggódj! – mondta Harry morcosan. Odament az ajtó elé és hangosan bekopogott. – Hagrid! Nyisd ki az ajtót! Beszélni szeretnénk veled!
Nem jött válasz.
– Ha nem nyitod ki az ajtót, akkor majd mi megtesszük. – kiáltotta, miközben előhúzta a pálcáját.
– Harry! – méltatlankodott Hermione. – Ezt te sem gondolhatod komolyan...
– De igen! – válaszolt. – Álljatok arrébb!
De mielőtt bármi mást mondhatott volna, kinyílt az ajtó – ahogy azt Harry előre sejtette –, villámokat szóró tekintettel ott állt Hagrid az ajtóban és virágmintás köténye ellenére kifejezetten ijesztőnek tűnt.
– Én egy tanár vagyok! – ordított rá Harryre. – Egy tanár, Potter! Hogy merészelsz azza' fenyegetni, hogy betöröd a zajtóm?
– Bocsánatot kérek, Tanár Úr! – mondta Harry kihangsúlyozva a mondta végét, pálcáját elrakva talárjának zsebébe. Hagrid meghökkenve kérdezte:
– Mióta hívsz engem Tanár Úrnak?
– És te mióta hívsz engem Potternek?
– Nagyon rafinált – mordult fel Hagrid. Nagyon vicces. Má' megin' túljártatok az eszemen, mi? Rendben, gyertek be ti hálátlan kis...
Hátralépett, hogy beengedje őket, miközben érthetetlenül dörmögött a bajusza alatt. Hermione ijedt ábrázattal surrant be Harry mögött.
– Nos? – kérdezte Hagrid morogva, ahogy Harry, Ron és Hermione letelepedtek a hatalmas asztal mellé. Agyar rögtön Harry ölébe hajtotta fejét, összenyálazva talárját. – Mi van? Csak nem sajnátatok? Aszittétek magányos vagyok, vagy mi?
– Nem! – felelte gyorsan Harry. – Látni akartunk.
– Hiányoztál nekünk. – mondta Hermione félénk hangon.
– Hiányoztam, ha? – prüszkölte Hagrid. – Ja, persze!
Morgolódva odacammogott gigantikus méretű teafőzőjéhez. Előbányászott három, kisebb vödör méretű bögrét, megtöltötte vöröses-barna teával, és egy tányér saját készítésű teasüteménnyel eléjük tette. Harry olyan éhes volt, rögtön elvett belőle.
– Hagrid – kezdte Hermione bátortalanul, amikor Hagrid elfoglalta helyét az asztalnál, és olyan vadul fogott bele a krumpli pucolásba, mintha szerencsétlen burgonyák valami rosszat tettek volna ellene. – Mi tényleg szerettük volna idén is felvenni a legendás lények gondozását...
Hagrid újra felmordult, Harrynek inkább úgy tűnt, mintha kísértet szállta volta meg a krumplikat, így magában hálát adott, hogy nem kell vacsorára maradniuk.
– Komolyan, Hagrid! – folytatta Hermione. – De egyszerűen nem fér bele az órarendünkbe.
– Ja, persze! – ismételte meg Hagrid.
Furcsa, cuppogó hangra lettek figyelmesek. Hermione egy aprót sikított, Ron felugrott és a lehető legtávolabbra menekült a sarokban álló hordótól, amire csak most figyeltek fel. Tele volt nyálkás, fehér lárváknak tűnő, vonagló csúszómászókkal.
– Mik ezek, Hagrid? – kérdezte Harry, érdeklődéssel próbálta palástolni undorát, de a teasüteményhez már nem volt gyomra, inkább letett.
– Óriáshernyók – válaszolt Hagrid.
– És mik lesznek, ha megnőnek? – érdeklődött nyugtalanul Ron.
– Nem lesznek semmik se' – felelte – Aragognak szereztem őket. Kő neki a zennivaló...
És minden előjel nélkül sírva fakadt.
– Hagrid – kiáltott fel Hermione, és a csúszómászókkal teli hordót nagy ívben elkerülve Hagridhoz sietett, és átölelte rázkódó vállát. – Mi a baj?
– Az, hogy...ő... – Hagrid nyelt egy nagyot, és kötényével letörölte patakokban folyó könnyeit – Aragog... asziszem haldoklik. A nyáron megbetegedett és nem gyógyul. Nem is 'tom, hogy micsinálok, hogyha... hogyha... Olyan régóta vagyunk má' együtt...
Hermione nem tudott megszólalni, csak gyengéden ütögette Hagrid vállát. Harry hasonló szorítást érzett a torkában. Hiszen tudták, hogy milyen Hagrid: játék mackóval ajándékozott meg a gonosz sárkányfiókát, látták, ahogy a hatalmas fullánkkal rendelkező óriás skorpióknak dúdolt gyengéden, megpróbált érveléssel közeledni a brutális óriás féltestvéréhez, de ő volt a legérthetetlenebb az összes imádott szörnyűséges lény közül: a gigantikus beszélő pók, Aragog, aki a Tiltott Rengetegben élt, és akitől négy évvel ezelőtt Ronnal csak a szerencséjüknek köszönhetően tudtak élve elmenekülni.
– Van valami, bármi, amiben tudunk segíteni? – kérdezte Hermione, nem véve tudomást a fejét rázó Ron rémült ábrázatáról.
– Nem hiszem, Hermione – mondta Hagrid elfúló hangon. Próbálta visszatartani könnyeit. – Tudod, most, hogy...hogy Aragog beteg... a törzs tagjai kezdenek furcsán viselkedni... kicsit türelmetlenek...
– Igen, azt hiszem, láttuk ezt az arcukat már... – jegyezte meg Ron alig hallhatóan.
– Nem hinném, hogy rajtam kívül bárki másnak biztonságos lenne a család közelébe menni. – fejezte be Hagrid, miközben hangosan kifújta orrát kötényébe. – De kösz a zajánlatot Hermione, nagyon sokat jelent nekem.
Ezután kicsit nyugodtabb légkörben folyt a társalgás, bár sem Harry, sem Ron nem mutatott hajlandóságot, hogy óriás pókokat etessen nyálkás kukacokkal, Hagrid mégis úgy vette, hogy megtennék, ha kérné őket, és ettől kezdve újra úgy viselkedett, mint régen.
– Végig tuttam ám, hogy nem képtelenség lenne időt szorítani a zóráimra a mostani órarendetekkel – szólt Hagrid nyersen. – Mongyuk ha használtátok vóna a zidőnyerőt...
– Nem tudtuk volna. – mondta Hermione. – Nyáron a minisztérium egész Időnyerő készletét összetörtük. Benne volt a Reggeli Prófétában.
– Nos akko' – köszörülte meg torkát Hagrid, – Nincs rá esély... Sajnálom, hogy...tuggyátok én csak... én csak aggóttam Aragog miatt, és... arra gondótam, hogy ha Suette-Pollts Professzor tanítana benneteket...
Erre mind a hármak kategorikusan minden kétséget kizáróan kijelentették, hogy Suette-Pollts, aki párszor helyettesített Hagrid óráin, szánalmas tanár, és ennek eredményeként a vadőr megnyugodott, és naplementekor egész vidáman búcsúzott tőlük.
Mikor az ajtó becsukódott mögöttük és az elhagyatott, sötét udvaron siettek keresztül, Harry megszólalt: – Éhen halok! – Már bánta, hogy otthagyta Hagrid süteményét, mikor egy reccsenő hangot hallott a hátsó fogai tájékán. – És ma még Pitonhoz is kell mennem büntetésre. Nincs túl sok időm enni.
Ahogy a nagyterem bejáratához értek, kiszúrták Cormac McLaggent, amint próbál bemenni az ajtón, ami csak másodjára sikerült neki. Elsőre nekiment az ajtófélfának. Ron kárörvendően kuncogott, majd nagy léptekkel követte. Harry elkapta Hermione karját és visszahúzta.
– Mi az? – kérdezte Hermione védékezően.
– Ha engem kérdezel – kezdte halkan Harry – McLaggen tényleg úgy nézett ki ma reggel, mint aki a Konfúziós-átok hatása alatt áll... És pont ott állt előtted...
Hermione elpirult.
– Jól van, rendben. Én voltam – suttogta. – De hallanod kellett volna, hogy miket hordott össze Ginnyről és Ronról. Különben is, nagyon lobbanékony – láttad hogy reagált, mikor nem őt választottad – nem hiszem, hogy szükséged lenne ilyen emberre a csapatban.
– Nem – mondta Harry. – Azt hiszem, igazad van. De nem volt ez csalás, Hermione? Úgy értem te prefektus vagy...
– Óh, fogd be a szád! – csattant fel, miközben Harry vigyorgott.
– Mit csináltok? – kérdezte Ron gyanakvóan, mikor ismét feltűnt a nagyterem bejáratánál.
– Semmit – felelték egyszerre, és Ron után siettek. A sült marhahús illatát érezve belemart az éhség Harry gyomrába, de alig tettek pár lépést a Griffendél asztala felé, mikor Slughorn Professzor állta el az útjukat.
– Harry, Harry, reméltem, hogy összefutunk. – dörrent rájuk barátságosan, bajuszát pödörgetve, hatalmas pocakját kidüllesztve. – Reméltem, hogy elérlek vacsora előtt. Mit szólnál a marha helyett egy finom vacsorához a szobámban? Csapunk egy kis bulit a jövő reménységeivel. Megbeszéltem McLagennel, és Zabini-vel, az elbűvölő Melinda Bobbin is jön – nem tudom ismered-e őt, a családjának a tulajdonában van egy említésre méltó gyógyszertár hálózat – és természetesen mély megtiszteltetésnek venném, ha Granger Kisasszony is velünk tartana.
Slughorn apró meghajlással adott nyomatékot tiszteletének Hermione felé, miután befejezte mondandóját. Úgy tett, mintha Ron ott sem lenne, egy pillantást sem vetett rá.
– Nem tudok jönni, Professzor – válaszolt egyből Harry. – Büntetőmunkára kell mennem Piton Professzorhoz.
– Ejnye, Harry, – Slughorn arca mulatságosan megnyúlt. – Ejnye, ejnye! Számítottam rád, Harry. Nos, úgy látszik beszélnem kell Perselus-szal, meg el magyaráznom neki a helyzetet. Biztos vagyok benne, hogy rá tudom beszélni, tegye át máskorra azt a büntetést. – Azzal kisietett a teremből.
– Semmi esélye Pitonnál – mondta Harry, mikor Slughorn hallótávolságon kívülre került. – Ez a büntetés egyszer már el lett halasztva. Piton Dumbledore-nak megtette ezt a szívességet, de másnak nem fogja.
– Bárcsak tudnál jönni, nem akarok egyedül menni – mondta Hermione vágyakozva. Harry tudta, hogy McLaggenre gondol.
– Nem hinném, hogy egyedül leszel, biztos Ginnyt is meghívta – csattant Ron hangja, akin látszott, milyen rosszul esett neki, hogy Slughorn észre se vette.
Vacsora után visszaindultak a Griffendél toronyba. A Klubhelyiség nagyon zsúfolt volt, mivel a többség már végzett a vacsorával, de sikerült egy üres asztalt találniuk. Ron, aki a Slughornos jelenet óta elég rossz hangulatban volt, karba tette a kezét és homlokát ráncolva a mennyezetet bámulta. Hermione felvette az Esti Prófétát, amit valaki otthagyott a széken.
– Van valami friss hír?_ – kérdezte Harry.
– Nem igazán – Hermione kinyitotta az újságot és belelapozott. – Ohh Ron, nézd csak, az apukról írnak – ne aggódj, jól van. – tette hozzá gyorsan Ron ijedt arcát látva. – Csak azt írják, hogy házkutatást tartottak Malfoyéknál. „A Halálfaló házánál tett második szemle nem hozott semmi új eredményt. A Hamis Védekező Varázslatok és Objektumok Felkutatása és Elkobozása osztályon dolgozó Arthur Weasley azt nyilatkozta, hogy a házkutatást egy bizalmas információ alapján hajtották végre.”
– Igen, az enyém alapján. – Mondta Harry. – A pályaudvaron mondtam meséltem neki Malfoy akciójáról, hogy valamit meg akart javíttatni Borginnál. Hát ha nem találták meg a házuknál, akkor biztos behozta a Roxfortba magával.
– De hát hogy tudta volna behozni? – kérdezte Hermione meglepődött arccal. – Hisz mindenkit átkutattak, mikor megérkeztünk.
– Valóban? – vágott vissza Harry. – Engem ugyan nem.
– Ohh tényleg, téged nem kutattak át, mert késve érkeztél. Frics a bejáratnál mindenkit átvizsgált Subrosa-szenzorral. Biztosan megtalálta volna a Sötét tárgyakat. Emlékszem, Craktól elkobzott egy zsugorított fejet. Szóval Malfoy biztosan nem tudott behozni a Roxfortba veszélyes tárgyat.
Harry elfordult, és egy pillanatig nem figyelt Hermionéra, szeme megpihent az Arnoldnak keresztelt Pygmy-Puffal játszó Ginnyn.
– Akkor valaki utána küldte bagolypostával – terelte vissza gondolatait. – Az anyja, vagy valakije.
– Minden baglyot ellenőriznek. Frics mondta, miközben mindent átkutatott a szenzorral, amihez csak hozzáfért.
Harry úgy érezte, kifogyott az elfogadható ötletekből. Semmilyen lehetséges mód nem jutott eszébe arra, hogy Malfoy bármilyen veszélyes tárgyat be tudna csempészni az iskolába. Reménykedve Ronra pillantott, de ő karba tett kézzel bámulta Lavender Brownt.
– Van valami ötleted, hogy Malfoy miként...?
– Ohh hagyd már ezt a témát – szólt Ron.
– Na ide figyelt! Nem az én hogy Slughorn minket meghívott arra a hülye bulira. Egyikőnk sem akart menni, tudhatnád. – mondta Harry idegesen.
– Nos... mivel engem nem hívtak semmiféle bulira – állt fel Ron, – azt hiszem én megyek és lefekszem.
Elindult a fiuk hálóterme felé, faképnél hagyva az utána bámuló Harryt és Hermionét.
– Harry! – jött oda hozzájuk az hajtó, Demelza Robins. – Van egy üzenetem a számodra.
– Slughorn Professzortól? – kérdezte Harry reménykedve.
– Nem, Piton Professzor küldte – válaszolta Demelza. Harryt elöntötte a csalódottság. – Azt üzeni ma este fél kilenckor vár az irodájában, hogy letöltsd a büntetésed...és...nem érdekli, hogy hány partira vagy meghívva. Azt is át kell adnom, hogy rothadó futóférgeket kell kiválogatni a jók közül, amiket bájital készítésnél fognak felhasználni, és azt is üzeni, hogy nem muszáj védőkesztyűt vinned magaddal.
– Isteni – mondta zordan Harry. – Köszi szépen, Demelza.

Tizenkettedik fejezet
Ezüst és opál

Merre volt Dumbledore, és mit csinált?
Harry csak kétszer látta az igazgatót a következő néhány hétben. Csak ritkán jelent meg az étkezéseknél, és Harry biztos volt benne, hogy Hermionénak igaza van, miszerint néha napokra is elmegy az iskolából. Vajon megfeledkezett azokról az órákról, amiket Harrynek kellene tartania? Dumbledore azt mondta neki, hogy az órák valamiképp a próféciához fognak kötődni; Harry kényelmesen, támogatva érezte magát, most már azonban egy kicsit elhagyottan is.
Október közepére írták ki az első Roxmortsos kirándulást. Harry elgondolkodott, hogy vajon meg szabadna-e engedni ezeket a kirándulásokat, figyelembe véve az iskola körül egyre szigorodó előírásokat, ettől függetlenül örült, hogy tudta, lemehetnek; mindig jó érzés volt néhány órára elhagyni a birtokot.
Harry korán ébredt a kirándulás reggelén, ami viharos napnak ígérkezett, a reggeliig hátralévő időt a Haladó Bájitalkészítés könyvének olvasásával töltötte. Általában nem a tankönyveit szokta az ágyban fekve olvasni; ez a viselkedés, ahogyan azt Ron nagyon jól mondta, mindenki esetében illetlenség volt, kivéve persze Hermionét, aki ebből a szempontból egyszerűen csak furcsa volt. Harry azonban úgy érezte, hogy a Félvér Herceg példányát nem igazán lehet a tankönyv kategóriába sorolni. Minél jobban elmerült a könyvben, annál inkább tudatosult benne, mennyi mindent tartalmaz, nem csupán a hasznos tippek és könnyítések, melyek segítségével egyre nagyobb tiszteletet szerzett magának Slughorn előtt bájitalórákon, hanem az ötletes kis átkok és rontások, amik a margóra voltak firkálva, melyeket az áthúzások és javítgatások alapján a Herceg maga fejlesztette ki.
Harry már elsajátított néhányat ezek közül. Volt egy rontás, aminek eredményeképp a lábkörmök ijesztően gyorsan növekedésnek indultak (ezt Crakon próbálta ki a folyosón, igen szórakoztató látványosságot csinálva belőle); egy átok, ami a szájpadláshoz ragasztotta a nyelvet (amit már kétszer használt a gyanútlan Fricsen, nagy sikert aratva); és talán a leghasznosabb, a Muffliato, egy varázsige, melynek eredményeképp a közelben lévők fülét zümmögés tölti meg, így a tanórák alatt hosszú beszélgetéseket lehetett folytatni anélkül, hogy kihalhatnák őket. Az egyetlen személy, aki nem találta ezeket a varázsigéket lenyűgözőnek, Hermione volt, aki hajthatatlanul kifogásolta őket, és aki nem volt hajlandó beszélni, amikor Harry a Muffliato bűbájt használta a közelben lévőkön.
Az ágyán ülve Harry oldalra fordította a könyvet hogy közelebbről is megvizsgálhassa a ráfirkált utasításokat egy olyan varázsigéhez, ami látszólag sok gondot okozott a Hercegnek. Sok áthúzás és variáció volt ott, de végül az egyik sarokba szorítva ott volt a varázsige: Levicorpus (nszb)
A szél és a hó megállás nélkül feszült az ablaknak, Neville pedig hangosan horkolt. Harry a zárójelbe tett betűket nézte. Nszb... ez valószínűleg „nem szóbeli”-t jelent. Harry kételkedett benne, hogy képes lenne előidézni ezt a varázsigét; még mindig voltak gondjai a szóbeli komponens nélküli varázsigékkel, és ezt Piton rendszeresen felemlegette minden egyes SKV órán. Más részről azonban ez idáig a Herceg sokkal hatékonyabb tanárnak bizonyult, mint Piton.
Különösebben semmire sem mutatva felpöccintette a pálcáját, és fejében kimondta a varázsigét.
– Ááááááááá!
Egy fényes villanás hallatszott, majd a szoba megtelt hangokkal: mindenki felébredt, ahogy Ron elordította magát. Harry ijedtében eldobta a könyvet; Ron fejjel lefelé lógott a levegőben, mintha egy láthatatlan hurok tartaná a bokájánál fogva.
– Sajnálom! – kiáltotta Harry, miközben Dean és Seamus majd megszakadtak a röhögéstől, és Neville feltápászkodott, mivel leesett az ágyáról. – Várj egy kicsit – mindjárt leeresztelek...
A bájitalkönyv után nyúlt, és ijedten lapozgatott benne, próbálva megtalálni a megfelelő oldalt; végül megtalálta, és kibetűzte a varázsige alá írt szót. Remélve, hogy ez volt az ellenátok, Harry minden erejével rágondolt. – Liberacorpus! Egy újabb villanás, és Ron a matracára hullott vissza.
– Sajnálom – ismételte halkan Harry, míg Dean és Seamus továbbnevettek.
– Holnap – mondta burkolt hangon Ron – használj inkább egy ébresztőórát.
Mire felöltöztek – felvették Mrs. Weasley több kézzel kötött pulóverét is, majd magukhoz vették talárjaikat, sáljaikat és kesztyűiket – Ron ijedtsége elmúlt, és úgy döntött, hogy Harry új varázsigéje igazán szórakoztató; annyira, hogy egyből elmesélte a történteket Hermionénak reggeli közben.
– Majd még egy villanás, és visszaestem az ágyra! – vigyorogott Ron, miközben kolbászt szedett magának.
Hermione nem mosolyodott el a történet hallgatása közben, most pedig fagyos rosszallással Harryhez fordult.
– Ez a varázsige egészen véletlenül nem megint a bájitalkönyvedből való? – kérdezte.
Harry csak nézett.
– Mindig a legrosszabbra gondolsz, ugye?
– Abból való?
– Hát... igen, abból, és akkor mi van?
– Szóval úgy döntöttél, hogy kipróbálsz egy ismeretlen, kézzel írt varázsigét, és majd meglátod, mi fog történni?
– Miért baj, hogy kézzel írott? – kérdezte Harry, mivel semmi kedve nem volt válaszolni a kérdés többi részére.
– Mert valószínűleg nem hagyta jóvá a Mágiaügyi Minisztérium – mondta Hermione. – És – folytatta, miközben Harry és Ron a szemüket forgatták – mert kezd egy kicsit gyanús lenni nekem ez a Herceg.
Harry és Ron egyszerre szólták le.
– Vicces volt! – mondta Ron, miközben a kolbászára tette a kecsapós üveget. – Csak egy vicc, Hermione, ez minden!
– Embereket a bokájuknál fogva fejjel lefelé lógatni? – kérdezte Hermione. – Ki vesztegetné az erejét és idejét ilyen varázsigék kitalálására?
– Fred és George – mondta vállat vonva Ron, – ők csinálnak ilyeneket. És ő...
– Az édesapám – mondta Harry. Épp akkor jutott eszébe.
– Tessék? – kérdezte egyszerre Ron és Hermione.
– Apám használta ezt a varázsigét – mondta Harry. – Én – Lupin mesélte.
Ez csak félig volt igaz; valójában Harry látta, ahogy azt apja azt a varázsigét használja Pitonon, de soha nem mesélt Ronnak és Hermionénak erről merengőben tett látogatásáról. Most azonban egy csodálatos lehetőség villant fel előtte. Lehet, hogy a Félvér Herceg talán...?
– Talán édesapád is használta, Harry – mondta Hermione, – de nem ő az egyetlen. Egy csomó ember láttunk, akik ezt használták, ha esetleg megfeledkeztetek volna róla. Levegőbe lógatott emberek. Álomban, tehetetlenül lebegve.
Harrynek elakadt a szava. Egy gyötrő érzés született benne, amint visszaemlékezett a Halálfalók viselkedésére a Kviddics Világkupán. Ron védelmére kelt.
– Az más volt – mondta erőteljesen. – Ők visszaéltek vele. Harry és az apja csak szórakoztak. Te nem csíped a Herceget, Hermione – tette hozzá, miközben szigorúan rábökött egy kolbásszal, – mert jobb nálad a bájitalkészítésben...
– Ennek semmi köze ahhoz! – mondta elpirulva Hermione. – Csak úgy gondolom, hogy elég nagy felelőtlenség olyan varázslatokat elvégezni, amikről nem lehet tudni, hogy mire valók, és ne beszélj úgy a Hercegről, mintha az egy cím lenne, fogadok, hogy csak egy ostoba becenév, és nekem nem úgy tűnik, mintha valami kedves ember lett volna!
– Nem igazán értem, hogy ezt honnan vetted – mondta hevesen Harry. – Ha valami kezdő Halálfaló lenne, nem igazán dicsekedne Félvér mivoltával, nincs igazam?
Még miközben ezt mondta, Harrynek eszébe jutott, hogy édesapja aranyvérű volt, de elhessegette ezt a gondolatot a fejéből; ráér emiatt később aggódni.
– Nem lehet minden Halálfaló aranyvérű, mára nem maradt túl sok aranyvérű varázslócsalád – mondta makacsul Hermione. – Úgy vélem, több mint felük félvér, akik csak úgy tesznek, mintha aranyvérűek lennének. Csak a mugli származásúakat gyűlölik, szívesen megengednék, ha te és Ron csatlakoznátok közéjük.
– Semmiképp sem engednék, hogy Halálfaló legyek! – mondta dühösen Ron, miközben kolbászdarabok repültek le a villájáról, amit Hermione felé lóbált, és amivel Ernie Macmillant találta fejbe. – Az egész családom véráruló! Ez a Halálfalóknak legalább olyan rossz, mintha mugli születésű lennék!
– És biztosan nagyon örülnének nekem is – mondta gúnyosan Harry. – Legjobb haverok lennénk, ha nem akarnának megölni.
Erre Ron elnevette magát; még Hermione is elmosolyodott egy kicsit, és Ginny alakjában egy zavaró tényező köszönt be.
– Hé, Harry, ezt neked kell adnom.
Egy pergamentekercs volt az, Harry nevével, egy ismerős, vékony, dőlt írás.
– Kösz, Ginny... Dumbledore következő órája! – mondta Harry Ronnak és Hermionénak, miközben kinyitotta a pergament, és gyorsan átfutotta a szöveget. – Hétfő este! – Hirtelen könnyednek és vidámnak érezte magát. – Van kedved velünk jönni Roxmortsba, Ginny? – kérdezte.
– Deannel megyek – talán majd összefutunk odalenn – válaszolta, majd integetett, és elment.
Frics a tölgyfa bejárati ajtónál állt szokásához híven, ellenőrizve a Roxmortsi kiránduláshoz engedéllyel rendelkezők listáját. Az eljárás most még több időt vett igénybe, mint általában, mivel Frics mindenkit háromszor is ellenőrzött a gyanuszkópjával.
– Miért számít az, ha Sötét cuccokat próbálunk kicsempészni? – kérdezte Ron, miközben aggódva figyelte a hosszú, vékony gyanuszkópot. – Nem csak azt kellene ellenőriznie, hogy mit hozunk BE?
A kötözködésével csupán néhány extra döfést ért el a szkóptól, és még akkor is remegett, amikor kiléptek a szeles, havas birtokra.
A Roxmortsba tartó út nem volt túl élvezetes. Harry az arca elé kötötte a sálját; a kimaradó rész hamarosan nyirkos és zsibbadt lett. A faluba vezető út tele volt a csípős széllel küszködő tanulókkal. Harry többször is eltöprengett, hogy vajon nem lenne-e jobb dolga a meleg klubhelyiségben, és mikor végül elérték Roxmortsot, és meglátták, hogy Zonko Csodabazárját bedeszkázták, Harryben megerősödött a gondolat, hogy ez a kirándulás el van kárhoztatva. Ron kesztyűs kezével a Mézesfalás felé mutatott, ami kegyesen nyitva volt, és Harry és Hermione betámolygott mögötte a zsúfolt üzlethelyiségbe.
– Hála istennek – borzongott meg Ron, ahogy beborította őket a meleg, karamell-illatú levegő. – Maradjunk itt egész délután.
– Harry, drága fiam! – szólalt meg egy mögöttük egy vidám hang.
– Ó ne – motyogta Harry. Mindhárman megfordultak, hogy szembenézzenek Slughorn professzorral, aki egy hatalmas szőrős sapkát, és egy hozzá passzoló, szőrős gallérú nagykabátot viselt, egy nagy zsáknyi kristályananászt tartott a kezében, és a boltnak legalább a negyedét elfoglalta.
– Harry, most már három kis vacsorámat is kihagytad! – mondta Slughorn, miközben derűsen mellkason bökte. – Nem fog menni, fiam, elhatároztam, hogy téged is elhívlak! Granger kisasszony imádja őket, ugye?
– Igen – válaszolta tehetetlenül Hermione, – igazán...
– Szóval miért nem jössz el, Harry – kérdezte Slughorn.
– Hát, kviddicsedzésem van, professzor – monda Harry, aki valóban edzéseket iktatott be minden alkalommal, valahányszor Slughorn kis, lila szalaggal átkötött meghívóit megkapta. Ezzel a stratégiával azt is elérte, hogy Ron nem maradt egyedül, és általában Ginnyvel együtt nevettek, miközben elképzelték, milyen lehet Hermionénak McLaggennel és Zabinival együtt.
– Nos, ilyen kemény edzés után feltétlenül elvárom, hogy az első meccseteket megnyerjétek! – mondta Slughorn. – Azonban egy kis pihenés soha nem árt meg senkinek. Nos, mit szólsz a hétfő estéhez, csak nem tudtok ilyen időben gyakorolni...
– Nem lehet, professzor, nekem – ő – Dumbledore professzorral van aznap este találkozóm.
– Megint nem nyert! – kiáltott drámaian Slughorn. – Ó, rendben... nem menekülhetsz előlem örökké, Harry!
Majd fejedelmi intéssel kidöcögött a boltból, annyi tudomást sem véve Ronról, mintha egy csótány lenne.
– Nem hiszem el, hogy még egyet sikerült megúsznod – mondta Hermione, miközben a fejét rázta. – Annyira azért nem rosszak... Néha kifejezetten viccesek... – Azonban elkapta Ron arckifejezését. – Ó, nézd – cukros tolluk – azok órákig is kitartanak!
Hálásan, hogy Hermione témát váltott, Harry sokkal nagyobb érdeklődést mutatott az új, extra nagy cukros tollak felé, mint normálisan tette volna, Ron viszont továbbra is rosszkedvű maradt, és csupán vállat vont, mikor Hermione megkérdezte tőle, hova szeretne továbbmenni.
– Menjünk a Három Seprűbe – mondta Harry. – Ott legalább meleg van.
Visszatekerték a sáljaikat az arcuk elé, és elhagyták az édességüzletet. A csípős szél késként hasított arcukba a Mézesfalásban lévő meleg után. Az utca eléggé elhagyatott volt; senki nem időzött az utcán beszélgetve, csupán továbbsiettek céljuk felé. A kivétel két ember volt egy kicsivel előttük, a Három Seprű előtt állva. Harry felismerte a Szárnyas Vadkan csaposát. Ahogy Harry, Ron és Hermione közelebb mentek, a csapos szorosabbra húzta a köpenyét a nyaka körül, és elment, magára hagyva a másik embert, aki a kezében lévő valamivel ügyködött. Alig néhány méternyire voltak tőle, amikor Harry felismerte a férfit.
– Mundungus!
A zömök, karikalábú, kócos vöröshajú férfi ugrott egyet ijedtében, és elejtette az ősi bőröndöt, ami kinyílt, és kiesett belőle egy halom ócskaság.
– Ó, szeva' 'arry – mondta Mundungus Fletcher, nem túl meggyőző könnyedséggel. – Nos, ne 'agyd, 'ogy föltarcsalak.
És négykézlábra ereszkedett, hogy minél előbb összeszedje a bőrönd tartalmát, és elmehessen.
– Ezeket el akarod adni? – kérdezte Harry, miközben nézte, ahogy Mundungus megragad valami koszos tárgyat.
– Óh, hát, valamiből meg köll élni – mondta Mundungus. – Addide!
Ron lehajolt, és felvett valami ezüstöt.
– Várj egy kicsit – mondta lassan. – Ez ismerősnek tűnik...
– Kösz! – mondta Mundungus, megragadva a Ron kezében lévő kelyhet, és visszanyomta a táskába. – Majd még találkozunk – ÁÚ!
Harry a kocsma falának szegezte Mundungust a torkánál fogva. Miközben erőset tartotta egyik kezével, a másikkal elővette a pálcáját.
– Harry! – sikította Hermione.
– Ezt Sirius házából hoztad – mondta Harry, akinek az arca csak pár centire volt Mundungus orrától, és akinek büdös dohány és alkoholszaga volt. – A Black család címere van rajta.
– Én... nem... mi...? – hadarta Mundungus, akinek az arca lassan lilás színt öltött.
– Mit csináltál, visszamentél halála estéjén, és kipakoltad a helyet? – kérdezte fogvicsorgatva Harry.
– Én... nem...
– Add ide!
– Harry, nem szabad! – sikította Hermione, miközben Mundungus elkékült.
Egy hangos durranás hallatszott, és Harry érezte, ahogy kezei lerepülnek Mundungus torkáról. Erősen zihálva Mundungus megmarkolta a földön heverő bőröndöt, és egy csattanás kíséretében dehoppanált.
Harry teljes hangerővel szidta a helyet, ahol Mundungus eltűnt.
– GYERE VISSZA, TE TOLVAJ...!
– Nincs értelme, Harry. – Tonks jelent meg a semmiből, egérszürke haja nedves volt a hótól.
– Mundungus mostanra már valószínűleg Londonban van. Nincs értelme ordibálni.
– Ellopta Sirius dolgait! Ellopta!
– Igen, de akkor is – mondta Tonks, akit láthatóan egyáltalán nem zavart ez az információdarab, – a végén még megfázol.
Bevezette őket a Három Seprűbe. Abban a pillanatban, hogy beértek, Harry kifakadt. – Ellopta Sirius dolgait!
– Tudom, Harry, de kérlek ne ordibálj, az emberek minket bámulnak – suttogta Hermione. – Menj és ülj le, hozok italokat.
Harry még akkor is bosszankodott, amikor Hermione odaért az asztalukhoz pár perccel később, három üveg vajsörrel a kezében.
– Nem tudja a rend féken tartani Mundungust? – kérdezte dühösen suttogva Harry a másik kettőtől. – Nem tudják legalább megakadályozni, hogy mindent ellopjon, ami nincs leszögelve, amíg a főhadiszálláson van?
– Psszt! – mondta kétségbeesetten Hermione, körülnézve, hogy senki sem hallgatja-e ki őket; néhány boszorkánymester ült a közelükben, akik érdeklődve figyelték Harryt, és Zabini pedig egy oszlop mellett henyélt nem túl messze. – Harry, én is dühös lennék, tudom, hogy ezek a te dolgaid, amiket lopkod...
Harry félrenyelte a vajsörét; egy pillanatra megfeledkezett arról, hogy az övé a Grimmauld tér 12.
– Igen, az én dolgaim! – mondta. – Nem csoda, hogy nem örült, hogy lát! Hát, el fogom mondani Dumbledore-nak, hogy mi folyik itt, ő az egyetlen, aki rá tudj ijeszteni Mundungusra.
– Jó ötlet – suttogta Hermione, megnyugodva, hogy Harry lenyugodott. – Ron, mit bámulsz?
– Semmit – mondta sietve Ron, elfordulva a bárpulttól, de Harry tudta, hogy a csinos pincérnőt, Madam Rosmertát próbálta megpillantani, aki régóta egy érzékeny pontja volt.
– Úgy vélem, ez a „semmi” most épp lángnyelv-whiskey-t tölt – mondta csípősen Hermione.
Ron nem foglalkozott ezzel a gúnyolódással, csak kortyolt egyet az italából, méltóságteljesnek szánt hallgatásba burkolózva. Harry Siriusra gondolt, hogy mennyire gyűlölte azokat az ezüst kelyheket. Amikor Harry kiitta a poharát, Hermione folytatta. – Mondjuk, hogy ennyi elég volt a mai napból, és menjünk vissza az iskolába?
A másik kettő bólintott; nem volt túl élvezetes kirándulás, és az idő is csak rosszabb lett, minél többet időztek. Újra összehúzták magukon a köpenyüket, megigazították sáljaikat, felvették kesztyűiket, majd követték kifelé Katie Bellt és egy barátját, ki a Fő utcára. Harry gondolatai Ginny felé kóboroltak, ahogy a Roxfort felé vezető fagyott-latyakos úton vánszorogtak felfelé. Nem találkoztak vele, valószínűleg azért – gondolta Harry – mert kényelmesen bezárkóztak Madam Puddifoot Teaházába, a boldog párok törzshelyébe.
Eltartott egy ideig, mire eljutott Harry tudatáig, hogy Katie Bellnek és barátnőjének hangja, amit a szél hozott vissza, egyre élesebbé és hangosabbá vált. Harry a két homályos alakra bandzsított. A két lány veszekedett valamin, ami Katie kezében volt. – Semmi közöd hozzá, Leanne! – mondta Katie.
Befordultak egy sarkon. A hó még mindig sűrűn záporozott, elhomályosítva Harry szemüvegét. Épp amint felemelte egyik kesztyűs kezét, hogy kicsit megtörölgesse, Leanne megragadta a Katie kezében lévő csomagot; Katie visszahúzta, és a csomagolás a földre esett.
Abban a pillanatban Katie felemelkedett a levegőbe, nem úgy, mint Ron tette, viccesen a bokájánál fogva, hanem kecsesen; karjai kinyújtva, mintha repülni készülne. Ugyanakkor valami rossz volt, valami hátborzongató... Haja hullámzott arca körül az erős szélben, szemei azonban csukva voltak, arca pedig teljesen kifejezéstelen. Harry, Ron, Hermione és Leanne mindannyian megálltak, és nézték.
Majd két méterrel a föld felett Katie elkezdett sikoltani. Szemei felpattantak, de bármit is látott, vagy érzett, egyértelműen szörnyű kínt okozott neki. Csak sikoltott és sikoltott; Leanne is rákezdte, és elkapta Katie bokáját, megpróbálva visszahúzni a földre. Harry, Ron és Hermione előre rohantak, hogy segítsenek neki, ám miközben megragadták a bokáját, a lány rájuk hanyatlott; Harrynek és Ronnak sikerült elkapniuk, de annyira vonaglott, hogy alig tudták tartani. Ehelyett inkább letették a földre, ahol tovább sikoltozott és hadonászott: láthatóan képtelen volt bármelyiküket is felismerni.
Harry körbenézett; a táj teljesen üresnek tűnt.
– Maradjatok itt! – kiáltotta a többieknek a süvöltő szélben. – Hozok segítséget!
Az iskola felé iramodott; még senkit sem látott úgy viselkedni, ahogy Katie viselkedett, és ötlete sem volt, hogy mi okozhatta ezt; befordult egy kanyarban, és összeütközött valamivel, ami egy hatalmas, hátsó lábain álló medvéhez hasonlított.
– Hagrid! – lihegte, miközben kiszabadította magát a sövényből, amibe beleesett.
– Harry! – mondta Hagrid, akinek egy sál volt a szakállába és szemöldökébe gabalyodva, és hatalmas vakondbőr kabátját viselte. – Épp Grópot látogattam meg, annyira megjavult, rá sem...
– Hagrid, valaki megsérült, vagy megátkozódott, vagy valami...
– Mi? – mondta Hagrid, lejjebb hajolva, hogy hallja, mint mond Harry a dühöngő szélben.
– Valakit megátkoztak! – kiáltotta Harry.
– Megátkoztak? Kicsodát – nem Ront? Vagy Hermionét?
– Nem, nem őket, Katie Bellt – erre...
Együtt szaladtak vissza az úton. Semeddig sem tartott megtalálniuk a kis csoportnyi embert, akik Katie körül álltak, aki még mindig a földön vonaglott és sikoltozott; Ron, Hermione és Leanne mind próbálták megnyugtatni.
– Hátrébb! – kiáltotta Hagrid. – Had nézzem!
– Valami történt vele! – szipogta Leanne. – Nem tudom, mi...
Hagrid egy pillanatig Katie-t nézte, majd szó nélkül lehajolt, felkarolta, és a kastély felé iramodott vele. Másodperceken belül elhallgatott Katie dobhártyaszaggató sikoltozása, csak a szél hangja maradt.
Hermione Katie síró barátjához sietett, és átkarolta.
– Leanne, ugye?
A lány bólintott.
– Ez hirtelen történt, vagy...?
– Amikor a csomagolás elszakadt – szipogta Leanne, miközben az ázott barna papírcsomagra mutatott a földön, ami kinyílt, valami zöldesen csillogó tárgyat fedve fel. Ron lehajolt, kinyújtotta kezét, Harry azonban megragadta a karját, és visszahúzta.
– Ne érintsd meg!
Leguggolt. Egy díszes opál nyaklánc látszott a csomagban.
– Ezt már láttam – mondta Harry, a tárgyra bámulva. – Egy ideje ki volt rakva a Borgin és Burkes-ben. A címke szerint átkozott. Katie biztosan megérintette. – Felnézett Leanne-ra, aki elkezdett remegni. – Hogy került ez Katie-hez?
– Hát, épp ezen vitatkoztunk. Ezzel a kezében jött vissza a Három Seprűben a vécéből, azt mondta, hogy meglepetés valakinek a Roxfortban, és hogy neki kell oda vinnie. Eléggé érdekesen nézett ki, miközben ezt mondta... Ó ne, ó ne, fogadok, hogy az Imperius átok hatása alatt állt, és én nem vettem észre!
Leanne újra sírni kezdett. Hermione gyengéden paskolta a vállát.
– Nem mondta, hogy ki adta oda neki, Leanne?
– Nem... nem mondta el nekem... én meg azt, hogy hülye, és hogy ne vigye be az iskolába, de nem figyelt rám, és... és aztán megpróbáltam elvenni tőle... és... és...
Leanne kétségbeesetten elüvöltötte magát:
– Jobb lenne visszamenni az iskolába – mondta Hermione, még mindig Leanne-t átölelve. – Ott megtudhatjuk, hogy van. Gyerünk...
Harry egy pillanatig habozott, majd levette az arca elől a sálját, és Ron megrökönyödésével nem foglalkozva, óvatosan a nyakláncra borította, és felemelte.
– Meg kell ezt mutatnunk Madam Pomfreynek – mondta.
Ahogy követték Hermionét és Leanne-t fel az úton, Harry dühösen töprengett. Épp átlépték a birtok határát, amikor megszólalt, képtelenül arra, hogy továbbra is magában tartsa gondolatait.
– Malfoy tud erről a nyakláncról. Egy szekrényben volt a Borgin és Burkes-ben négy évvel ezelőtt, láttam, ahogy megvizsgálja, miközben előle és az apja elől bujkáltam. Ezt vette meg aznap, amikor követtük! Emlékezett rá, és visszament érte!
– Én – én nem is tudom, Harry – mondta tétován Ron. – Rengeteg ember megy a Borgin és Burkes-be, és nem azt mondta az a lány, hogy Katie a női mosdóban szerezte?
– Azt mondta, hogy onnan jött ki vele, nem feltétlenül ott szerezte meg...
– McGalagony! – szólt figyelmeztetően Ron.
Harry felnézett. Valóban, McGalagony professzor sietett le a kőlépcsőkön, keresztül a kavargó hóesésen, hogy elérje őket.
– Hagrid mondta, hogy maguk négyen látták, mi történt Katie Bellel – fel az irodámba, azonnal, legyenek szívesek! Mi az a kezében, Potter?
– Ez az a dolog, amit megérintett – válaszolta Harry.
– Jó ég – mondta riadtan McGalagony, miközben átvette a nyakláncot Harrytől. – Nem, nem, Frics, velem vannak! – tette hozzá gyorsan, ahogy Frics mohón csoszogott át a bejárati csarnokon, a gyanúszkóppal a kezében. – Azonnal vigye ezt a nyakláncot Piton professzorhoz, de hozzá ne érjen, hagyja a sálba csomagolva!
Harry és a többiek követték McGalagonyt fel a lépcsőn az irodájába. A hóval borított ablakok zörögtek a keretükben, és a szobában hideg volt, a kandallóban lobogó tűz ellenére. McGalagony professzor bezárta az ajtót, és az asztalához ült, szembe Harryvel, Ronnal, Hermionéval és a még mindig szipogó Leanne-al.
– Nos? – kérdezte élesen. – Mi történt?
Vontatottan, és sok szünettel, miközben megpróbálta elfojtani a sírását, Leanne elmondta McGalagonynak, hogy Katie elment a mosdóba a Három Seprűben és tért vissza a jelöletlen csomaggal, hogy egy kicsit különösnek tűnt, és hogy veszekedtek azon, hogy mennyire jó ötlet egy ismeretlen tárgyat elszállítani. A veszekedés végül a csomag feletti küzdelembe torkollott, ami kiszakadt. Ezen a ponton Leanne-n már annyira úrrá lett a fájdalom, hogy egyetlen szó sem jött ki a torkán.
– Rendben – mondta kedvesen McGalagony professzor, – Leanne, kérem menjen fel a gyengélkedőbe, és kérjen valamit Madame Pomfreytől az ijedtség ellen.
Amikor elhagyta a szobát, McGalagony professzor visszafordult Harryhez, Ronhoz és Hermionéhez.
– Mi történt, amikor Katie megérintette a nyakláncot?
– Felemelkedett a levegőbe – mondta Harry, mielőtt akár Ron, akár Hermione megszólalhattak volna, – aztán elkezdett sikoltozni, majd összeesett. Professzor, láthatnám Dumbledore professzort, kérem?
– Az igazgató hétfőig nem jön vissza, Potter – mondta meglepetten McGalagony professzor.
– Elment? – kérdezte dühösen Harry.
– Igen, Potter, elment! – válaszolta csípősen McGalagony. – Azonban bármi mondanivalója van erről a szörnyű esetről, biztos vagyok benne, hogy nekem is nyugodtan elmondhatja!
Harry habozott egy pillanatig. McGalagonyhoz nem fűzött túl sok reményt; Dumbledore, bár sok szempontból félelmetesebb volt, még így is sokkal kisebb valószínűséggel nevetne ki egy elméletet, bármennyire is vad az. Azonban ez élet-halál kérdése volt, és nem volt idő a miatt aggódni, hogy kinevetik-e.
– Úgy gondolom, Draco Malfoy adta oda azt a nyakláncot Katie-nek, Professzor.
Egyik oldalán Ron láthatóan feszengve Ron az orrát törölgette; másik oldalán Hermione a lábával csoszogott, mintha igyekezne távolabb menni Harrytől.
– Ez egy igen komoly vád, Potter – mondta McGalagony professzor egy döbbent szünet után. – Van bizonyítéka?
– Nincs – mondta Harry, – azonban... – és elmondta neki, hogy követték Malfoyt a Borgin és Burkes-be, és a beszélgetést, amit kihallgattak közte és Mr. Borgin között.
Mikor befejezte, McGalagony kicsit zavartnak tűnt.
– Malfoy elvitt valamit a Borgin és Burkes-be javításra?
– Nem, professzor, azt akarta, hogy Borgin elmondja neki, hogyan kell valamit megjavítani, az nem volt nála. De nem ez a lényeg, hanem hogy ugyanakkor vett is valamit, és le merném fogadni, hogy az a nyaklánc volt az...
– Látta, ahogy Malfoy elhagyja az üzletet egy hasonló csomaggal?
– Nem, professzor, azt mondta Borginnak, hogy tartsa a boltban neki...
– De Harry – szólt közbe Hermione, – Borgin megkérdezte tőle, hogy magával akarja-e vinni, és Malfoy azt mondta, hogy nem...
– Nyilvánvalóan azért, mert nem akarta megérinteni! – mondta mérgesen Harry.
– Igazából azt mondta, hogy „Hogy néznék ki ezt cipelve az utcán?” – mondta Hermione.
– Hát, tényleg elég idétlenül nézne ki egy nyaklánccal a kezében – vetette közbe Ron.
– Ó, Ron – mondta kétségbeesetten Hermione, – be lett volna csomagolva, szóval nem kellett volna megérintenie, és elég könnyű lenne elrejtenie a köpenyében, hogy senki ne lássa! Szerintem amit félre tetetett a Borgin és Burkes-nél, az vagy zajos volt, vagy nagy, valami olyasmi, amivel magára terelné a figyelmet, ha megjelenne vele az utcán – és egyébként is, – folytatta nyomatékosan, mielőtt Harry közbeszólhatott volna – megkérdeztem Borgint a nyakláncról, nem emlékeztek? Amikor bementem, és megpróbáltam megtudni, hogy mit tetetett félre, láttam. És Borgin megmondta az árát, ha viszont félre lett volna tetetve, vagy valami, akkor nem mondta volna meg...
– Nos, eléggé átlátszó voltál, kb. öt másodperc alatt rájött, mire készültél, persze hogy nem mondta el neked – különben is, Malfoy érte küldethetett volna azóta...
– Ebből elég! – mondta McGalagony professzor, amint Hermione dühösen visszavágásra nyitotta a száját. – Potter, köszönöm, hogy ezt elmondta nekem, de ezzel nem gyanúsíthatja meg Malfoyt, csak azért, mert meglátogatta azt az üzletet, ahol talán a nyakláncot vették meg. Ugyanez valószínűleg többszáz más emberre is igaz...
– Én is ezt mondtam – motyogta Ron.
– És egyébként is, megszigorítottuk a biztonságot ebben az évben. Nem hiszem, hogy az a nyaklánc tudtunk nélkül bejuthatott volna az iskolába...
– De...
– Továbbá – mondta McGalagony professzor, vitát lezáró hangnemben – Mr. Malfoy nem volt ma Roxmortsban.
Harry szájtátva lehiggadt.
– Honnan tudja ezt, professzor?
– Onnan, hogy ma velem volt büntetésben. Kétszer egymás után nem csinált házi feladatot átváltoztatástanból. Úgyhogy köszönöm, hogy elmondta a gyanúját, Potter – mondta, ahogy elsétált mellettük, – most azonban fel kell mennem a gyengélkedőre, hogy megnézzem, hogy van Katie Bell. További szép napot.
Kinyitotta az irodája ajtaját. Nem volt választásuk, minthogy szó nélkül kimenjenek.
Harry dühös volt két barátjára, hogy McGalagony pártjára álltak; ugyanakkor ő is kénytelen volt igazat adni nekik, miután megbeszélték, mi történt.
– Szóval mit gondolsz, kinek kellett volna Katie-nek adnia azt a nyakláncot? – kérdezte Ron, miközben a klubhelyiségbe vezető lépcsőket mászták meg.
– Ki tudja? – mondta Hermione. – De bárki is volt az, éppen csak hogy megúszta. Senki nem tudta volna úgy kinyitni azt a csomagot, hogy hozzá ne érjen a nyaklánchoz.
– Rengeteg embernek szánhatták – mondta Harry. – Dumbledore – a Halálfalók szívesen megszabadulnának tőle, valószínűleg ő az egyik fő célpontjuk. Vagy Slughorn – Dumbledore úgy gondolja, Voldemort igazán meg akarta őt szerezni, és biztosan nem túl boldog, hogy Dumbledore mellé állt. Vagy...
– Vagy te – mondta gondterhelten Hermione.
– Nem hiszem – mondta Harry, – különben Katie egyszerűen vissza fordult volna az úton, és ideadta volna, nem? Egész idő alatt mögötte voltam, miután kijöttünk a Három Seprűből. Sokkal több értelme lett volna a Roxforton kívül ideadnia a csomagot, mivel Frics mindenkit átkutat, aki ki- vagy belép a kastélyba. Azon töprengek, vajon Malfoy miért mondta neki, hogy vigye be a kastélyba?
– Harry, Malfoy nem volt Roxmortsban! – mondta Hermione, miközben csalódottságában dobbantott egyet a lábával.
– Akkor biztosan van egy cinkosa odakinn – mondta Harry. – Crak vagy Monstro... vagy, most hogy belegondolok, egy másik Halálfaló, sokkal jobb haverjai vannak, mint Crak és Monstro, most hogy csatlakozott...
Ron és Hermione „Nincs értelme vitatkozni vele” típusú pillantást váltottak.
– Idilli vacsora – mondta határozottan Hermione, amikor elérték a Kövér Dáma portréját.
A portré előre lendült, hogy beengedje őket a klubhelyiségbe. Az eléggé zsúfolt volt, és nyirkos ruhák illata áradt belőle; úgy tűnt, sokan jöttek vissza korán a rossz idő miatt. Azonban nem volt ijedtségnek vagy találgatásnak semmi nyoma: úgy tűnt, Katie sorsának híre még nem terjedt el.
– Nem volt túl ügyes támadás, ha belegondolsz – mondta Ron, miközben mellékesen elhessegetett egy elsőévest egy tűz melletti karosszékből, hogy le tudjon ülni. – Az átok még a kastélyig sem jutott el. Nem túl üzembiztos.
– Igazad van – mondta Hermione, miközben lábával kilökdöste ront a székből, és visszaadta az elsőévesnek. – Egyáltalán nem volt kidolgozott terv.
– De hát Malfoy mióta is tartozik a világ nagy gondolkodói közé? – kérdezte Harry.
Sem Ron, sem Hermione nem válaszolt.

Tizenharmadik fejezet
Denem titkos élete

Katie-t másnap a Szent Mungo Varázsnyavalya- és Ragálykúráló Ispotályba szállították át, s ekkorra a hír, miszerint megátkozták, elterjedt az egész iskolában, bár a részletek zavarosak voltak és úgy tűnt, Harryn, Ronon, Hermionén és Leannen kívül senkinek nem volt tudomása arról, hogy az eredetileg kiszemelt célpont nem is Katie volt.
– Ó, és természetesen Malfoy tudja – mondta Harry Ronnak és Hermionénak, akik továbbra is tartották magukat azon új keletű vezérelvükhöz, hogy süketnek tettetik magukat, akárhányszor csak Harry szóba hozza a Malfoy-egy-halálfaló elméletét.
Harry azon tűnődött, vajon Dumbledore, bárhová ment is, visszatér-e időben a hétfő este tartandó órára, de mivel ennek ellenkezőjéről semmi hírt sem hallott, nyolc órakor megjelent Dumbledore irodája előtt, kopogott, majd bebocsátást nyert. Odabent ücsörgött Dumbledore és különösen fáradtnak tűnt; a keze még mindig fekete és összeégett volt, de mosolygott, amikor intett Harrynek, hogy üljön le. A Merengő ismételten az asztalon gubbasztott ezüstös fényfoltokat bocsátva a plafonra.
– Igencsak elfoglalt voltál, míg távol voltam – mondta Dumbledore. – Úgy vélem szemtanúja voltál Katie balesetének.
– Igen, uram. Hogy van Katie?
– Még mindig meglehetősen rosszul, bár viszonylag szerencsés volt. Úgy tűnik, a nyakék a lehető legkisebb bőrfelülettel került kapcsolatba: volt egy apró lyuk a kesztyűjén. Ha felvette volna, ha kesztyű nélkül érinti meg, valószínűleg azonnal meghalt volna. Szerencsére Piton professzor képes volt megakadályozni az átok gyors továbbterjedését.
– Miért ő? – kérdezte sietősen Harry. – Miért nem Madam Pomfrey?
– Arcátlan – szólt egy lágy hang az egyik falon lévő portréból és a korábban szunyókálónak tűnő Phineas Nigellus Black, Sirius ükapja felemelte karjáról a fejét. – Az én időmben nem engedtem volna egy diáknak, hogy megkérdőjelezze Roxfort működésének mikéntjét.
– Igen, köszönöm, Phineas – mondta csitítóan Dumbledore. – Piton professzor sokkalta többet tud a sötét varázslatokról, mint Madam Pomfrey, Harry. Mindenesetre a Szent Mungo személyzetétől óránként kapom a beszámolókat és bízom benne, hogy Katie hamarosan teljesen rendbe jön.
– Merre járt a hétvégén, uram? – kérdezte Harry nem törődve a határozott érzéssel, miszerint túlfeszíti a húrt, az érzéssel, melyet láthatóan a halkan felszisszenő Phineas Nigellus is osztott.
– Arra most inkább nem térnék ki – felelte Dumbledore. – De el fogom mondani, ha majd eljön az ideje.
– Tényleg? – kérdezte meghökkenve Harry.
– Igen, ezt tervezem – mondta Dumbledore miközben egy ezüstös emlékeket tartalmazó új üvegcsét vett elő a köpenye belsejéből és pálcájával megütve kidugaszolta azt.
– Uram – kezdte Harry puhatolózva – Roxmortsban összefutottam Mundungussal.
– Á, igen, már a tudomásomra jutott, hogy Mundungus enyveskezű hanyagsággal kezeli az örökséged – mondta Dumbledore kissé összeráncolva homlokát. – Azóta bujkál, mióta megszólítottad a Három Seprűnél; úgy vélem, inkább attól tart, hogy velem szembenézzen. De afelől nyugodt lehetsz, hogy többet nem kaparint meg Sirius régi dolgaiból.
– Az a rühes vén félvér a Black család ereklyéit lopkodja? – mondta Phineas Nigellus felbőszülve; majd hosszú léptekkel kisétált a keretéből kétséget kizáróan azért, hogy meglátogassa portréját a Grimmauld tér 12-ben.
– Professzor úr – mondta Harry egy kis szünetet követően – McGalagony professzor elmondta önnek, amit neki mondtam, miután Katie megsebesült? Draco Malfoyal kapcsolatban?
– Mesélt nekem a gyanúdról, igen – felelte Dumbledore.
– És ön...?
– Megteszem majd a megfelelő lépéseket, hogy kivizsgáljunk mindenkit, akinek köze lehetett a Katie-t ért balesethez – mondta Dumbledore. – De ami jelenleg érdekel, Harry, az az óránk.
Harry kissé megbántottnak érezte magát ettől: ha az óráik olyan fontosak, miért volt ekkora kimaradás az első és második között? De nem mondott többet Draco Malfoyról, hanem azt figyelte, ahogyan Dumbledore a Merengőbe önti a friss emlékeket, és hosszú ujjakban végződő kezei között még egyszer megforgatja a kőtálat.
– Biztosra veszem, hogy emlékszel, ott hagytuk abba Voldemort Nagyúr korai éveinek történetét, hogy a jóképű mugli, Tom Denem elhagyta boszorkány feleségét, Meropét, majd visszatért Little Hangleton-i családi otthonába. Merope magára maradt Londonban és gyermeket várt, azt, aki egy nap majd Voldemort Nagyúrrá cseperedik.
– Honnan tudja, hogy Londonban volt, uram?
– Egy Caractacus Burke nevezetű illető bizonyítéka alapján – mondta Dumbledore – aki egy különös véletlen során segített annak a boltnak a nyomára bukkanni, ahonnan az a nyaklánc származik, melyről nemrég már beszéltünk.
Dumbledore megforgatta a Merengő tartalmát éppúgy, ahogyan Harry már korábban is látta őt ezt csinálni, akár egy aranyásó, mikor arany után kutatva megszűri az iszapot. Egy apró öreg emberke emelkedett ki a kavargó, ezüstös masszából és a Merengőben keringett olyan ezüstösen, akár egy szellem, de annál sokkalta szilárdabb volt, a haja pedig a szemébe lógott.
– Bizony, igen különös körülmények során jutottunk hozzá. Egy fiatal boszorkány hozta be hozzánk pont Karácsony előtt még hosszú évekkel ezelőtt. Azt mondta, nagyon nagy szüksége lenne aranyra és hát, ez nyilvánvaló volt. Rongyokat viselt és terhes is volt, tudja. Azt mondta a medál Mardekáré volt. Nos, ilyesfajta történeteket naponta hallunk: Ó, ez Merliné volt, ez volt a kedvenc teáskancsója. De amikor megnéztem, rendben rajta volt a jegy és néhány egyszerű varázsige elegendő volt, hogy kiderüljön az igazság. Természetesen ez szinte felbecsülhetetlen értékűvé tette a tárgyat. Úgy tűnt, a lánynak fogalma sem volt róla, mennyit is ér. Örült, hogy kapott érte tíz galleont. Ez volt a legjobb vásár, amit valaha csináltunk!
Dumbledore még erőteljesebben megrázta a Merengőt és Caractacus Burke visszacsusszant abba a kavargó emlékmasszába, ahonnét korábban előbújt.
– Csak tíz galleont adott neki érte? – kérdezte felháborodva Harry.
– Caractacus Burke nem a nagylelkűségéről volt híres – felelte Dumbledore. – Tehát tudjuk, hogy közel a terhessége vége felé Merope egyedül volt Londonban, nagy szüksége volt aranyra, mégpedig annyira nagy, hogy eladta az egyetlen értékes tárgyát, a medált, mely Rowle egyik értékes családi ereklyéje volt.
– De hát tudott varázsolni! – mondta türelmetlenül Harry. – Szerezhetett volna magának ételt meg mindent varázslat segítségével, nem?
– Ó – mondta Dumbledore – talán igen. De én úgy vélem... most szintén feltételezek, de biztos vagyok benne, hogy igazam van... hogy mikor a férje elhagyta, Merope nem használt többé varázslatot. Nem hiszem, hogy ezek után boszorkány akart maradni. Persze az is lehetséges, hogy a viszonzatlan szerelem és a velejáró kétségbeesés kiszívta belőle az erőt; ez megeshet. Akárhogy is, amint azt majd te is láthatod, Merope nem volt hajlandó pálcát venni a kezébe még akkor sem, amikor az élete függött ettől.
– Még a fia kedvéért sem maradt volna életben?
Dumbledore felvonta a szemöldökét.
– Csak nem sajnálod Voldemort Nagyurat?
– Nem – vágta rá Harry – de az ő anyjának volt választása, nem úgy, mint az enyémnek...
– Édesanyádnak is volt választása – mondta gyengéd hangon Dumbledore. – Valóban, Merope Denem a halált választotta a fiával szemben, akinek szüksége volt rá, de ne ítélkezz ilyen szigorúan, Harry. Hosszú szenvedést követően már nagyon legyengült és benne soha nem volt meg az a bátorság, ami édesanyádban. És most ha lennél szíves felkelni...
– Hová megyünk? – kérdezte Harry ahogy Dumbledore odasétált hozzá az íróasztala elé.
– Ezúttal – kezdte Dumbledore – az én emlékembe lépünk be. Úgy vélem meglehetősen részletgazdagnak és kielégítően hitelesnek találod majd. Csak utánad, Harry...
Harry a Merengő fölé hajolt; arca megtörte az emlék hűvös felszínét, majd ismét sötétségen zuhant keresztül... Másodpercekkel később a lába szilárd talajt ért, kinyitotta a szemét és azt vette észre, hogy Dumbledore-ral egy ódivatú nyüzsgő londoni utcában vannak.
– Íme, ott vagyok én – mondta derűsen Dumbledore egy magas alakra mutatva, aki épp átment az úton egy lóvontatta tejeskocsi előtt.
Ennek a fiatal Albus Dumbledore-nak vörösesbarna volt a haja és szakálla. Amint elérte az utca feléjük eső oldalát, végigsietett a járdán miközben megannyi kíváncsi tekintet kísérte lángnyelvszerűen szabott finom selyemből készült öltönyének köszönhetően, amit épp viselt.
– Szép öltöny, uram – mondta Harry, mielőtt visszafoghatta volna magát, de Dumbledore csupán csak nevetett, miközben követték fiatalabb énjét keresztül egy vaskerítésen egy kopár udvarra, mely egy meglehetősen barátságtalan, rácsos kerítéssel körülvett négyszögletű épületnek szolgált előterül. A fiatalabb Dumbledore felment azon a néhány lépcsőn, melyek a bejárati ajtóhoz vezettek és egyszer kopogott. Rövidesen egy ápolatlan külsejű, kötényt viselő lány nyitott ajtót.
– Jó napot. Találkozót beszéltem meg Mrs Cole-lal, aki úgy hiszem a felügyelőnő itt?
– Ó – mondta az elképedt lány miközben a Dumbledore által nyújtott különös látványt próbálta befogadni. – Ó... csak egy pillanat... MRS COLE! – ordította át a válla felett.
Harry hallotta, amint egy távoli hang ordít valamit válasz gyanánt. A lány ismét Dumbledore felé fordult.
– Jöjjön be. Hamarosan itt lesz.
Dumbledore belépett a fekete-fehér színűre csempézett előszobába; az egész hely szegényes volt, de makulátlanul tiszta. Harry és az idősebb Dumbledore követték. Mielőtt a bejárati ajtó becsukódott volna mögöttük, egy sovány, elgyötört kinézetű nő sietett le feléjük a lépcsőn. Éles vonású arca volt, mely inkább tűnt idegesnek, mint barátságtalannak és a válla felett egy másik kötényes segédnek magyarázott, miközben Dumbledore felé haladt.
– ...és vigye fel a jódot Marthának az emeletre, Billy Stubbs felpiszkálja a sebeiről a vart és Eric Whalley összepiszkítja az ágyneműt... és mindennek tetejébe még ott a bárányhimlő – mondta, de senki konkrétnak, majd a tekintete Dumbledore-ra esett és megtorpant olyan elcsodálkozó arckifejezést öltve, mintha egy zsiráf lépte volna át a küszöböt.
– Jó napot – mondta Dumbledore kezét előre nyújtva.
Mrs Cole csak tátott szájjal bámult.
– A nevem Albus Dumbledore. Küldtem önnek egy levelet, melyben kértem egy időpontot és ön szíveskedett mára idehívni engem.
Mrs Cole pislogott egyet. Nyilvánvalóan arra az elhatározásra jutott, hogy Dumbledore nem volt hallucináció és erőtlenül így szólt: – Ó, igen. Nos... nos akkor... jobb, ha a szobámba megyünk. Igen.
Majd egy félig nappalinak, félig irodának tűnő kicsiny szobába vezette Dumbledore-t. Ez ugyanolyan szegényes volt, mint az előtér és a bútorok régiek, hibásak voltak. Intett Dumbledore-nak, hogy foglaljon helyet egy roskatag széken, majd ő maga egy rendetlen íróasztal mögött foglalt helyet idegesen fürkészve Dumbledore-t.
– Azért jöttem, amint azt a levelemben is említettem, hogy Tom Denemről és a jövőjét illető teendőkről beszéljünk – mondta Dumbledore.
– Rokonok? – kérdezte Mrs Cole.
– Nem, én tanár vagyok – felelte Dumbledore. – Azért jöttem, hogy felajánljak Tomnak egy helyet az iskolámban.
– És milyen fajta iskola ez?
– Úgy hívják Roxfort – mondta Dumbledore.
– És hogyhogy ön érdeklődik Tom iránt?
– Úgy véljük, rendelkezik olyan képességekkel, melyek érdekelnek bennünket.
– Úgy érti, a fiú nyert egy ösztöndíjat? Az hogyan lehet? Soha nem pályázott meg egyet sem.
– Nos születésétől fogva regisztrálva van az iskolánkban...
– Ki íratta be? A szülei?
Mrs Cole kétség kívül kellemetlenül éles eszű nő volt. Nyilvánvaló volt, hogy Dumbledore szintén így gondolja, mert Harry látta, ahogyan előveszi varázspálcáját a selyemöltönye zsebéből és ezzel egy időben elvesz egy teljesen üres papírlapot Mrs Cole íróasztaláról.
– Tessék – mondta Dumbledore meglegyintve egyszer a pálcáját, ahogyan átadta neki a papírlapot – Úgy vélem, ez mindent megmagyaráz.
Mrs Cole tekintete elhomályosult, majd ismét összpontosított, miközben egy pillanatig elmélyülve meredt az üres papírlapra.
– Úgy tűnik, ez tökéletesen rendben van – mondta nyugodtan visszaadva a papírt. Majd a tekintete megállapodott egy üveg ginen és két poháron, melyek biztos, hogy néhány másodperccel azelőtt még nem voltak ott.
– Ö... megkínálhatom esetleg egy pohár ginnel? – kérdezte nagyon finom hangon.
– Nagyon szépen köszönöm – felelte boldogan Dumbledore.
Hamarosan világossá vált, hogy Mrs Cole nem volt kezdő a ginivásban. Miután mindkettőjüknek kiöntött igen szép mennyiséget, a sajátját egy mozdulattal ki is ürítette. Nyíltan összecuppantotta az ajkait és most először rámosolygott Dumbledore-ra, aki nem habozott kihasználni az előnyét.
– Azon gondolkodtam, vajon tudna-e nekem mondani valamit Tom Denem múltjáról? Azt hiszem, itt született az árvaházban?
– Így van – mondta Mrs Cole és kiszolgálta magát még több ginnel. – Pontosan emlékszem rá, mert én is akkoriban kezdtem itt dolgozni. Szilveszter éjszakája, nagy hideg, havazás, tudja. Szörnyű éjszaka. És az a lány, nem sokkal idősebb, mint én voltam akkoriban, épp a lépcsőn botorkált felfelé. Nos, nem ő volt az első. Befogadtuk és egy órán belül meg is szült. Még egy óra eltelte után pedig már halott volt.
Mrs Cole kifejezően bólintott és még egy nagyot kortyolt a ginből.
– Mondott valamit, mielőtt meghalt? – kérdezte Dumbledore. – Bármit a fiú apjáról, mondjuk?
– Most, hogy így mondja igen – felelte Mrs Cole, aki felettébb jókedvűnek tűnt így ginnel a kezében és egy lelkes hallgatóval, aki vevő a történetére.
– Emlékszem, azt mondta nekem: Remélem az apjára hasonlít majd. És nem hazudok, mikor azt mondom, helyesen remélte, mert ő nem volt egy szépség. Majd azt mondta, hogy a fiút nevezzük Tomnak az apja után és Rowlenak az ő apja után... igen, tudom, vicces név, nem igaz? Eltűnődtünk rajta, hogy vajon egy cirkuszból jött-e... és azt mondta, a fiú vezetékneve legyen Denem. Majd nem sokkal ezután egy szó nélkül meghalt.
– Nos úgy neveztük el a fiút, ahogyan kívánta, olyan fontosnak tűnt szegény lánynak, de sem Tom, sem Rowle, sem Denem nem kereste a fiút soha, egyetlen családtag sem, szóval itt maradt az árvaházban és azóta is itt él.
Szinte észre sem véve magát, Mrs Cole ismét leküldött egy szép adag gint. Kér rózsaszín folt jelent meg arccsontja felső részénél. Majd így szólt: – Furcsa egy fiú.
– Igen – felelte Dumbledore. – Sejtettem, hogy az.
– Különös volt kisbabának is. Szinte soha sem sírt, tudja. Aztán, amikor idősebb lett, olyan... furcsává vált.
– Furcsává milyen értelemben? – kérdezte gyengéden Dumbledore.
– Nos, ő...
De Mrs Cole hirtelen elhallgatott és jól kivehető, határozottan szúrós pillantással méregette Dumbledore-t a gines pohár felett.
– Azt mondja, a fiúnak biztos helye van az ön iskolájában?
– Azt – felelte Dumbledore.
– És semmi, amit mondok nem változtat ezen?
– Semmi.
– Magával viszi őt, akárhogy legyen is?
– Akárhogy legyen is – ismételte komolyan Dumbledore.
A nő rásandított, mintha próbálná eldönteni, bízzon-e benne vagy sem. Szemmel láthatóan úgy döntött, bízhat benne, mert egy hirtelen kitöréssel így szólt: – Megrémíti a többi gyereket.
– Úgy érti, durván bánik velük? – kérdezte Dumbledore.
– Úgy hiszem igen – felelte Mrs Cole a homlokát enyhén ráncolva. – De meglehetősen nehéz tetten érni. Volt pár incidens... csúnya dolgok...
Dumbledore nem erőltette a nőt, de Harry tudta, hogy érdekelte mindaz, amiről szó volt. Mrs Cole kortyolt még egy kis gint és a pirospozsgás arca egyre csak pirosabbá vált.
– Billy Stubbs nyula... nos, Tom azt mondta, nem ő tette és én magam sem tudnám megmondani, hogyan tehette volna, de akkor is, a nyúl nem akasztotta fel saját magát a szarufára, nem igaz?
– Azt én sem hinném, nem – mondta csendesen Dumbledore.
– De kutya legyek, ha meg tudom mondani, hogyan mászott fel a fiú oda, hogy megtegye. Csak annyit tudok, hogy ő és Billy veszekedtek az azt megelőző napon. És aztán – Mrs Cole ismét belekortyolt a ginbe, ezúttal kilöttyintve egy kicsit az állára – a nyári kirándulás alkalmával... tudja, minden évben egyszer elvisszük őket vagy vidékre, vagy a tengerpartra... nos azután Amy Benson és Dennis Bishop többé már nem volt teljesen rendben, és csak annyit tudtunk kiszedni belőlük, hogy egy barlangban jártak Tom Denemmel. Tom megesküdött, hogy csak körbenéztek, de valami történt ott. Biztos vagyok benne. És, hát, sokminden történt, különös dolgok...
Ismételten Dumbledore-ra nézett és bár az arca vöröslött, a tekintete átható volt.
– Nem hiszem, hogy sokan sírnak majd utána.
– Bizonyára megérti, hogy nálunk nem állandó helye lesz, ugye? – kérdezte Dumbledore. – Minden nyáron vissza kell majd jönnie ide legalább.
– Ó, nos, ez jobb, mint egy orrbavágás egy rozsdás piszkavassal – mondta Mrs Cole egy enyhe csuklás kíséretében. Felállt a székből és Harryt igencsak meglepte, hogy a nő még mindig biztosan állt a lábán, holott a gin kétharmada már eltűnt. – Gondolom szeretne találkozni vele?
– Igen, nagyon – mondta Dumbledore és ő is felkelt.
Mrs Cole kivezette az irodájából, fel a kőlépcsőkön és miközben elhaladtak, utasításokat és figyelmeztetéseket osztott ki a segédeknek és gyermekeknek. Harry látta, hogy az árvák mind egyforma szürkés zubbonyt viselnek. Meglehetősen jól ápoltnak tűntek, de az nem is volt kérdés, hogy ez nem a legbarátságosabb hely volt felnőni.
– Itt is vagyunk – mondta Mrs Cole, ahogy a második lépcsőfordulónál letértek és megálltak egy hosszú folyosó legelső ajtajánál. Kétszer kopogott, majd belépett.
– Tom? Látogatód van. Ő itt Mr. Dumberton... elnézést, Dunderbore. Azért jött, hogy elmondja neked... nos, hagyom, hogy ő mondja meg.
Harry és a két Dumbledore belépett a szobába és Mrs Cole becsukta rájuk az ajtót. Egy kicsi, csupasz szoba volt mindössze egy régi szekrénnyel és egy vas ágykerettel. Egy fiú könyvvel a kezében, kinyújtott lábakkal ücsörgött a szürke takarókon.
Tom Denem arcán nyoma sem volt a Gaunt rokonságnak. Teljesült Merope utolsó kívánsága: a fiú sármos apja miniatűr mása volt, korához képest magas, sötét hajú és sápadt. Szemei kissé összeszűkültek, ahogyan Dumbledore szokatlan külsejét méricskélte. Egy pillanatig csend volt.
– Örvendek, Tom – mondta Dumbledore, miközben felé sétált és kinyújtotta a kezét.
A fiú habozott, majd elfogadta azt, és kezet ráztak. Dumbledore odahúzott egy kényelmetlen fa széket Denem mellé, és így leginkább úgy festettek, mint egy kórházi beteg és látogatója.
– Dumbledore professzor vagyok.
– Professzor? – ismételte Denem. Gyanakvónak tűnt. – Ez olyan, mint egy orvos? Miért jött ide? Ő hívta, hogy vizsgáljon meg?
Az ajtóra mutatott, melyen át nemrég Mrs Cole távozott.
– Nem, nem – mondta mosolyogva Dumbledore.
– Nem hiszek magának – mondta Denem. – Meg akar vizsgáltatni, így van? Az igazat mondja!
Olyan átható erővel mondta az utolsó három szót, hogy az szinte rémisztő volt. Egy parancs volt és úgy hangzott, mintha ezelőtt már jó párszor kiadta volna. Tágra nyílt szemmel bámult Dumbledore-ra, aki nem reagált, csak kedvesen tovább mosolygott. Néhány másodperc múlva Denem abbahagyta a bámulást, bár még inkább gyanakvónak látszott.
– Ki maga?
– Már megmondtam. A nevem Dumbledore professzor és egy Roxfort nevű iskolában dolgozom. Azért jöttem, hogy felajánljak neked egy helyet az iskolámban... az új iskoládban, ha szeretnél jönni.
Denem reakciója igencsak meglepő volt. Dühösen kiugrott az ágyból és elhátrált Dumbledore elől.
– Engem nem ver át! Az elmegyógyintézetből jött, nem igaz? „Professzor”, igen, persze... nos, én nem megyek, rendben? Annak a vén szipirtyónak lenne ott a helye. Soha egy ujjal nem nyúltam a kis Amy Bensonhoz vagy Dennis Bishophoz, megkérdezheti tőlük, majd ők megmondják!
– Nem az elmegyógyintézetből jöttem – mondta türelmesen Dumbledore. – Tanár vagyok és, ha nyugodtan leülnél, mesélnék neked Roxfortról. Természetesen, ha nem szeretnél jönni, senki sem fog kényszeríteni...
– Szeretném látni, hogy megpróbálják – mosolygott rosszindulatúan Denem.
– A Roxfort – folytatta Dumbledore, mintha meg sem hallotta volna Denem utolsó szavait – egy iskola különleges képességű személyek számára...
– Én nem vagyok őrült!
– Tudom, hogy nem vagy az. Roxfort nem az elmebetegek iskolája. Ez a varázslás iskolája.
Csend következett. Denem ledermedt, az arca kifejezéstelen volt, de tekintete cikázott Dumbledore szemei közt, mintha valamelyiket hazugságon próbálná kapni.
– Varázslás? – ismételte meg suttogva.
– Pontosan – mondta Dumbledore.
– Ez... ez varázslat, amire képes vagyok?
– Mi az, amire képes vagy?
– Mindenfélére – lihegett Denem. Sápadt arca elpirult az izgalomtól; úgy tűnt, mintha lázas lenne. – Képes vagyok tárgyakat mozgatni anélkül, hogy megérinteném őket. Képes vagyok rábírni az állatokat, hogy azt tegyék, amit akarok anélkül, hogy idomítanám őket. El tudom érni, hogy rossz dolgok történjenek azokkal, akik idegesítenek. Bánthatom őket, ha úgy akarom.
A lábai remegtek. Előre bukdácsolt és ismét az ágyra ült, a kezét bámulva és fejét lehajtva, mintha imádkozna.
– Tudtam, hogy más vagyok – suttogta saját remegő ujjainak. – Tudtam, hogy különleges vagyok. Mindig is tudtam, hogy van ott valami.
– Nos, teljesen igazad van – mondta Dumbledore, aki már nem mosolygott, hanem átható tekintettel meredt Denemre. – Varázsló vagy.
Denem felemelte a fejét. Az arckifejezése megváltozott: vad öröm látszott rajta, de valamilyen oknál fogva ettől nem tűnt szebbnek; épp az ellenkezője, finom vonású arca valahogy durvábbnak tűnt, az arckifejezése pedig már-már állatias.
– Maga is varázsló?
– Igen, az vagyok.
– Bizonyítsa be – mondta hirtelen Denem olyan parancsoló hangnemben, mint amit korábban használt az „Az igazat mondja!” esetében.
Dumbledore felvonta a szemöldökét.
– Ha jól értem, akkor elfogadod a helyet Roxfortban...
– Persze, hogy el!
– Ez esetben „Professzor úrnak” vagy „Uramnak” fogsz szólítani.
Denem arckifejezése egy futó pillanatra elkomorodott, majd felismerhetetlenül udvarias hangon így szólt: – Elnézést kérek, uram. Úgy értettem... kérem, professzor úr, megmutatná nekem...?
Harry biztosra vette, hogy Dumbledore megtagadja a kérést, hogy azt mondja Denemnek, a Roxfortban majd lesz elegendő idő a gyakorlati bemutatókra, hogy mivel most egy muglikkal teli épületben vannak, óvatosnak kell lenniük. Legnagyobb meglepetésére Dumbledore előhúzta pálcáját zakója belső zsebéből, rámutatott vele a sarokban álló ütött-kopott szekrényre és lazán megpöccintette a pálcát.
A szekrény lángra lobbant.
Denem talpra ugrott. Harry aligha hibáztathatta a sokk és méreg okozta felordításért; az összes holmija bizonyára abban a szekrényben volt; de ahogy Denem nekitámadt volna Dumbledore-nak, a lángok eltűntek tökéletesen érintetlenül hagyva a szekrényt.
Denem a szekrényről Dumbledore-ra bámult, majd mohó arckifejezéssel a pálcára mutatott.
– Honnan szerezhetek egy olyat?
– Mindent a maga idejében – felelte Dumbledore. – Úgy vélem van valami, ami próbál kijutni a szekrényedből.
És valóban, halk zörgés hallatszott a szekrény belsejéből. Most először Denem ijedtnek tűnt.
– Nyisd ki az ajtót – mondta Dumbledore.
Denem habozott, majd keresztülsétált a szobán és kicsapta a szekrény ajtaját. A legfelső polcon a viseltes ruhák felett zörgött és rázkódott egy kis kartondoboz, mintha pár megvadult egér lett volna benne.
– Vedd ki – mondta Dumbledore.
Denem leemelte a reszkető dobozt. Elbátortalanodottnak látszott.
– Van bármi abban a dobozban, aminek nem kéne benne lennie? – kérdezte Dumbledore.
Denem egy hosszú, világos, mérlegelő pillantást vetett Dumbledore-ra.
– Úgy vélem, igen, uram – mondta végül kifejezéstelen hangszínnel.
– Nyisd ki – mondta Dumbledore.
Denem levette a tetejét és a tartalmát kiborította az ágyára anélkül, hogy rájuk nézett volna. Harry valami sokkalta izgalmasabbra számított, de csak kicsi, hétköznapi dolgok kupacát látta; egy jojó, egy ezüst gyűszű és egy fényét vesztett szájharmonika. Miután kikerültek a dobozból, nem remegtek tovább és mozdulatlanul hevertek a vékony takarón.
– Bocsánatkérés kíséretében visszajuttatod őket a tulajdonosaikhoz – mondta nyugodtan Dumbledore, miközben visszarakta pálcáját a zakójába. – Tudni fogom, megtetted-e. És figyelmeztetlek: a Roxfortban nem tűrik el a lopást.
Denem nem volt kimondottan zavarban; még mindig ridegen, vizsgálódva szemlélte Dumbledore-t. De legalább fátyolos hangon annyit mondott: – Igen, uram.
– A Roxfortban – folytatta Dumbledore – nemcsak arra tanítunk meg, hogyan használd a varázserőt, hanem arra is, hogyan irányítsd azt. Te már, bár nem szándékosan, ebben biztos vagyok, használtad az erőd oly módon, melyet nem tanítunk és nem is megengedett az iskolánkban. Nem az első vagy és nem is az utolsó, aki hagyta, hogy a varázserő magával ragadja. De tudnod kell, hogy a Roxfortból kicsaphatnak diákokat és a Mágiaügyi Minisztérium... igen, van egy Minisztérium... még szigorúbban bünteti a törvényszegőket. Minden újdonsült varázslónak el kell fogadnia, ha a világunkba lépnek, a mi szabályaihoz tartják magukat.
– Igen, uram – mondta ismét Denem.
Lehetetlenség volt megmondani, mire gondol éppen; az arca kifejezéstelen maradt, ahogyan visszapakolta az ellopott tárgyak kupacát a kartondobozba. Mikor ezzel végzett, Dumbledore felé fordult és minden szépítés nélkül ezt mondta: – Nincs pénzem.
– Ez könnyedén orvosolható – felelte Dumbledore elővéve egy bőr pénzerszényt a zsebéből. – Van egy alap a Roxfortban azok számára, akiknek segítségre van szükségük könyv- és köpenyvásárlást illetően. Talán némely bűbájkönyvet és egyebet használtan kell majd megvenned, de...
– Hol lehet bűbájkönyveket kapni? – vágott közbe Denem, aki köszönet nélkül elvette a nehéz pénzes zacskót Dumbledore-tól és épp egy kövér arany galleont vizsgálgatott.
– Az Abszol úton – felelte Dumbledore. – Nálam van a lista a könyveidről és iskolai felszereléseidről. Segíthetek neked beszerezni mindet...
– Velem jön? – kérdezte Denem ahogy felnézett.
– Természetesen, ha...
– Nincs szükségem magára – mondta Denem. – Hozzászoktam, hogy egyedül intézzem a dolgaimat, Londonban is mindig egyedül járkálok. Hol találom ezt az Abszol utat... uram? – tette hozzá elkapva Dumbledore pillantását.
Harry úgy vélte, Dumbledore ragaszkodik majd ahhoz, hogy elkísérje Denemet, de ismételten meglepetés érte. Dumbledore átnyújtotta Denemnek a borítékot, mely a felszerelések listáját tartalmazta, és miután elmondta neki, hogyan juthat el az árvaháztól a Foltozott Üstig, így szólt: – Habár a muglik... vagyis varázstalan emberek... nem, te látni fogod majd. Keresd Tomot, a csapost... könnyű rá emlékezni, hiszen ugyanaz a nevetek...
Denem megundorodva összerezzent, mintha egy szemtelen legyet próbált volna elhessegetni.
– Nem szereted a „Tom” nevet?
– Sok Tom van – motyogta Denem. Majd, mintha nem tudta volna visszafogni a kérdést, mintha akarata ellenére tört volna ki belőle, megkérdezte: – Az apám varázsló volt? Nekem azt mondták, őt is Tom Denemnek hívták.
– Sajnálom, de nem tudom – mondta Dumbledore gyengéd hangon.
– Az anyám nem rendelkezhetett varázserővel, hiszen akkor nem halt volna meg – mondta Denem inkább magának, mintsem Dumbledore-nak. – Biztos, hogy az apám volt. Szóval, ha megvan mindenem, mikor mehetek ebbe a Roxfortba?
– Minden részlet rajta van a második pergamenen a borítékban – felelte Dumbledore. A King's Cross állomásról indulsz majd szeptember elsején. Van itt egy vonatjegy is.
Denem bólintott. Dumbledore felkelt és ismét kinyújtotta a kezét. Elfogadva azt, Denem így szólt: – Tudok beszélni a kígyókkal. Akkor jöttem rá, amikor egy vidéki kiránduláson voltunk... odajöttek hozzám, suttogtak nekem. Ez normális egy varázslónál?
Harry biztos volt afelől, hogy Denem azért nem említette ezt a furcsa képességet ezidáig, mert mély benyomást akart tenni.
– Szokatlan – mondta Dumbledore némi habozás után – de nem példa nélkül álló.
A hangszíne közvetlen volt, de a szeme óvatosan fürkészte Denem arcát. Egy pillanatig ott álltak, fiú és férfi, egymásra bámulva. Majd a kézfogás megszakadt; Dumbledore az ajtóhoz ment.
– Viszontlátásra, Tom. A Roxfortban találkozunk.
– Azt hiszem, ennyi elég lesz – mondta az ősz Dumbledore Harry mellett és másodpercekkel később ismét súlytalanul zuhantak keresztül a sötétségen, mielőtt pontosan a jelenlegi irodában földet értek volna.
– Foglalj helyet – mondta Dumbledore Harry mellett landolva.
Harry engedelmeskedett, a feje még mindig teli a korábban látottakkal.
– Sokkal hamarabb elhitte, mint én... úgy értem, amikor elárulta neki, hogy varázsló – mondta Harry. Én először nem hittem el Hagridnak, amikor elmondta nekem.
– Igen, Denem tökéletesen készen állt rá, hogy elhiggye, ő... az ő szavaival élve... „különleges” – mondta Dumbledore.
– Tudta róla... már akkor? – kérdezte Harry.
– Mármint tudtam-e, hogy épp akkor találkoztam mindenidők legveszélyesebb feketemágusával? – kérdezte Dumbledore. – Nem, fogalmam sem volt róla, hogy azzá nő majd fel, ami most. De kétség kívül kíváncsivá tett. Mikor visszatértem a Roxfortba, elhatároztam, hogy nem csak az ő, hanem a többiek érdekében is rajta tartom a szemem, de ezt mindenféleképp megtettem volna tekintve, hogy egyedül volt, barátok nélkül.
– Az ereje, amint azt hallottad, meglepően jól fejlett volt egy ilyen fiatal varázslóhoz képest és... ami mind közül a legérdekesebb és leginkább nyugtalanító... már rendelkezett némi befolyással rá és tudatosan kezdte használni. És ahogyan azt láthattad, ezek nem fiatal varázslók megszokott, véletlenszerű próbálkozásai voltak: mások ellen használta varázserejét, hogy megijessze, megbüntesse, irányítsa őket. A kis történetek a megfojtott nyúlról meg a fiatal fiúról és lányról, akiket a barlangba csalt igencsak sokatmondóak... Bánthatom őket, ha úgy akarom.
– És párszaszájú volt – vetette közbe Harry.
– Igen, valóban; egy ritka képesség, egy, mely feltételezhetően kapcsolatban áll a sötét varázslatokkal, bár, amint azt tudjuk, a hatalmasok és jók között is vannak párszaszájúak. Valójában a képessége, hogy kígyókkal társalog közel sem nyugtalanított annyira, mint a kegyetlenségre, titkolózásra és uralkodásra való nyilvánvaló hajlama.
– Már megint hogy elszaladt az idő – mondta Dumbledore az ablak mögötti sötét égre mutatva. – De mielőtt még elválunk, szeretném felhívni a figyelmedet az imént látottak néhány jellegzetes vonására, mert nagyon fontosak lesznek ahhoz a témához, amit a következő találkozásunkkor vitatunk majd meg.
– Először is remélem észrevetted Denem reakcióját, mikor megemlítettem, hogy másvalakit is hívnak úgy „Tom”?
Harry bólintott.
– Ekkor mutatkozott meg az utálata minden iránt, ami másokhoz kötötte, minden iránt, ami hétköznapivá tette. Már ekkor más akart lenni, elszigetelt, közismert. Ahogyan azt te is tudod, néhány évvel eme rövid beszélgetést követően megszabadult a nevétől és megalkotta „Voldemort Nagyúr” álarcát, mely mögött oly sokáig rejtőzött.
– Bizonyára azt is észrevetted, hogy Tom Denem igencsak önálló, titokzatos és szemmel láthatóan barátok nélkül volt? Nem akart sem segítséget, sem társaságot az Abszol úti kitérőjéhez. Jobban szeretett egyedül intézkedni. A felnőtt Voldemort is ugyan ilyen. Sok halálfalójától hallani fogod majd, hogy állítják, a bizalmába férkőztek, hogy közel állnak hozzá, hogy megértik. De őket is becsapták. Voldemort Nagyúrnak soha nem volt egy barátja sem, és nem is hiszem, hogy valaha is akart egyet.
– És végül... remélem nem vagy túl álmos, hogy figyelj erre, Harry... Tom Denem szeretett trófeákat gyűjteni. Láttad azt a dobozt teli lopott holmival, melyet a szobájában rejtegetett. Ezeket azoktól szedte el, akiket bántott, ezek szuvenírek, ha így tetszik, különösen kellemetlen varázslatokéi. Ne feledd ezt a szarkaszerű hajlamot, mert ez később különösen fontos lesz majd.
– De most már tényleg ideje nyugovóra térni.
Harry felkelt. Ahogy ballagott keresztül a szobán és tekintete arra a kis asztalra esett, melyen múltkor még Rowle Gaunt gyűrűje pihent, de most nem volt ott.
– Igen, Harry? – kérdezte Dumbledore amikor Harry megtorpant.
– A gyűrű eltűnt – mondta Harry ahogy körbetekintett. – De gondoltam, talán itt van a szájharmonika vagy valami.
Dumbledore derűs arccal nézett rá félhold alakú szemüvege felett.
– Nagyon ügyes, Harry, de a szájharmonika soha sem volt több egy szájharmonikánál.
Majd eme titokzatos megjegyzést követően intett Harrynek, aki ezt úgy értelmezte, hogy most már távozhat.

Tizennegyedik fejezet
Felix Felicis

Másnap reggel Harry első órája Gyógynövénytan volt. Attól félve, hogy valaki kihallgatja őket, Harry nem mert Ronnak és Hermionénak beszámolni a tegnap esti különóráról Dumbledore-ral, de az üvegház felé tartva beavatta őket a részletekbe. A hétvégi széllökések végre megszűntek, visszatért a furcsa köd, így kicsit tovább tartott nekik megtalálni a helyes üvegházat.
– Hú, azért ez elég ijesztő, mármint a gyerek Tudodki – mondta Ron halkan, mialatt elfoglalták helyüket egy bütykös Snargaluff tönk mellett, és felhúzták a védőkesztyűt. – De még mindig nem értem, miért mutatja meg neked mindezt Dumbledore. Persze, nagyon érdekes, meg minden, de mégis mi a célja vele?
– Nem tudom – felelt Harry – De azt mondja, nagyon fontos, és segíteni fog a túlélésben.
– Szerintem ez nagyon érdekes – szólt Hermione komolyan. – Mindennél fontosabb, hogy annyi információval rendelkezz Voldemortról, amennyivel csak lehet Milyen egyéb módon szereznél tudomást a gyenge pontjairól?
– Na, milyen volt Slughorn legutóbbi partija? – kérdezte Harry.
– Ó, elég jól szórakoztunk, komolyan. – felelte a lány feltéve a védőszemüveget. – Úgy értem, mesélt pár híres felfedezettjéről, aztán folyamatosan hízelgett McLaggen-nek, merthogy olyan jó kapcsolatai vannak, de azért kaptunk pár finom falatot, és bemutatott minket Gwenog Jones-nak.
– Gwenog Jones-nak? – szemeit olyan nagyra nyitotta, hogy szinte kilógtak védőszemüvege alól. – A bizonyos Gwenog Jones-nak? A Holyhead Harpies kapitányának?
– Úgy bizony – mondta Hermione. – Ha engem kérdeztek, egy kicsit el van szállva magától, de...
– Csend legyen, eleget beszélgettetek! – hallották Bimba Professzor élénk hangját, ahogy szigorú ábrázattal közeledett az asztaluk felé. – Le vagytok maradva, már mindenki belevágott a munkába, sőt, Neville-nek meg is van az első gubó.
Körbenéztek, és valóban ott ült Neville, vérző ajkakkal, számos csúnya karcolással az arcán, kezében egy grapefruit nagyságú, kellemetlenül lüktető zöld tárgyat szorongatott.
– Rendben Professzor, azonnal hozzálátunk – és amikor Bimba Professzor elfordult, halkan hozzátette, – Muffliatio-t kellene alkalmaznunk nála, Harry.
– Nem, egyáltalán nem kellene! – csattant fel Hermione olyan arcot vágva, amelyet mindig megfigyelhettek az arcán, ha a Félvér Hercegről és varázsigéiről esett szó. – Na gyerünk, jobb, ha hozzálátunk...
Hermione vetett rájuk egy nyugtalan pillantást, mire felsóhajtottak és a bütykös tönkök fölé hajoltak.
Az egyszerre életre kelt, tetejéből hosszú, szúrós, tüskebokorszerű kacsok hajtottak ki, és hadonásztak a levegőben. Az egyik nyúlvány belegabalyodott Hermione hajába, de Ron visszakergette egy metszőollóval. Harrynek sikerült elkapnia pár kacsot, összekötötte őket, erre a csápszerű ágak közepén kitárult egy mélyedés. Hermione bátran belenyúlt, mire a növény csapdaszerűen fogságba ejtette karját. Harry és Ron húzták-vonták a kacsokat, hogy kiszabadítsák a lány kezét, mire Hermionénak sikerült kihúznia, ujjai között ugyanolyan gubót szorongatott, mint Neville. A szúrós ágak egyszerre visszahúzódtak a növény belsejébe, és most úgy néztek ki, mint egy ártatlan farakás.
– Tudjátok, nem tartom valószínűnek, hogy ilyen növényt fogok tartani a kertemben, ha majd elköltözök anyáéktól – jelentette ki Ron, homlokára tolva szemüvegét és arcáról letörölte az izzadságot.
– Adj egy tálat! – szólt Hermione kezében tartva a lüktető gubót, eltartva magától amennyire csak tudta. Mikor Harry odanyújtotta a tálkát, undorodó képpel dobta bele.
– Ne finnyáskodjanak, ki kell csavarni, frissen a legjobbak. – mondta Bimba Professzor.
– Mindenesetre – szólt Hermione, folytatva a társalgást olyan nyugodtan, mintha az iménti támadás meg sem történt volna, – Slughorn Karácsonykor is partit szervez, és Harry, semmi esélyed rá, hogy ezt is ellógd, ugyanis megkért, hogy nyomozzam ki a szabad estéidet, hogy biztosan olyan napon tartsa a bulit, amikor tudsz jönni.
Harry felnyögött. Ron, miközben két kézzel dolgozott azon, hogy kifacsarja a gubót, mérgesen megszólalt – És ez szintén egy zártközű est Slughorn kedvenceinek, gondolom.
– Csakis a Slug-klubnak, igen. – válaszolt Hermione.
A gubó kirepült Ron kezéből, nekicsapódott az üvegház ablakának, visszapattant és Bimba Professzor fejéről leverte öreg, foltozott kalapját. Harry elindult érte, és mikor visszaért, Hermione épp azt mondta Ronnak: – Nézd, nem én találtam ki a Slug-klub nevet...!
– Slug-klub – ismételte Ron Malfoyra jellemző gúnyos mosoly kíséretében. – Szánalmas. Hát akkor remélem, jól fogjátok magatokat érezni. Miért nem próbálod meg összeszűrni a levet McLaggen-nel, akkor ti lehetnétek Slug-bál királya és királynője.
– Mindenki hozhat magával valakit – mondta Hermione, aki megmagyarázhatatlan okból erősen elvörösödött. – és téged akartalak elhívni, de ha úgy gondolod, hogy butaság, akkor felejtsük el, és nem zavarlak többet vele.
Harry arra gondolt magában, hogy igazán eshetett volna messzebb az a gubó, akkor nem kellett volna ott ülnie a nyakukon. Egyikük sem vette észre, ahogy magához húzta a gubós tálat, és nagy lendülettel, erős zajt csapva nekiállt kinyitni, de sajnos így is hallott minden egyes szót.
– Engem akartál elhívni? – kérdezte Ron teljesen megváltozott hangon.
– Igen – válaszolt mérgesen Hermione. – De nyilvánvaló, hogy neked sokkal jobban tetszene, ha McLaggen-nel mennék...
Egy kis szünet állt be, míg Harry továbbra is az ellenálló gubót ütlegelte egy ültetőkanállal.
– Nem, nem tetszene – tiltakozott halkan Ron.
Harry véletlen melléütött, eltalálta a tálat, ami összetört.
– Reparo! – mondta gyorsan, pálcájával bökdöste a darabokat, és az üvegtál újból összeállt. A csörömpölés miatt Ron és Hermione ráeszméltek Harry jelenlétére. Hermione zavarában felnyitotta a Világ húsevő fái című könyvét, hogy kikeresse a Snargaluff levének helyes kinyerési módját, Ron maflán bámult, ugyanakkor úgy tűnt, nagyon meg van elégedve magával.
– Add ide Harry! – kérte sürgetően Hermione. – Azt írja a könyv, hogy valami éles dologgal ki kell lyukasztanunk...
Harry átadta a tálat, benne a gubóval, Ronnal együtt felvették védőszemüvegüket és újra nekiestek a tönknek. Harry, egy szúrós ággal bajlódott, és közben arra gondolt, nem is olyan meglepő, ami történt, volt egy olyan érzése, hogy ez előbb vagy utóbb bekövetkezik. De az ezzel kapcsolatos érzelmei meglehetősen zavarosak voltak. Harry és Cho a történtek után még egymásra nézni sem nagyon tudtak, nemhogy beszélgetni, mi lesz, ha Ron és Hermione járni kezd nekem és utána szakítanak? Túlélné ezt a barátságuk? Harrynek eszébe jutott, mikor harmadikban pár hétig nem beszéltek egymással, és Harry egyáltalán nem élvezte, hogy két tűz között kell lennie. És mi van akkor, ha egyáltalán nem szakítanak, olyanok lesznek, mint Bill és Fleur, hogy gyakorlatilag kínos, zavarba ejtő, ha egy helyiségben van velük az ember...vagy mi lesz akkor, ha kirekesztik őt az életükből?
– Megvagy! – kiáltott fel Ron, és kihúzott egy gubót a tönkből, pont akkor, mikor Hermionénak sikerült felszakítania az elsőt, így az üvegtál most teli volt féreg módjára vonagló, halványzöld gubócskákkal.
Az óra hátralevő részében egy szót sem ejtettek Slughorn partijáról. Az elkövetkezendő napokban Harry nagyobb figyelemmel kísérte ugyan barátai viselkedését, de nem vett észre semmi változást, csak annyit, hogy általában a szokásosnál kicsit udvariasabbak voltak egymással. Harry úgy gondolta, jobb, ha megvárja, hogy mi történik majd az elszopogatott vajsör hatására Slughorn félhomályos partiján. De mindezek mellett voltak még aggasztóbb problémai.
Katie Bell még mindig a Szent Mungo Varázsnyavalya- és Ragálykúráló Ispotályban volt, és egyáltalán nem úgy tűnt, hogy hamarosan felépülve visszatér, ami azt jelentette, hogy a szeptember óta oly sok fáradságos munkával összeállt, ígéretes Griffendél csapatból egy hajtó hiányzott. Harry halogatta Katie helyének betöltését, mivel reménykedett benne, hogy visszatér, de a Mardekár elleni nyitó mérkőzés közeledte miatt már be kellett látnia, hogy a lányt nélkülöznie kell.
Harry úgy gondolta, nem bírna ki még egy teljes válogatást. Egyik nap, Átváltoztatástan után, azzal a kínzó érzéssel, hogy valamit kell tennie a csapat érdekében, sarokba szorította Dean Thomast. Az osztály nagy része már távozott, bár néhány csicsergő sárga madár még repkedett a teremben – mind Hermione műve, más még egy tollat sem tudott varázsolni a puszta levegőből.
– Még mindig érdekel a hajtó pozíció?
– Mi...? Ó, igen, persze! – felelte Dean izgatottan. Az egyik ok, amiért nem örült, hogy meg kell kérnie Deant, az volt, hogy tudta, Seamus-nak nem fog tetszeni. Másrészről viszont ez volt a legjobb a csapatnak, Dean jobban teljesített a válogatáson.
– Nos, akkor bent vagy a csapatban – mondta Harry. – Este hétkor edzés.
– Rendben – Válaszolt. – Hurrá! Ez fantasztikus! Alig várom, hogy elmondhassam Ginnynek!
Kiszaladt a teremből, otthagyva Harryt és Seamust. A kényelmetlen helyzetet nem könnyítette meg, hogy Seamus fejére esett egy madárpotyadék, ahogy Hermione kanárijai elhúztak a fejük fölött.
Nem Seamus volt az egyetlen személy, aki elégedetlen volt a játékos cserével. A klubhelyiségen zúgolódó morajként hullámzott végig a tény, hogy Harry most már két tagot is az osztálytársai közül választott. Mivel Harry az iskolai évei alatt sokkal kibírhatatlanabb morgásoknak is volt már tárgya, nem különösebben zavartatta magát, ugyanakkor egyre nagyobb késztetést érzett a győzelemre a Mardekár ellen. Ha a Griffendél nyerne, az egész ház elfeledkezne arról, hogy kritizálták őt, és megesküdnének rá, hogy mindig is tudták, hogy nagyszerű a csapat. Ha azonban vesztenek, gondolta Harry szorongva, akkor még rosszabb lesz.
Harry nem bánta meg döntését, mikor látta az edzésen Deant. Jól dolgozott együtt Ginnyvel és Demelza-val, terelők, Peaks és Coote is egyre jobbak voltak. Az egyetlen gond Ron volt.
Harry mindig is tudta, hogy Ron ellentmondásos játékos, aki gyakran ideges és önbizalomhiányban szenved, és sajnos a közelgő évadnyitó mérkőzés tudata előhozta az összes régi bizonytalanságát. Miután beengedett vagy fél tucat gólt – nagy részét Ginny lőtte – a mozdulatai egyre vadabbá váltak, míg egyszer csak szájon ütötte a közeledő Demelza Robinst.
– Véletlen volt, sajnálom Demelza, nagyon sajnálom! – kiáltotta utána Ron, mikor a lány imbolyogva leszállt a földre, mindent összevérezve. – Én csak...
– Betojtál! – vetette a szemére Ginny mérgesen, leszállt Demelza mellé és feldagadt ajkát vizsgálta. – Te seggfej, nézd meg mit csináltál!
– Rendbe tudom hozni – állt Harry a két lány közé, pálcáját Demelza szája felé mutatva azt mondta: Episkey! És Ginny! Ne hívd Ront seggfejnek, nem te vagy a csapat kapitánya...
– Nos, te túl elfoglaltnak látszottál, hogy seggfejnek nevezd, gondoltam valakinek mégiscsak kellene...
Harry visszafojtotta nevetését.
– Mindenki a levegőbe, gyerünk...!
Mindent összevetve ez volt eddigi legsiralmasabb edzésük, de Harry úgy érezte, hogy nem az őszinteség a legcélravezetőbb most, hogy a mérkőzés ilyen közel van.
– Szép munka volt, srácok! Szerintem letaroljuk a Mardekárt. – mondta frissen, amint a hajtók és a terelők láthatóan elégedetten elhagyták az öltözőt,.
– Úgy játszottam, mint egy zsák sárkánypiszok – jelentette ki Ron színtelen hangon, mikor az ajtó becsukódott Ginny mögött.
– Nem, ez nem igaza! – mondta Harry határozottan. – Te vagy a legjobb őrző az összes jelentkező közül, Ron. A te gondod a lámpaláz.
A kastélyba vezető úton Harry végig bíztatta barátját, és mire felértek a második emeletre, Ron egészen felvidult. Mikor Harry félrehúzta a faliszőnyeget, hogy a szokásos lerövidített útjukon térjenek vissza a Griffendél toronyba, belebotlottak a szorosan ölelkező és csókolózó Ginny-Dean párocskába, akiket mintha összeragasztottak volna.
Valami nagy és tüskés kelt életre Harry gyomrában, és belülről mardosta. Az agyát forró vér öntötte el, csak egyetlen dologra tudott gondolni: Deant zselévé változtatni. Ezzel az őrölt gondolattal küszködve, távolról hallotta Ron hangját.
– Hoppá!
Dean és Ginny szétrebbentek és körbepillantottak – Mi van? – kérdezte Ginny.
– Nem akarom a saját húgomat rajtakapni, azon hogy épp nyilvánosan nyalakodik valakivel.
– Ez egy elhagyatott folyosó volt, amíg ti meg nem zavartátok. – feleselt a lány.
Dean zavartan toporgott. Erőltetetten rámosolygott Harryre, aki nem viszonozta, az új keletű szörny ugyanis üvöltve követelte, hogy Deant azonnali hatállyal kirúgja a csapatból.
– Öhm...gyere Ginny – szólt Dean. – Menjünk vissza klubhelyiségbe.
– Menj! – válaszolt Ginny – Én még szeretnék váltani egypár szót a bátyámmal. – A távozó Dean arcára volt írva: nem bánja, hogy elhagyhatja a helyszínt.
– Nos, – kezdte Ginny, vörös haját idegesen kisimítva arcából s mérges pillantást vetett Ronra. – Tisztázzuk ezt a dolgot egyszer és mindenkorra! Semmi közöd ahhoz, hogy kivel járok, mit csinálok az illetővel.
– De igen, van! – vágott vissza Ron ugyanolyan mérgesen. – Nem akarom, hogy a folyosón járva halljam a sutyorgást, hogy a húgom egy...
– Egy mi...? – kiabált rá Ginny és előhúzta pálcáját. – Pontosan mi is...?
– Nem úgy értette, Ginny. – szólalt meg Harry automatikusan, bár a szörnyeteg egyetértett Ronnal.
– Pontosan úgy értette! – dörrent rá Harryre. – Csak azért, mert egyetlen emberrel se csókolózott még soha, csak azért, mert a legérzékibb csók, amit életében kapott Muriel nénikénktől volt...
– Fogd be a szád! – ordította Ron, amint arca pirosból vörösesbarnába váltott.
– Nem, nem fogom! – kiabált Ginny magából kikelve. – Láttalak Nyálassal. Minden alkalommal, csorgó nyállal reménykedtél benne, hogy arcon puszil. Szánalmas! Ha vennéd a fáradságot és eljárnál szórakozni, és lesmárolnál valakit, akkor nem esne ilyen nehezedre elfogadni, ha más csinálja.
Ron is előhúzta pálcáját. Harry közéjük állt.
– Azt sem tudod, miről beszélsz! – üvöltötte Ron, miközben próbált úgy helyezkedni, hogy célba vehesse Ginnyt. Harry már a lány előtt állt, karjaival és testével próbálta védeni. – Csak azért, mert nem nyilvánosan csinálom, nem jelenti azt...
Ginny hisztérikusan felsikoltott és próbálta Harryt félretolni az útból.
– Pulipinttyel csókolóztál, mi? Vagy Muriel nénikénkről rejtegetsz képet a párnád alatt?
– Teee...!
Egy narancssárga fénycsóva húzott el Harry bal karja alatt, és csak pár centiméterrel hibázta el Ginnyt. Harry a falnak lökte Ront.
– Ne légy hülye!
– Harry csókolózott Cho Chang-gel – folyatta Ginny, de hangján érezni lehetett, hogy közel áll a síráshoz. – És Hermione Viktor Krummal. Te vagy az egyetlen, aki úgy csinál, mintha valami undorító dologról lenne szó, mindez azért, mert pont annyi tapasztalatod van, mint egy tizenkét éves gyereknek.
És ezzel elviharzott. Ron gyűlölködően pillantott utána. Ott álltak, szaporán kapkodták a levegőt egészen addig, míg Frics macskája, Mrs. Norris fel nem tűnt a folyosó végén.
– Gyerünk! – mondta Harry, amint megütötte fülét Frics sánta lépteinek zaja.
Felsiettek a hetedik emeleti folyosóra.
– Félre az útból! – mordult Ron egy apró lányra, aki ijedtében felugrott és eldobott egy üveg ebihalat.
Harry alig vette észre az üvegcsörömpölést, zavartnak érezte magát, szédült, mint akibe belecsapott a villám. Azért érzed ezt, mert Ron testvére – mondta magának. Csak ezért esett rosszul, hogy csókolózni láttad Dean-nel. Csak azért, mert Ron testvére!
Aztán hirtelen agyába furakodott egy gondolat... ugyanaz az elhagyatott folyosó, és ő, amint csókolja Ginnyt... A szörnyeteg a mellkasában lecsillapodott... aztán látta Ront, amint pálcáját felé szegezve kiabál olyan dolgokról, mint „árulás”... meg „azt hittem a barátom vagy.”
– Szerinted Hermione tényleg csókolózott Krummal? – szakította félbe képzeletének játékát Ron, ahogy elérték a Kövér Dámát. Harry bűntudatosan visszaterelte gondolatait a folyosóról, ahol Ron nem zavargott, ahol ő és Ginny csak ketten voltak... – Mi? – kérdezte zavartan. – Oh... öhm...
Az őszinte válasz igen lett volna, de nem akarta megmondani neki, de látta, hogy Ron leolvasta arcáról az igazságot.
– Dilligrout – mondta sötéten a Kövér Dámának, és a portrélyukon keresztül bemásztak a klubhelyiségbe.
Egyikük sem hozta szóba Ginnyt vagy Hermionét újból, valójában alig beszéltek egymással, csendben tértek nyugovóra, mindketten saját gondolataiba temetkezve.
Harry sokáig feküdt ébren, a baldachint bámulva, és próbálta meggyőzni magát, hogy a Ginnyvel kapcsolatos érzelmei teljesen testvériek. Mint egy óvó, idősebb testvéré. Egész nyáron úgy éltek, mint testvérek, vagy talán nem? Kviddicseztek, ugratták Ront, együtt nevettek Billen és Nyálason. Évek óta ismerte már Ginnyt... Természetes, hogy meg akarja óvni... természetes, hogy törődni akar vele... hogy legszívesebben megütné Deant, amiért megcsókolta... Nem... uralkodnia kell efölött a testvéri érzés fölött.
Ron hangosan felhorkantott.
Ginny Ron testvére! Mondta magának határozottan. Ron kishúga! Tiltott terület!
Nem kockáztatná a barátságát Ronnal, semmiért! Belebokszolt a párnájába, hátha úgy kényelmesebb lesz, és várta, hogy végre elaludjon, próbálta arra koncentrálni, hogy gondolatai ne kanyarodjanak vissza a lány felé.
Harry másnap reggel, egy sor idétlen álom után – Ron üldözte egy Hajtó bottal – szédülten és összezavarodva ébredt, de déltájra már szívesen lecserélte volna az igazi Ront az álombelivel, mert nemcsak hogy hidegen bánt Ginnyvel és Dean-nel, de Hermionéval is ridegen, gúnyos közömbösséggel viseltetett. Ráadásul Ron az éjszaka folyamán olyan érzékeny és robbanásra kész lett, mint a Durrfarkú Szurcsók. Harry egész napi munkálkodása, hogy kibékítse Ront és Hermionét nem járt sikerrel, végül a lány rendkívül dühösen ment el aludni, Ron felrohant a fiúk hálószobájába, közben mérgesen morgott pár elsőévessel, akik rá mertek pillantani.
Harry meglepetésére, Ron újszerű agressziója nem múlt el. Ami még rosszabb, egybeesett őrzői képességeinek legmélyebb hullámvölgyével, ami még idegesebbé tette, ezért a szombati mérkőzés előtti utolsó kviddics edzésen nem sikerült kivédenie egyetlen gólpasszt sem, amit a hajtók küldtek felé, ugyanakkor mindenkivel kiabált, olyannyira, hogy Demelza Robins könnyekben tört ki.
– Fogd be a szád és hagyd őt békén! – kiabált vele Peakes, aki majdnem fele olyan magas volt mint Ron, de elismerésre méltóan cipelte a nehéz hajtóbotot.
– ELÉG! – ordította Harry, aki látta, amint Ginny villámló szemekkel néz Ron felé. Eszébe jutott, hogy a lány köztudottan kiváló a rémdenevér-rontás használatában, sietve odarepült, mielőtt elszabadul a pokol.
– Peakes, menj és gyűjts be a gurkókat! Demelza, szedd össze magad, nagyszerűen játszottál ma, Ron... – várt, amíg a többiek hallótávolságon kívül kerülnek, és csak utána fejezte be a mondatot. – a legjobb barátom vagy, de ha továbbra is ilyen hangon beszélsz a többiekkel, kirúglak a csapatból.
Egy pillanatig biztosra vette, hogy Ron megüti, de valami sokkal rosszabb történt. Ron megtörten huppant le a seprűjére, elszállt minden haragja és csüggedten így szólt: – Kilépek. Szánalmasan vagyok.
Nem vagy szánalmas, és nem lépsz ki. – mondta Harry dühösen és a talárjánál fogva megragadta Ront – Ha formában vagy, mindent ki tudsz védeni, ez egyetlen probléma a fejedben van.
– Azt mondod őrült vagyok?
– Igen, azt hiszem.
Egymásra bámultak egy hosszú pillanatig, Ron megrázta a fejét, majd így szólt. – Tudom, hogy nincs már időd egy új őrzőt találni a meccsig, de ha veszítünk, márpedig veszíteni fogunk, akkor kilépek a csapatból.
Harry mondhatott bármit, semmi nem segített. Vacsora alatt végig próbálta erősíteni Ron önbizalmát, de Ron túlságosan el volt foglalva azzal, hogy mogorva és undok legyen Hermionéval, hogy észrevegye. Harry folytatta a klubhelyiségben is, de a kijelentését, hogy az egész csapat összeomlana, ha kilépne, aláásta a tény, hogy a csapat többi tagja egy távoli sarokban ült, és fejüket összedugva láthatóan Ronról motyogtak, kritizálva őt. Végül Harry megpróbálta mérgesen provokálni Ront, hátha az kihozza belőle a dacot, azzal együtt a jó őrzői magatartást, de ez a módszer sem működött jobban, mint a bíztatás. Ron olyan lehangoltan ment aludni, mint még soha.
Harry sokáig feküdt ébren a sötét szobában. Nem akarta elveszíteni a közelgő mérkőzést, nem csak azért, mert ez volt az első meccs, ahol kapitányként szerepelt, hanem eltökélten le akarta győzni Draco Malfoyt kviddicsben, annak ellenére, hogy gyanúja nem bizonyosodott be. De ha Ron úgy játszik, ahogy az elmúlt pár edzésen tette, akkor esélyük a győzelemre aggasztóan kevés volt...
Bárcsak lenne valami, ami segítene Ronnak, hogy összeszedje magát... hogy legjobb tudása szerint játszon... valami, ami biztosítja, hogy Ronnak nagyon jól sikerüljön a napja...
És a válasz egyszerre ott volt Harry agyában...
A következő napi reggeli a szokásos robbanékony hangulatban telt, a Mardekárosok fütyültek és fújoltak, ahogy a Griffendél-csapat játékosai beléptek a Nagy Terembe. Harry felpillantott a mennyezetre és tiszta, halványkék égboltot látott: egy jó jel.
A Griffendél asztalnál, ami piros és arany színekben pompázott, hangosan éljeneztek, ahogy Harry és Ron megközelítették. Harry mosolygott és integetett, Ron fintorgott és a fejét rázta.
– Fel a fejjel, Ron! – kiáltott neki Lavender. – Tudom, hogy nagyszerű leszel! – Ron nem figyelt rá.
– Teát? – kérdezte tőle Harry. – Kávét? Töklevet?
– Bármit – felelte Ron morcosan, és lehangoltan beleharapott a pirítósba.
Pár perccel később, Hermione, aki újabban nem járt le velük reggelizni, belefáradva Ron ellenszenves viselkedésébe, megállt mellettük.
– Hogy vagytok? – kérdezte határozatlanul, szemeit Ron tarkójára szegezve.
– Jól. – mondta Harry, aki arra koncentrált, hogy egy pohár töklevet nyújtson oda Ronnak. – Parancsolj, Ron, idd ezt meg.
– Ron épphogy szájához emelte a poharat, mikor Hermione élesen megszólalt.
– Ne idd meg, Ron!
Harry és Ron felpillantottak rá.
– Miért ne? – kérdezte Ron.
Hermione most Harryt bámulta, mintha nem akarna hinni a szemének.
– Beletettél valamit az italba.
– Tessék? – kérdezett vissza Harry.
– Hallottad, amit mondtam. Láttalak. Belecsepegtettél valamit Ron italába. Ott van az üveg a jobb kezedben.
– Fogalmam sincs miről beszélsz. – csúsztatta Harry a nadrágja zsebébe az üvegcsét.
– Ron, figyelmeztetlek, ne idd meg! – ismételte Hermione, de Ron felkapta a poharat, egy hajtásra megitta, és így szólt:
– Ne anyáskodj felettem, Hermione.
A lány megütközve nézett rá. Hangját olyannyira lehalkítva, hogy csak Harry hallhatta így szólt – Ezért kirúghatnak. Sosem hittem volna rólad, Harry!
– Nézd csak, kinek jár a szája! – suttogott vissza. – Használtad mostanában valakin a konfúziós átkot?
Hermione elviharzott az asztaluktól. Harry lelkiismeret-furdalás nélkül nézett utána. Hermione sosem értette igazán, milyen fontos dolog a kviddics. Ronra pillantott, aki idegesen harapdálta ajkait.
– Mindjárt kezdünk. – mondta neki élénken.
A deres fű ropogott a lábuk alatt, ahogy kisétáltak a stadionba.
– Szerencse, hogy ilyen szép az idő, nem? – kérdezte Harry Rontól.
– Jah! – felelt Ron, aki elég sápadtnak és gyengének nézett ki.
Ginny és Demelza már felvették a kviddicstalárjukat, és az öltözőben vártak rájuk.
– Az időjárás ideális – szólt Harryhez, észre sem véve Ront. – És találd ki mi történt! A Mardekár hajtója, Vaisey... tegnap fejen találta egy gurkó, és annyira fáj neki, hogy nem tud játszani! És ami még ennél is jobb: Malfoy beteg, ő sem játszik.
– Micsoda? – kérdezett vissza Harry a lány felé fordulva. – Beteg? Mi a baja?
– Fogalmam sincs, de ez csak jó nekünk. – felet Ginny jókedvűen. Harper játszik helyette. Évfolyamtársam. Egy idióta.
Harry bizonytalanul visszamosolygott, de mikor magára húzta a vörös talárt, gondolatai már messze jártak a kviddicstől. Malfoynak már korábban is volt sérülése, ami miatt nem tudott volna játszani, de akkor mint elkövetett – és sikerrel is járt – hogy a mérkőzés időpontját áttegyék olyan időpontra, ami a Mardekárnak megfelelt. Miért elégedett meg most a helyettesítéssel? Valóban beteg, vagy csak szimulál?
– Gyanús, mi? – mondta halkan Ronnak. – Hogy Malfoy nem játszik...
– Én inkább szerencsésnek mondanám – felelt Ron felélénkülve. – És Vaisey sem játszik, ő a legjobb góllövőjük. Nem gondoltam, hogy... Hé! – Ron megdermedt kesztyűjének felhúzása közben és Harryre bámult.
– Mi van?
– Én... te... – Ron lehalkította hangját, és riadtan, de izgatottan nézett Harryre. – Az italom... a töklé... te csak nem...?
Harry felvonta a szemöldökét, de nem válaszolt, helyette azt mondta:
– Öt perc múlva kezdünk, jobb, ha felhúzod a bakancsod.
Tömeges kiabálás és fújolás közepette kisétáltak a pályára. A stadion egyik fele vörös és arany, a másik fele zöld-és ezüstszínbe öltözött. Jónéhány Hollóhátas és Hugrabugos is megoszlott a két oldal között. Harry a hangoskodás és tapsolás ellenére is kiszúrta Luna Lovegood-ot, ahogy oroszlános fejfedőjében kiabál.
Harry odalépett Madam Hooch-hoz, a játékvezetőhöz, aki készen állt arra, hogy a labdákat kiengedje a ládából.
– Kapitányok, kézfogás! – mondta a tanárnő, és Harry kezét máris szinte összetörte a Mardekár új kapitánya, Urquhart. – Seprűre! Sípszóra a levegőbe! Három... kettő... egy...
A síp megszólalt, Harry és a többiek elrugaszkodtak a fagyos talajról.
Harry felemelkedett a levegőbe a pálya szélén, körülnézett, a cikeszt keresve, fél szemmel pedig Harpert figyelte, aki cikk-cakkban repült alatta. Aztán egy hang, ami teljesen más volt mint a korábbi kommentátoré, elkezdett beszélni.
– Nos, elkezdődött a mérkőzés, és azt hiszem bátran mondhatom mindenki nevében, hogy meglepődtünk Potter csapatösszeállításán. Sokan gondoltuk úgy, hogy Ronald Weasleyt, tavalyi szedett-vedett teljesítménye után nem látjuk viszont a kviddicspályán, de természetesen a közeli barátság a kapitánnyal jól jön ilyen esetekben...
Ezeket a szavakat hangos taps és egyetértés követte a Mardekár szurkolói oldaláról. Harry megemelte a seprűt, hogy jobban rálásson a kommentátori emelvényre. Egy vékony, szőke pisze orrú fiú állt ott, és a mágikus megafonba beszélt, amit valaha Lee Jordan használt. Harry felismerte benne Zacharias Smith-t, a Hugrabug játékosát, akit Harry szívből utált.
– És már itt is van az első igazi helyzet a Mardekár hajtójától, Urquhart-tól, nyílegyenes halad, és...
Harry gyomra összeszorult.
– Weasley kivédi. Nos, azt hiszem ő is lehet néha szerencsés...
– Pontosan, Smith, ő is. – mormogta Harry, magában mosolyogva, ahogy leereszkedett a hajtók közé, szemével folyamatosan a cikesz után kutatva.
Fél óra telt el a játékidőből, a Griffendél hatvan nullára vezetett, Ron bemutatott pár igazán elképesztő védést, néhányat az ujjai hegyével hárított, és a hat Griffendél gólból négyet Ginny szerzett. Ez kicsit lehűtötte Zacharias Smith-t, abbahagyta a hangos gondolatvitelét arról, hogy Harry csak azért válogatta be a két Weasleyt a csapatba, mert a barátai voltak, és helyette most Peakes-t és Coote-t nézte ki magának.
– Persze Coote nem rendelkezik tipikus terelő-testfelépítéssel, – mondta Smith gőgösen. – Azoknak kicsit több az izomzata...
– Küld rá egy gurkót! – kiáltott Coote-nak Harry, ahogy elhúzott mellette, de Coote, széles vigyorral, inkább Harpert vette célba, aki Harry épp elhagyta Harryt az ellenkező irányba haladva nagy sebességgel. Harry elégedetten nyugtázta, a tompa puffanást, ami azt mutatta, hogy a gurkó célba talált.
Úgy tűnt, a Griffendél csapat nem tud hibázni. Újra és újra betaláltak a kapukba, és Ron egymás után védte ki a Mardekár támadásait. Most már mosolygott, és a tömeg hangos éljenzéssel ünnepet egy különösen szép hárítást, és rákezdte a jó öreg „Weasley a mi Istenünk” nótára, ő pedig büszkén mutatott be nekik figurákat.
– Nagyon különlegesnek képzeli magát, mi? – kérdezte egy hang, és Harry majdnem leesett a seprűről, ahogy Harper keményen nekiütközött. – A vérét eláruló haverod...
Madam Hooch feléjük fordult, ahogy a Griffendél tábor mérgesen kiabált az incidens miatt, de addigra Harper felgyorsított, és elment. Harry, fájó vállal utána vetette magát, hogy visszaadja, amit kapott.
– Úgy látom Harper a Mardekáros fogó látja a cikeszt! – kiáltott Zacharias a megafonba. – Igen, határozottan lát valamit, amit Potter nem.
Smith tényleg egy igazi idióta – gondolta Harry. Nem vette észre az összeütközést? De következő pillanatban a gyomra lesüllyedt. Smith-nek igaza volt, Harry tévedett. Harper nem ok nélkül gyorsított fel. Kiszúrt valamit a levegőben, amit Harry nem látott: az aranycikesz magasan felettük röpködött, szikrázva a tiszta, kék égbolton.
Harry felgyorsított, a szél süvített a füle mellett, már nem hallotta Smith kommentálását, sem a tömeget. De Harper még mindig fölötte volt, és a Griffendél csak száz ponttal vezetett, ha Harper fogja meg a cikeszt, akkor a Mardekár nyer... és Harper már csak karnyújtásnyira volt a cikesztől... előrenyúlt...
– Hé, Harper – kiáltotta Harry elszántan. – Mennyit fizetett Malfoy, hogy helyette játsszál?
Fogalma sem volt, hogy mi mondatta ezt vele, de Harper megingott, ügyetlenül a cikesz után kapott, de az elsiklott az ujjai között, Harry nekirugaszkodott és elkapta az apró, szikrázó labdát.
– EZ AZ! – kiáltotta. Megfordult és visszarepült a pályára, magasra tartott kezében a cikesz. Ahogy a tömeg ráébredt, mi is történt, tombolni kezdett, aminek zaja majdnem elnyomta a játék végét jelző sípszó hangját.
– Ginny, hova mész? – kiáltotta Harry, aki a csapattársak ünneplő ölelései között találta magát, de Ginny gyorsított, elszáguldott mellettük, amíg egy hatalmas csattanással beleütközött a kommentátori emelvénybe. A tömeg felsikoltott, majd nevetésben tört ki, mikor a Griffendél csapata leszállt közvetlen mellette, és megpillanthatták az összetört fatörmelék alatt erőtlenül kapálózó Zacharias Smith-t. Harry hallotta, amint Ginny vidáman így szól a dühös McGalagony Professzorhoz – Elfelejtettem lefékezni, Professzor, bocsánat!
Harry nevetve kiszabadította magát a többiek közül, majd megölelte Ginnyt, de hamar el is engedte. Pillantását elkerülve Ronhoz fordult, és megveregette a vállát, minden korábbi ellenségeskedést elfelejtve, a Griffendél csapat egymásba karolva lesétált a pályáról, éljenző szurkolóik felé integetve.
Az öltözőben a hangulat nagyon vidám volt.
– Seamus azt mondta buli van a Klubhelyiségben – kiáltotta Dean. – Gyertek, Ginny, Demelza!
Ron és Harry maradtak a legtovább az öltözőben. Épp indulni akartak, mikor Hermione lépett be. Griffendéles sálját a kézfejére tekerte. Idegesnek, de elszántnak tűnt.
– Harry, beszélni szeretnék veled. – mély levegőt vett. – Nem kellett volna ezt tenned! Hallhattad Slughornt. Ez illegális.
– Ás mit fogsz csinálni? Feldobsz minket? – kíváncsiskodott Ron.
– Mégis miről beszéltek? – kérdezte Harry a lánytól. Hogy ne lássák, a fal felé fordult, és ahogy felakasztotta talárját, vigyorgott.
– Pontosan tudod, hogy miről beszélünk. – csattant fel Hermione. – Ron italába szerencse bájitalt tettél a reggelinél. Felix Felicis-et!
– Nem, nem tettem, – fordult ismét feléjük Harry.
– De igen, tettél, Harry, és ezért meny minden olyan jól. A Mardekár csapat hiányos volt, és Ron mindent kivédett!
– Nem tettem bele. – felelte Harry szélesen vigyorogva. Belenyúlt a zsebébe, és kivette belőle a kis üvegcsét, amit reggel Hermione látott a kezében. Tele volt aranyszínű folyadékkal és a tetején a viasztető érintetlen volt. – Azt akartam, hogy Ron szerencsésnek érezze magát, így, mikor tudtam, hogy látod, úgy csináltam, mintha beleöntöttem volna. – Ron felé fordult. – Azért védtél ki mindent, mert szerencsésnek érezted magad. Egyedül csináltad!
Újra a zsebébe tette a bájitalt.
– Tényleg nem volt semmi a töklében? – kérdezte Harryt megütközve. – De hiszen az idő megjavult, és Vaisey nem tudott játszani... komolyan nem ittam Felix Felicist?
Harry megrázta a fejét. Ron egy pillanatig rábámult, majd Hermionéhoz fordult, utánozva a lányt megszólalt: – Felix Felicist tettél Ron italába ma reggel, ezért védett ki mindent! Látod? Tudok védeni segítség nélkül is, Hermione.
– Sosem mondtam, hogy nem tudsz... Ron, te is azt hitted, hogy kaptál!
De Ron már nem figyelt rá. Elment mellette és vállán a seprűjével kiment az öltözőből.
– Öhm... – köszörülte meg Harry a torkát a hirtelen beállt csendben nem gondolta hogy terve ilyen jellegű galibát okozhat. – Menjünk... menjünk mi is akkor a bulira?
– Menj csak! – felelte a lány, szaporán pislogva, hogy a könnycseppek ne csorduljanak ki szeméből. – Elegem van Ronból jelen pillanatban. Nem tudom, mit kellett volna tennem...
És ő is kirohant az öltözőből.
Harry a tömegen keresztülvágva sétált vissza a kastélyhoz. Néhányan gratuláltak neki, de nagyon lehangoltnak érezte magát. Biztos volt benne, hogyha megnyerik a meccset, akkor Hermione és Ron azonnal kibékülnek. Fogalma sem volt, hogyan tudná elmagyarázni Hermionénak, hogy azzal bántotta meg Ront, hogy csókolózott Viktor Krummal, hiszen az már olyan régen történt...
Harry nem látta a lányt a Griffendél toronyban, ami tele volt ünneplő emberekkel, mikor megérkezett. Újból tapsban törtek ki, mikor észrevették, és hamarosan gratuláló társai vették körül. Mielőtt Ron keresésére indulhatott volna, a Creevey testvérekkel kellett egy részletes kiértékelést megvitatnia a meccsről. Egy csapat lány körbeállta őt, és a legkevésbé szórakoztató megjegyzésein is nevettek, szempillájukat bőszen rebegtetve felé. Lerázta Romilda Vane-t, aki erősen célzott rá, hogy szeretné, ha Harry őt vinné magával Slughorn Karácsonyi bulijára. Ahogy az italoktól roskadozó asztal felé vette az irányt, beleszaladt Ginnybe, Arnold, a Pygmy-Puff a vállán ült, és Csámpás a lábánál reménykedve nyávogott.
– Ront keresed? – kérdezte vigyorogva. – Ott van az a piszok kis álszent!
Harry a sarokba pillantott, amerre Ginny mutatott. És megpillantotta Ront, aki a szemérmesség legkisebb jele nélkül ült ott, szorosan összegabalyodva Lavender Brown-nal, és őszintén szólva nehéz lett volna megállapítani, hogy kinek melyik a keze.
– Úgy tűnik, mintha enné Lavender arcát, nem? – mondta Ginny szenvtelen hangon. Szerintem kicsit még kell javítani a technikáján. Nagyszerű meccs volt, Harry.
Karját megérintette a lány, és Harry gyomra jojózni kezdett, de Ginny már ment is tovább, hogy magához vegyen még egy pohár vajsört. Csámpás követte, szemét le nem vette Arnoldról.
Harry elfordult Ron felől, aki nem úgy tűnt, hogy egyhamar befejezni tevékenységét, és ahogy a Kövér Dáma portréja épp becsukódott, mintha egy rendetlen, barna hajköteget pillantott volna meg elsuhanni.
Elindult arra, kikerülve Romildát, és kinyitotta a portréajtót. A folyosó néptelennek tűnt.
– Hermione?
– Az első tanteremben, amit megpróbált kinyitni, már meg is találta a lányt. A tanári asztalon ült, teljesen egyedül, egy csapat, a feje felett körben repkedő sárga madarat leszámítva, amiket láthatóan most varázsolt elő a levegőből. Harry csodálattal adózott a gyors és sikeres varázslat iránt.
– Ohh, szia Harry... – köszöntötte remegő hangon. – Csak gyakoroltam...
– Igen...igazán... igazán szépek.
Nem tudta, mit mondjon a lánynak. Épp azon gondolkodott, hogy van-e rá esély, hogy Hermione nem látta meg Ront, hogy azért hagyta el a helyiséget, mert a parti túl lármás volt, mikor Hermione, természetellenesen magas hangon megszólalt – Ron láthatóan élvezi az ünneplést.
– Öhm... igen? – kérdezte Harry.
– Ne játszd meg, hogy nem láttad őket. – válaszolt. – Nem igazán próbálta elrejteni...
Hátuk mögött az ajtó kinyílt, és Harry rémületére Ron bukkant fel nevetve, a kezénél fogva maga után húzva Lavendert.
– Ohh. – mondta kurtán, mikor meglátta Harryt és Hermionét.
– Upsz! – mondta Lavender, és vihogva kihátrált a teremből. Az ajtó hangosan becsukódott utána.
Szörnyű, feszült csönd állt be. Hermione Ronra bámult, aki nem nézett vissza rá, hangába a bátorság és félénkség keveréke vegyült, mikor megszólalt. – Szia Harry, azon gondolkodtam, hova tűnhettél.
Hermione lecsúszott az asztalról. A picurka sárga madarak még mindig köröztek a feje fölött, ezért úgy nézett ki, mint egy furcsa, tollas naprendszer.
– Nem kellene Lavendert megvárakoztatnod odakint. – mondta halkan. – Csodálkozni fog, hogy hol maradsz ilyen sokáig.
Nagyon lassan az ajtó felé sétált. Harry Ronra bámult, aki megkönnyebbült, hogy semmi komolyabb nem történt.
– Oppungo! – jött egy kiáltás az ajtó felől.
Harry megpördült, és látta, hogy Hermione pálcája Ronra mutat, és rémületére a madárfalka Ron felé száguldott, mint egy hatalmas aranyszínű töltény, aki kiabált, és arcát karjával próbálta eltakarni, de a madarak támadták szüntelenül, csipkedték, karmolták, ahol érték.
– Szedd le őket rólam! – kiabálta, de Hermione egy utolsó pillantást vetett csak felé, mint egy bosszúszomjas fúria, és kiment az ajtón, majd eltűnt. Harry hallotta, amint felzokog, mielőtt becsapódott az ajtó.

Tizenötödik fejezet
A Megszeghetetlen Eskü

Ismét hó kavargott a kastély jeges ablakinál, közeledett a karácsony. Hagrid már mind a tizenkét karácsonyfát kivágta, amik hagyományosan a Nagyterembe kerülnek majd; szorgos kezek magyalindákat és angyalhajat tekertek a lépcsók korlátjaira; a páncélok sisakjaiban örökmécsesek gyulladtak, és a folyosókon, számtalan helyen lógattak fel fagyöngyöt. Akárhányszor Harry az iskolának ezeken a részein járt, rengeteg lány tülekedett a fagyöngyök alatt, ami sokszor teljesen eltorlaszolta a folyosókat; szerencsére Harry, hála a gyakori éjszakai kirándulásainak, különösen jól ismerte a titkos járatokat, így nem került túl nagy energia-befektetésébe fagyöngymentes útvonalakat találnia.
Ron, aki a kerülőutak szükségességét titkon inkább féltékenységre okot adónak tartotta, mint nevetségesnek, egyszerűen őrjöngött a röhögéstől. Bár Harry sokkal jobban szerette ezt az új, nevető, viccelődő Ront, mint az elmúlt hetek sértődékeny, agresszív változatát, a fejlődés most is nagy árat követelt. Először is, el kellett viselnie Lavender Brown gyakori jelenlétét, aki láthatólag minden pillanatot sajnált, amit nem a Ronnal való csókolózással töltött; másrészt pedig Harry ismételten két olyan legjobb baráttal büszkélkedhetett, akik vélhetőleg soha többet nem állnak szóba egymással.
Ron, akinek a kezét és alkarját még mindig csúnya karmolások ékesítették Hermione kanári-akciója óta, dühösen védekezve beszélt csak róla.
– Igazán nem panaszkodhat – mondta Harrynek. – Smárolt Krummal. Most legalább látja, hogy van, aki meg velem akar smárolni. Végül is ez egy szabad ország. Nem csináltam semmi rosszat.
Harry nem válaszolt, úgy tett, mint akit teljesen lefoglal a könyve, amit másnap reggelig el kell olvasnia bájitaltanból (Quintessence: A küldetés). Mivel elhatározta, hogy mindkét barátjával jóban marad, igen sok időt töltött csukott szájjal.
– Soha nem ígértem Hermionénak semmit – motyogta Ron. – Úgy értem, persze, úgy volt, hogy elmegyek vele Slughorn partijára, de soha nem mondta... csak mint barátok... teljesen szabad vagyok...
Harry lapozott, hátha Ron figyelte. Ron hangja egyre jobban elhalkult, alig lehetett hallani a tűz hangos ropogása mellett, Harry csak néha kapott el pár szót, olyasmiket, mint „Krum”, vagy hogy „egy szava sem lehet”.
Hermione órarendje olyannyira tele volt zsúfolva, hogy Harry tulajdonképpen csak esténként jutott hozzá, hogy beszéljen vele. És mivel Hermione nem volt hajlandó a klubhelyiségben tartózkodni, amíg Ron is ott volt, így Harry általában a könyvtárban csatlakozott hozzá, ami többnyire azt jelentette, hogy a beszélgetéseiket suttogva kellett intézniük.
– Teljesen szabadon csókolózhat, akivel csak akar – mondta Hermione, amíg Madame Cvikker a könyvtáros a polcokat porolta a hátuk mögött. – Igazán, nem is érdekelhetne kevésbé.
Felemelte a pennáját, és olyan akkurátusan tette fel a pontot egy i-re, hogy a pergamen kilyukadt. Harry nem válaszolt. Kezdte úgy érezni, hogy a hangszálai lassan elsorvadnak a használat hiányában. Kicsit előbbre hajolt a Bájitalkeverés Felsőfokon fölé, és folytatta a jegyzetelést az El-nem-múló Elixírekről, alkalmankénti szünetekkel, amikor a Herceg hasznos jegyzeteit próbálta kibogarászni az eredeti szövegből.
– Amúgy – mondta most Hermione –, jobban tennéd, ha óvatosabb lennél.
– Utoljára mondom – súgta Harry kicsit rekedt hangon háromnegyed óra hallgatás után –, nem adom vissza a könyvet. Többet tanultam a Félvér Hercegtől, mint amit Piton vagy Slughorn tanított nekem az elmúlt...
– Nem a hülye úgynevezett hercegedről beszélek – mondta Hermione, helytelenítő pillantást vetve a könyvre, mintha az a puszta létezésével is sértené. – Mielőtt idejöttem volna, a lányvécében jártam, és vagy egy tucat lány volt már ott, köztük ez a Romilda Vane, arról tanácskoztak, hogy hogyan itassák meg veled a szerelmi bájitalukat. Mind abban reménykednek, hogy majd őket viszed magaddal Slughorn karácsonyi mulatságára. Olybá tűnik, hogy felvásárolták Fred és George teljes készletét, és félő, hogy ha tényleg tőlük származnak, akkor még működnek is.
– Miért nem foglaltad akkor le őket? – kérte számon Harry. Felfoghatatlannak tűnt, hogy Hermionét a szabályok betartatása iránti mániája pont ebben a kritikus pillanatban hagyta el.
– Nem volt náluk a bájital a mosdóban, – mondta Hermione megvetően – csak a stratégiájukat tárgyalták, és azt hiszem, hogy még a Félvér Herceg sem – újabb megvető pillantást vetett a könyvre – tud előállni olyan ellenméreggel, ami egyszerre semlegesít egy tucat különböző szerelmi bájitalt. Meg kéne most már hívnod valakit, attól a többiek leállítják magukat, nem fogják azt hinni, hogy van még esélyük. Gondolj bele, holnap este lesz, most már mindenre elszántak.
– Nincs senki, akit meghívnék – motyogta Harry, aki még mindig próbált semmivel sem többet gondolni Ginnyre, mint amennyit képtelen lett volna megállni, annak ellenére, hogy álmaiban többször is megjelent, és ilyen alkalmakkor kimondhatatlanul boldoggá tette, hogy Ron nem képes a Legilimenciára.
– Mindegy, csak figyelj oda, hogy mit iszol meg, mert Romilda Vane olyannak látszik, aki tudja, mit csinál – fejezte be Hermione grimaszolva.
Felkapta az aritmetika esszéjét, és tovább kapirgált rajta a pennájával. Harry szeme a lányt figyelte, de a gondolatai nagyon távol jártak.
– Na várj csak – mondta lassan. – Frics betiltott mindent, ami a Weasley Varázsvicc Vállalatból való, nem igaz?
– És mióta érdekel bárkit is, hogy mit tilt be Frics? – kérdezett vissza Hermione, még mindig a házi dolgozatára koncentrálva.
– De hát a baglyokat átvizsgálják. Szóval hogy csempészik be ezek a lányok a bájitalaikat az iskolába?
– Fred és George parfümnek és köptetőnek álcázva küldik ezeket, ez is része a Bagolyküldő Szolgálatnak.
– Jó sokat tudsz róla!
Hermione épp olyan gyűlölködő pillantást vetett rá, mint amilyent az előbb a könyvére.
– A nyáron mutogatták a portékájukat Ginnynek meg nekem, akkor láttam az üvegek hátulján – mondta fagyosan. – Én nem szoktam csak úgy bájitalokat csempészni mások italába... vagy úgy tenni, mintha belecsempészném, ami egyébként ugyanolyan elítélendő...
– Jó, mindegy, nem azért mondtam – vágott közbe Harry gyorsan. – A lényeg, hogy Fricset átverik, nem igaz? Ezek a lányok valami másnak álcázva kapják meg a dolgaikat! Miért ne hozhatta volna Malfoy azt a nyakláncot...?
– Jaj Harry, ne kezdd újra!
– Most komolyan, miért ne? – kérdezte követelően Harry.
– Nézd – sóhajtott fel Hermione –, az érzékelők észlelik a rontásokat, átkokat, titokbűbájokat, igaz? Arra használják őket, hogy a sötét varázslatokat és tárgyakat kiszúrják. Másodpercek alatt észrevettek volna egy olyan erős átkot, mint amilyen azon a láncon volt. Valami rossz üvegbe téve még nem számít igazán, és egyébként is, a szerelmi bájital nem fekete mágia, meg nem is veszélyes...
– Könnyen beszélsz – nyögte Harry, akinek a lelki szemei előtt megjelent Romilda Vane képe.
– ...úgyhogy ez legfeljebb Frics feladata lehetne, hogy észrevegye, nem köptető van az üvegben, és mivel nem egy kiemelkedő varázsló, kétlem, hogy meg tudná különböztetni egyik bájitalt...
Hermione elhallgatott; Harry is hallotta. Valaki nagyon is közel állt meg hozzájuk a sötétben, a könyvespolcok között. Vártak, és egy pillanat múlva Madame Cvikker, teljes keselyűszerű, horpadt arcú valójában állt előttük, pergamenhez hasonló borét és hosszú, kampós orrát a kezében tartott lámpa még valószerűtlenebbé rajzolta.
– A könyvtár bezárt – mondta –, tegyetek vissza minden könyvet arra a polcra, ahonnan... Mit csináltál azzal a könyvvel, te élhetetlen könyök?!
– Ez nem könyvtári, ez az enyém! – sietett Harry a válasszal, villámgyorsan megragadva a Bájitalkeverés Felsőfokon-t az asztalon, mielőtt a könyvtáros karomszerű keze lecsapott volna rá.
– Tönkretetted! – fújt rá. – Megszentségtelenítetted! Összemocskoltad!
– Ez csak egy könyv, amibe írtak! – mentegetőzött Harry, próbálva kirángatni a kötetet Madame Cvikker szorításából.
Úgy festett, hogy a boszorkány rögvest lefoglalja a könyvet; Hermione sietősen összekapta a holmiját, megragadta Harry karját és sürgősen elvonszolta onnan barátját.
– Ha nem vigyázol, ki fog tiltani a könyvtárból. Minek kellett magaddal hurcolni azt a hülye könyvet?
– Nem az én hibám, hogy teljesen begőzölt, Hermione. Nem lehet, hogy meghallotta, hogy tiszteletlenül beszéltél Fricsről? Mindig is sejtettem, hogy valami van közöttük...
– Ó, haha, nagyon vicces.
Most, hogy végre normálisan tudtak beszélni, élvezettel rótták a kihalt, lámpafényes folyosókat, Madame Cvikker és Frics vélt vagy valós viszonyán vitatkozva.
– Karácsonyi Üveggömb – mondta Harry a Kövér Dámának, lévén ez az új, ünnepi jelszavuk.
– Neked is – felelte a Kövér Dáma huncut mosollyal, és előrelendült, hogy beengedje őket.
– Ó, szia Harry! – csicsergett Romilda Vane, amint átmásztak a portrélyukon. – Kérsz kis gránátalmalevet?
Hermione „na ugye, én megmondtam”-pillantást vetett rá a válla fölött.
– Nem, köszi – hárította el Harry, amilyen gyorsan csak tudta –, nem szeretem igazán.
– Nem baj, ezeket azért vidd el – Romilda egy dobozt nyomott a kezébe – Tűzviszkis csokiüstök, a nagyim küldte, de én nem szeretem.
– Jó, persze, igen, nagyon köszi – habogott Harry, aki nem tudott semmi értelmesebbet kitalálni –, de most izé, odamegyek beszélni...
Hermione után sietett.
– Megmondtam – közölte Hermione szűkszavúan. – Minél előbb meghívsz valakit, annál hamarabb békén hagynak, és azt csinálsz, amit...
Az arca kifejezéstelenné vált, amint kiszúrta Ront és Lavendert, akik közös karosszékben hevertek összegabalyodva.
– Mindegy, jó éjt Harry – mondta Hermione, bár még csak hét óra körül járt az idő, és egy szó nélkül elment a hálókörletébe.
Harry azzal a gondolattal feküdt le, hogy már csak egy napig kell elviselni az órákat, meg Slughorn buliját, és utána Ron meg ő végre elindulhatnak az Odúba. Most már kizártnak tűnt, hogy Ron és Hermione kibéküljenek egymással az ünnepek előtt, de talán a szünet alatt lesz idejük megnyugodni, és utána a legjobb formájukat fogják hozni...
A reményei nem hágtak túl magasra, és még kevésbé lettek azok, miután átvészelt egy Átváltoztatástan órát mindkettőjükkel. Éppen csak elkezdték az emberi átváltoztatások mérhetetlenül nehéz témakörét; tükrök előtt próbálták a saját szemöldökük színét megváltoztatni. Hermione barátságtalanul nevetett Ron első, katasztrofális próbálkozásán, amikor is egy hatalmas bajusszal ajándékozta meg magát. Ron viszonzásul kegyetlen, de nagyon pontos imitációját mutatta Hermione széken fel-le ugrálásának, valahányszor McGalagony feltett egy kérdést, amit úgy mellesleg Lavender és Parvati nagyon viccesnek talált. Hermione ismét a sírás határán állt, és csöngetés után úgy viharzott ki a teremből, hogy a holmiját is hátrahagyta. Harry úgy döntött, hogy most a lánynak van rá nagyobb szüksége, sietve összeszedte Hermione ingóságait, és utánament.
Hermionét egy emelettel lejjebb épp Luna támogatta ki a lányvécéből, mikor Harry rájuk talált.
– Szia Harry – köszöntötte Luna –, tudtad, hogy az egyik szemöldököd neonsárga?
– Szia Luna. Hermione, elhoztam a cuccodat.
Átnyújtotta a könyveket.
– Ja igen, köszönöm Harry – mondta fojtott hangon, és amint elvette a könyveit, elfordult, leplezni próbálva a tényt, hogy a könnyeit törölgeti a tolltartójával. – Mennem kell.
Elsietett, anélkül, hogy akár csak esélyt adott volna Harrynek, hogy egy-két kedves szót szóljon, bár az igazat megvallva amúgy sem jutott eszébe egy sem.
– Kicsit ideges – magyarázta Luna –, először azt hittem, Hisztis Myrtle az, de hát Hermione volt. Ron Weasleyről mondott valamit.
– Igen, volt egy kisebb összetűzésük – mondta Harry.
– Ez a Ron néha nagyon vicces dolgokat mond, tudtad? – kérdezte Luna, amint elindultak a folyosón együtt. – De sokszor egy kicsit barátságtalan tud lenni, ezt már tavaly észrevettem.
– Na igen – felelte Harry. Ez is egyike volt Luna szokásos kellemetlen igazságainak; sosem találkozott még senki hozzá hasonlóval. – Hogy telt a féléved?
– Egész jól – felelte Luna –, csak kicsit magányos vagyok a DS nélkül. Bár Ginny nagyon kedves. A minap Átváltoztatástanon rászólt két srácra, hogy ne szólítsanak Lököttnek.
– Lenne kedved eljönni velem ma este Slughorn partijára?
Mielőtt egyáltalán gondolkodhatott volna, a szavak már elhagyták Harry száját, mintha valaki mást hallott volna beszélni, hallotta a saját szavait. Luna döbbenten meresztette rá a szemeit.
– Slughorn bulijába? Veled?
– Aha – mondta Harry. – Vendégeket kell vinnünk, és arra gondoltam, hogyha esetleg volna kedved... úgy értem... – boldogan tisztázta a szándékait – úgy értem, csak barátokként, tudod. De ha nincs kedved...
Félig már reménykedett benne, hogy nem lesz.
– Jaj, persze, nagyon szívesen elmennék veled, barátokként! – Luna felragyogott, ahogyan Harry még soha nem látta ragyogni – Soha senki nem hívott még meg buliba, mint barátot! Ezért festetted be a szemöldöködet, a buliba? Én is csináljam meg az enyémet?
– Ne – jelentette ki Harry ellentmondást nem tűrően –, ez csak egy aprócska gikszer. Majd Hermione rendbe hozza. Akkor találkozzunk nyolckor a Bejárati Csarnokban.
– AHA! – visított fel egy hang a fejük fölött. Meglepetésükben mindketten felugrottak. Pont az egyik csilláron fejjel lefelé hintázó, rosszindulatúan vigyorgó Hóborc alatt sikerült elhaladniuk.
– Potty Lükével megy a buliba! Potty szerelmes Lükébe! Potty szerelmes Lükébe!
Azzal elszáguldott, fennhangon ordítva tovább, hogy „Potty és Lüke egy pár!”
– Olyan jó, hogy tiszteletben tartják az ember magánéletét – jegyezte meg Harry. És tényleg, úgy tűnt, az egész iskola tudta már, hogy Harry Potter Luna Lovegood-ot viszi Slughorn bulijára.
– Bárkit meghívhattál volna, – mondta Ron hitetlenkedve vacsoránál – egyszerűen bárkit! És te képes vagy Lüke Lovegood-ot választani.
– Ne hívd így, Ron! – csattant fel Ginny, aki a barátai felé menet megállt Harry mögött. – Nagyon örülök, hogy őt viszed, Harry, olyan izgatott!
Ahogy tovább ment, Harry megpróbált elégedett lenni, mert Ginny örült a választásának, de nem nagyon sikerült. Tőlük nagyon távol, egyedül ült Hermione, a pörköltjét piszkálva. Harry észrevette, hogy Ron titokban figyeli.
– Bocsánatot kéne kérned tőle – ajánlotta Harry nyersen.
– Miért, hogy rám küldjön megint egy flotta kanárit? – morogta Ron.
– Minek kellett utánoznod?
– Kinevette a bajuszomat!
– Ahogyan én is, a legidiótább dolog volt, amit valaha is láttam.
Ron úgy tett, mint aki meg se hallotta. Lavender épp most érkezett meg Parvatival, begyömöszölte magát Harry és Ron közé, és a karjait a barátja nyaka köré fonta.
– Szia, Harry – köszönt Parvati, aki pont úgy, mint Harry, kissé zavarban volt, de még inkább unta már a barátaik viselkedését.
– Szia – köszönt vissza Harry –, mi újság? Mégiscsak Roxfortban maradtok? Azt hallottam, hogy a szüleitek el akarnak menni.
– Éppen lebeszéltem őket róla – válaszolt Parvati. – Ez a Katie-dolog eléggé kiakasztotta őket, de azóta végül is nem történt semmi hasonló... jé, szia Hermione!
Parvati hangja kedvességet sugárzott. Harry látta rajta, hogy bűntudata van, amiért kinevette Hermionét Átváltoztatástanon. Harry körülnézett, és látta, hogy Hermione visszamosolyog. Különösek tudnak ezek a lányok lenni néha.
– Szia Parvati! – köszönt Hermione, teljesen figyelmen kívül hagyva Ront és Lavendert. – Jössz Slughorn bulijára ma este?
– Nem hívtak meg – felelte Parvati szomorúan. – Pedig szívesen mentem volna, nagyon jónak tűnik... te mész, nem igaz?
– Ó igen, nyolckor találkozunk Cormac-kel, és együtt...
Egy olyan hang hallatszott, mint amikor kihúzzák a dugót a lefolyóból, és Ron felnézett. Hermione úgy tett, mint aki nem látott és nem hallott semmit.
– ...megyünk a buliba.
– Cormac? Cormac McLaggen-re gondolsz?
– Ó igen – mondta Hermione édesdeden. – Aki majdnem – jelentősen megnyomta a szót – a Griffendél őrzője lett.
– Együtt is jártok? – kérdezte Parvati, tágra nyílt szemmel.
– Persze, nem is tudtad? – kérdezett vissza Hermione, a lehető leghermionétlanabb vihogással kísérve.
– Nem! – döbbent meg Parvati, és a lehető legnagyobb érdeklődéssel figyelte a kibontakozó új pletykát. – Szóval bírod a kviddicsjátékosokat, igaz? Először Krum, most McLaggen...
– Csak az igazán jó játékosokat – javította ki Hermione, még mindig mosolyogva. – Hát, szia, mennem kell készülődni a bulira.
Ezzel elment. Parvati és Lavender azonnal összedugták a fejüket, hogy megvitassák ezeket az új fejleményeket, mindazzal együtt, amit valaha is hallottak már McLaggen-ről, és amit találgattak Hermionéról. Ron teljesen üresnek tűnt, és nem szólt egy szót sem. Harry csendben csodálkozott, hogy miféle mélységekig nem süllyednek a lányok, ha bosszúról van szó.
A Bejárati Csarnokba ért, szokatlanul nagy számban vártak lányok, és úgy tűnt, mindegyikük rá és Lunára meredt. A lány ezüstszínű flitteres ruhát viselt, ami a leselkedőkből egy bizonyos fokú nevetgélést váltott ki, de ettől eltekintve kifejezetten csinos volt. Harry nagy megkönnyebbülésére Luna nem vette fel sem a retek fülbevalóját, sem a vajsörös kupakokból fűzött láncát, sem pedig a varázsszemüvegét.
– Szia – mondta, – mehetünk?
– Persze – válaszolta Luna boldogan. – Hol lesz a buli?
– Slughorn irodájában – felelte Harry, amint felvezette a lányt a márvány lépcsősoron, egyre távolabb a bámuló szemektől és sutyorgó szájaktól. – Hallottad, hogy egy vámpír is jönni fog?
– Rufus Scrimgeour? – kérdezte Luna.
– Micsoda? – lepődött meg Harry. – A Mágiaügyi Miniszterre gondolsz?
– Igen, ő vámpír – felelte Luna magától értetődően. – Apa írt egy nagyon hosszú cikket róla, amint átvette a hatalmat Carameltől, de a Minisztériumból jött valaki, aki nem engedte, hogy leközölje. Nyilván nem akarják, hogy kiderüljön az igazság!
Harry a maga részéről elég kétségesnek találta, hogy Rufus Scrimgeour vámpír lenne, de már megszokta, hogy Luna úgy ismétli el az apja bizarr elképzeléseit, mintha valóság lenne, úgyhogy inkább nem válaszolt. Ahogy közeledtek Slughorn irodájához, lépésről-lépésre jobban hallották a nevetgélő és hangosan beszélgető hangokat, és a zenét.
Vagy eleve így építették, vagy Slughorn varázslata eredményezte, tény, hogy az ő irodája sokkal nagyobb volt, mint az megszokott. A mennyezetet és a falakat smaragdszínű, karmazsinvörös és arany drapériák borították, ez által kölcsönözve sajátosan sátorszerű kinézetet a helyiségnek. A szoba zsúfolt volt és a tömeget, igazi, tündérek szórta csodálatos vörös fénybe vonta a plafon közepéről függő aranylámpás. Egy távoli sarokból énekszó hallatszott, mandolinnak tűnő kísérettel; egy csoportnyi elmélyült beszélgetésbe merült idősödő boszorkánymestert alig érezhető pipafüst lengett körül. Számtalan házimanó próbált utat törni a térdek erdejében, teletömött ezüsttálcáik terhe alatt rogyadozva, amiktől úgy festettek, mint megannyi kis asztalka.
– Harry, fiacskám! – üvöltötte Slughorn, szinte azonnal, amint Harry és Luna bepréselődtek az ajtón. – Gyertek csak, gyertek, rengeteg ember van itt, akiknek mind be szeretnélek mutatni!
Slughorn bojtos bársonysipkát viselt, ami tökéletesen passzolt a szmokingjához. Olyan szorosan markolta Harry karját, mintha abban reménykedne, hogy együtt fognak dehoppanálni. Slughorn célirányosan rángatta a buli középpontja felé; Harry megragadta Luna kezét, így vonszolván őt is magával.
– Harry, szeretném neked bemutatni egy volt tanítványomat, Eldred Worple-t. Ő írta a Vértestvérek: élet a vámpírok között című könyvet, és persze ő itt a barátja, Sanguini. Worple, egy alacsony, szemüveges ember volt, megragadta Harry kezét és lelkesen rázogatta; a vámpír, Sanguini, aki magas volt és karikák sötétlettek a szemei alatt, épp hogy csak biccentett. Úgy tűnt, kifejezetten unatkozik. Lányok egy kis csoportja állt a közelében, és kíváncsi izgatottsággal méregették őt.
– Harry Potter, egész egyszerűen el vagyok ragadtatva! – mondta Worple, és rövidlátó szemeit Harry arcába meresztette. – Épp a minap kérdeztem Slughorn professzortól, hogy hol késik már Harry Potter életrajza, amire olyan régóta várunk már.
– Igazán? – kérdezte Harry.
– Épp olyan szerény, mint Horace mondta! – álmélkodott Worple. – De most komolyan – a modora megváltozott, hirtelen üzletiessé változott –, az emberek majd elepednek, hogy többet tudjanak rólad, fiacskám, elepednek! Ha megjutalmaznál néhány interjúval, mondjuk négy- vagy esetleg ötórás alkalmakkal, néhány hónap alatt meglehetne a könyv. A te részedről nagyon kicsi erőfeszítés árán, erről biztosíthatlak, kérdezd csak Sanguinit... Sanguini, maradj mellettem! – szakította félbe önmagát Worple, ugyanis a vámpír a közelben álldogáló lányok felé kezdett oldalazni, szemében éhes pillantással. – Tessék, egyél egy sütit – tette hozzá, elvéve egy süteményt egy arra járó manó tálcájáról, és Sanguini kezébe nyomta, mielőtt visszafordult volna Harryhez. – Fiacskám, fogalmad sincs róla, mennyi pénz van benne...
– A legkevésbé sem érdekel – válaszolta Harry szigorúan –, és elnézést, de most látom, hogy ott az egyik barátom.
Magával rángatta Lunát a tömegbe; valóban látott a Weird Sisters két tagja között megvillanni és eltűnni egy hosszú barna hajkoronát.
– Hermione! Hermione!
– Harry! Hála az égnek, hogy itt vagy! Szia, Luna!
– Mi történt veled? – kérdezte Harry, mivel Hermione úgy festett, mint aki éppen csak kikászálódott az Ördöghurok csapdájából.
– Megszöktem, vagyis úgy értem, végre leráztam Cormac-ot. – mondta Hermione. – Ott, a fagyöngy alatt – tette hozzá magyarázatképp, mert Harry még mindig kérdően nézett rá.
– Megérdemled, amiért vele jöttél – mondta Harry komolyan.
– Úgy gondoltam, ő bosszantaná a leginkább Ront – mondta Hermione tárgyilagosan. – Egy darabig gondolkoztam Zacharias Smith-en is, de aztán azt gondoltam...
– Képes voltál Smith-t számításba venni?! – háborodott fel Harry.
– Igen, és kezdem bánni, hogy nem őt választottam. McLaggen mellett Gróp egyenesen gentlemannek tűnik. Menjünk tovább erre, itt meg fog látni minket, amilyen magas...
Hármasban átverekedték magukat a szoba másik végébe, útközben egy-egy kupa mézsört is összegyűjtöttek, és csak túl későn vették észre, hogy Trelawney professzor egyedül álldogál ott.
Luna udvariasan köszöntötte a tanárnőt.
– Jó estét, kedvesem – mondta Trelawney némi nehézséggel fókuszálva Lunára. Harry ismételten érezte rajta az égetett sherry szagát. – Mostanában nem látlak az óráimon...
– Nem, idén Firenze tanít – mondta Luna.
– Ó, hát persze – morogta Trelawney részeges dühében –, vagyis Patás, ahogyan én szoktam hívni magamban. Azt hihetted volna, ugye, hogy most, hogy visszatértem az iskolába, Dumbledore professzor kirúgja a lovat. De nem... megosztjuk az órákat... ezt a sértést, igazán, ez sértés! Ha tudnád...
Trelawney professzor túlságosan spicces volt hozzá, hogy felismerje Harryt. A Firenzét érő dühös kritika hangjai mögött megbújva Harry közelebb húzódott Hermionéhoz, és megkérdezte:
– Egy valamit tisztázzunk: el fogod mondani Ronnak, hogy megzavartad az őrzők kipróbálását?
Hermione felhúzta a szemöldökét – Tényleg azt hiszed, hogy ilyen mélyre süllyednék?
Harry szigorú pillantást vetett rá.
– Hermione, ha randizni tudtad hívni McLaggen-t...
– Az más – mondta Hermione méltóságteljesen –, és nem áll szándékomban Ronnak elárulni, mi történt a csapatválogatáson.
– Akkor jó – helyeselt Harry hevesen –, mert teljesen összeomlana megint, és ha elveszítjük a következő meccset...
– Kviddics! – dühöngött Hermione. – Tényleg ez minden, ami a fiúkat érdekli? Cormac egyetlen kérdést sem tett fel nekem magamról, nem, mást se hallgattam tőle már mióta, mint a „Száz nagyszerű védés Cormac McLaggen-től”, szünet nélkül... jaj ne, ott jön!
Olyan gyorsan mozgott, mintha dehoppanált volna, az egyik pillanatban még itt volt, a következőben pedig már két hahotázó boszorkány közé préselődött, majd eltűnt.
– Nem láttad Hermionét? – kérdezte McLaggen egy pillanattal később, mikor sikerült átverekednie magát a tömegen.
– Sajnos nem – felelte Harry, és megfordult, hogy bekapcsolódjon Lunáék beszélgetésébe, egy pillanatra elfeledve, hogy kivel is beszélget a lány.
– Harry Potter! – hangzott fel Trelawney mély, remegő hangja, amint észrevette a fiút az este folyamán először.
– Jó estét – köszönt vissza Harry minden lelkesedéstől mentesen.
– Kedves fiam! – folytatta a tanárnő elragadtatott suttogással – A pletykák! A történetek! A Kiválasztott! Ó, persze, én már régen tudtam... az ómenek sosem voltak túl fényesek... de miért is nem jöttél vissza Jóslástanra? Neked, mindenki másnál fontosabb volna ezt a tárgyat tanulnod!
– Sybill, mindannyian úgy gondoljuk, hogy a mi tantárgyunk a legfontosabb – hangzott fel egy hangos hang, majd Slughorn, a hang gazdája is feltűnt Trelawney másik oldalán, egyik kezében egy pohár mézborral, a másikban egy hatalmas húsos pitével, túlságosan is vörös arccal, a fején ferde sipkával. – De soha nem láttam még ilyen őstehetséget Bájitaltanban! – mondta, elégedett bár véreres szemét Harryre vetve. – Épp mint az édesanyja! Nagyon kevés ilyen képességű tanítványom volt Sybill, mondhatom, még talán Perselus sem...
Harry megrökönyödésére Slughorn kinyújtotta a karját, és mintha csak a levegőből húzta volna ki, előrángatta Pitont.
– Most már ne lapíts, Perselus, inkább csatlakozz hozzánk – csuklotta boldogan Slughorn. – Éppen Harry kivételes bájitalkeverési képességeiről meséltem! Gondolom a dicsőség egy része a tied, hiszen te tanítottad az elmúlt öt évben.
Piton, mivel amúgy is csapdába esett, és nem menekülhetett Slughorn vállait szorító karja alól, összeszűkülő fekete szemeivel meredt Harryre.
– Különös, sosem éreztem, hogy bármire is sikerült volna megtanítanom Pottert.
– Hát akkor minden bizonnyal természetes adottság! – ordított Slughorn. – Látnod kellett volna az Élő Halál Esszenciáját, amit az első óránkon készített; soha nem volt még diákom, aki ilyen nagyszerű eredménnyel zárta volna az első kísérletét, szerintem még te sem, Perselus.
– Valóban? – mondta Piton, még mindig Harry tekintetébe fúródó szeme kezdett a fiúban rossz érzéseket kelteni.
– Mondd csak Harry, melyik tárgyakat is vetted még fel? – kérdezte Slughorn.
– Sötét varázslatok kivédése, Bűbájtan, Átváltoztatástan, Gyom- és gyógynövénytan...
– Röviden mindazok a tantárgyak, amik az aurorképzéshez kellenek – mondta Piton és megeresztett egy halvány gúnyos mosolyt.
– Hát igen, mivel hogy az szeretnék lenni – válaszolta Harry provokatív hanghordozással.
– És milyen nagyszerű leszel! – tette hozzá Slughorn boldogan.
– Harry, nem hiszem, hogy aurornak kéne menned – szólt közbe Luna váratlanul. Mindenki rámeredt. – Az aurorok részt vesznek a Rothadtagyar Összeesküvésben. Azt hittem, ezt mindenki tudja. Belülről bomlasztják a Minisztériumot a Fekete mágia és a fogbetegségek kombinációjával.
Harry fél mézsöre az orrában kötött ki, amikor nevetni kezdett. Már csak ezért megérte Lunát hoznia magával. Mikor felnézett serlegéből, még mindig köhögve, de vigyorogva, valami olyant látott, amitől várhatóan még magasabbra majd ugrik a jókedve: Fricset, aki a fülénél fogva rángatta maga után Draco Malfoyt.
– Slughorn professzor! – zihálta Frics remegő tokával, kidülledő szemében a mániákus bűnüldözés őrült fényével. – Ezt a kölyök az emeleti folyosón ólálkodott, mikor elkaptam. Azt állítja, hogy meghívták az ön bulijára, csak késve indult el. Valóban meghívta?
Malfoy kirángatta magát Frics szorításából, kifejezetten dühösnek nézett ki.
– Jó, akkor nincs meghívásom! – mondta dühösen – Megpróbáltam beszökni, most boldog?
– Nem, nem vagyok! – válaszolt Frics, arcán az állítását meghazudtoló kárörömmel. – Bajban vagy ám, bajban bizony! Az Igazgató úr megmondta, hogy nincs éjszakai csavargás, csak ha van rá engedélyed, igaz-e!
– Jól van Argus, jól – intette le Slughorn – végtére is karácsony van, és buliba jönni még nem bűn. Most az egyszer eltekintünk a büntetéstől, Draco, maradj nyugodtan.
Frics sértett csalódottsága nagyban megjósolható volt, de Harry nem értette, mitől tűnt Malfoy majdnem ugyanannyira boldogtalannak, és mitől nézett Piton Malfoyra részint dühösen és részint... lehetséges volna? ...rémülten?
Mielőtt Harry végiggondolhatta volna, mit látott, Frics megfordult és magában motyorászva elvitorlázott, Malfoy mosolyra váltott és Slughornnak hálálkodott a nagylelkűségéért, Piton arca pedig ismételten felöltötte a szokásos kifürkészhetetlen arckifejezését.
– Igazán semmiség, – mondta Slughorn, próbálván elhessegetni Malfoy köszönetáradatát – végső soron ismertem a nagyapádat...
– Aki mindig is nagyra becsülte Önt, uram – tette hozzá Malfoy gyorsan. – Azt mondta, Ön a legnagyszerűbb bájitalkészítő, akit valaha is ismert...
Harry Malfoyra meredt. Nem a nyalizás keltette fel az érdeklődését, már évek óta láthatta, hogyan gyakorolja Pitonon, sokkal inkább az, hogy Malfoy kifejezetten betegnek tűnt. Jó ideje most látta először közelről Malfoyt; a bőre szürkés árnyalatot öltött és különösen szembetűnő sötét karikák látszottak a szeme alatt.
– Beszélni szeretnék veled, Draco – szólalt meg Piton hirtelen.
– Na de Perselus – csuklott újra Slughorn –, karácsony van, ne légy vele túl szigorú!
– Én vagyok a Házvezető Tanára, és nekem kell eldönteni, mennyire vagyok, vagy nem vagyok kemény vele – utasította helyre Piton. – Draco, gyere velem.
Elmentek, Malfoy bosszús tekintettel követte tanárát. Harry egy pillanatig tétovázott, aztán megszólalt:
– Luna, egy perc és jövök. Öhm, pisiszünet.
– Persze – válaszolt a lány vidoran, és Harry mintha még hallotta volna menet közben, ahogy folytatja a társalgást a Rothadtagyar Összeesküvésről az őszintén érdeklődő Trelawney-vel.
Miután kijutott a buliból, csak magára kellett borítania a Láthatatlanná Tevő Köpönyegét, ami nem ütközött nehézségbe a kihalt folyosón. Sokkal nehezebb volt megtalálnia Pitont és Malfoyt. Tudva, hogy a lábainak zaját úgyis elnyomja a Slughorn irodájából hallatszó zene, futásnak eredt. Talán Piton levitte Malfoyt a saját irodájába? Vagy csak visszakísérte a hálókörletébe? Harry a biztonság kedvéért minden ajtóra rátapasztotta a fülét, amerre csak elrohant, míg a folyosó utolsó ajtajánál hangokat nem hallott. Izgatottan lekuporodott a kulcslyukhoz.
– ...nem engedhetünk meg magunknak hibákat, Draco, ha kicsapnak...
– Semmi közöm hozzá, érti?
– Nagyon remélem, hogy az igazat mondod, mert ügyetlen és őrült próbálkozás volt. És máris gyanúsítanak, hogy van hozzá valami közöd.
– És mégis, ki gyanúsít? – kérdezte Malfoy ingerülten. – Utoljára mondom, nem én voltam, világos? Annak a Bell lánynak biztos van valaki ellensége, akiről senki sem tudott – ne nézzen már így rám! Pontosan tudom, hogy mit csinál, nem vagyok hülye, és nem fog összejönni, nyugodtan abbahagyhatja!
Egy darabig csendben voltak, majd Piton megszólalt:
– Látom, Bellatrix nénikéd tanított Okklumenciára. Miféle gondolatokat próbálsz eltitkolni a mestered elől, Draco?
– Előle semmit sem, csak azt nem akarom, hogy maga beleavatkozzon!
Harry még jobban rászorította a fülét a kulcslyukra. Mi történhetett Malfoyjal, hogy így beszél Pitonnal? Pitonnal, aki iránt mindig is tiszteletet tanúsított, akit talán még kedvelt is?
– Szóval ezért kerültél egész félévben. Féltél, hogy közbeavatkozom? Tudod, hogy rajtad kívül soha senki nem mert nem megjelenni az irodámban, ha hivattam? Főleg nem többször is?
– Akkor adjon büntetőfeladatot! Jelentsen Dumbledore-nak! – gúnyolódott Malfoy.
Újabb szünet után szólalt meg Piton újra:
– Pontosan tudod, hogy eszemben sincs egyiket sem tenni.
– Akkor az lesz a legjobb, ha nem hivat többet az irodájába!
– Figyelj rám – mondta Piton olyan halkan, hogy Harrynek nagyon erősen kellett a kulcslyukra szorítania a fülét, hogy bármit is halljon belőle –, segíteni próbálok neked. Megesküdtem édesanyádnak, hogy megvédelmezlek. A Megszeghetetlen Ígéretet...
– Úgy néz ki, meg kell szegnie, mert nincs szükségem a védelmére! Ez az én feladatom, én kaptam, és én is fogom elvégezni! Van egy tervem, és működni is fog, csak kicsit több időbe kerül, mint gondoltam!
– Mi a terved?
– Semmi köze hozzá!
– Ha elmondod, mire készült, segíthetek...
– Van épp elég segítségem, kösz, nem vagyok egyedül!
– Ma este például kifejezetten egyedül voltál, ami különösen felelőtlen dolog, fedezet nélkül. Ezek alapvető hibák...
– Crak és Monstro itt lettek volna, ha nem ad nekik büntetőfeladatot!
– Csendesebben! – csattant fel Piton, ugyanis Malfoy hangja az izgalomtól az egekig hágott. – Ha a barátaid, Crak meg Monstro le akarják tenni a Sötét Varázslatok Kivédése RBF-jüket, akkor sokkal keményebben kell dolgozniuk, mint mos...
– Mit számít az? – kérdezte Malfoy. – A Sötét Varázslatok Kivédése amúgy is csak egy vicc, nem igaz? Színjáték. Mintha bármelyikünknek is védelemre volna szüksége a sötét varázslatokkal szemben.
– Draco, ez egy olyan színjáték, ami kritikus fontossággal bír a sikerhez vezető úton! – mondta Piton. – Mégis mit gondolsz, hol lettem volna az elmúlt években, ha nem tudom, hogyan színészkedjek? Figyelj rám! Óvatlan vagy, hogy éjszaka egyedül kószálsz, hagyod magad lefülelni, és a bizalmadat olyan segédekbe fekteted, mint Crak és Monstro.
– Nem csak ok vannak, vannak más embereim is, sokkal jobbak is!
– Akkor miért nem bízol meg bennem, és én...
– Tudom mire készül! El akarja halászni az orrom elől a dicsőséget!
Az újabb szünetet Piton hideg hangja törte meg:
– Úgy beszélsz, mind egy gyerek. Megértem, hogy az apád letartóztatása és bebörtönzése felzaklatott, de...
Harrynek alig egy másodperce maradt; hallotta közeledni Malfoy lépéseit az ajtó túloldalán, aki a kivágódó ajtón át elszáguldott, el Slughorn nyitott ajtaja előtt, egészen amíg a távoli sarkon be nem fordult, amíg Harry csak látta.
Harry tovább kuporgott, lélegezni is alig mert, amíg Piton is kilépett a teremből. Kifürkészhetetlen arckifejezéssel tért vissza a partira. Harry egyedül maradt száguldó gondolataival a földön, a Köpönyeg jótékony takarásában.

Tizenhatodik fejezet
Egy felettébb fagyos karácsony

– Szóval Piton felajánlotta, hogy segít neki? Tényleg felajánlotta, hogy segít neki?
– Ha még egyszer megkérdezed – mondta Harry – én feldugom ezt a seprűt...
– Csak meg akarok bizonyosodni róla! – mondta Ron. Egyedül ácsorogtak az Odú konyhájának mosogatójánál és egy halom rügyet pucoltak épp Mrs. Weasleynek. Az előttük lévő ablaknál hózápor süvített el.
– Igen, Piton felajánlotta, hogy segít neki! – mondta Harry. – Azt mondta, megígérte Malfoy anyjának, hogy megvédi Malfoyt, meg hogy tett egy Megszeghetetlen Ígéretet vagy mit...
– Egy Megszeghetetlen Ígéretet? – kérdezte Ron ledöbbenten. – Á, azt nem tehette... biztos vagy benne?
– Igen, biztos vagyok benne – felelte Harry. – Miért, mit jelent ez?
– Hát, nem szeghetsz meg egy Megszeghetetlen Ígéretet...
– Furcsa mód ennyire már magamtól is rájöttem. De mi történik, ha megszeged?
– Meghalsz – felelte szimplán Ron. Egyszer úgy öt éves koromban Fred és George megpróbáltak rávenni, hogy tegyek egy ilyet. És majdnem meg is tettem, már Fred kezét fogtam meg minden, amikor apa ránk talált. Teljesen kikelt magából – mesélte Ron elmerengő pillantással a szemében. – Az volt az egyetlen alkalom, amikor apa olyan mérges volt, mint anya. Fred szerint a bal farpofája azóta sem a régi.
– Ja, nos, Fred bal farpofáját átugorva...
– Hogy micsoda? – hallatszott Fred hangja, ahogy az ikrek beléptek a konyhába.
– Á, George, ezt nézd meg. Késeket használnak meg minden. Az áldott lelkek.
– Alig több mint két hónap és tizenhét leszek – morogta Ron. – És akkor már csinálhatom varázslattal.
– De addig is – mondta George, miközben leült és felpakolta lábait a konyhaasztalra – élvezettel nézhetjük végig, amint bemutatod helyes használatát a... hoppá-hoppá.
– Ez miattad történt! – mondta mérgesen Ron miközben az elvágott hüvelykujját szopogatta. – Várj csak, ha tizenhét leszek...
– Biztos vagyok benne, hogy mindenkit bámulatba ejtesz majd ez idáig rejtve maradt mágikus képességeiddel – ásított Fred.
– És ha már rejtett mágikus képességekről van szó, Ronald – mondta George – mi is az pontosan, amit Ginnytől hallottunk rólad és egy fiatal hölgyről... ha információink helyesek... Lavender Brownról?
Ron kissé elpirult, de nem látszott bosszúsnak, mikor ismét a rügyek felé fordult.
– Törődj a magad dolgával.
– Micsoda frappáns válasz – felelte Fred. – Komolyan nem tudom, hogyan találod ki őket. Nem, amit tudni akartunk az az, hogy... hogyan történt?
– Miről beszélsz?
– Baleset érte a lányt vagy mi?
– Mi?
– Nos, hogyan szenvedhetett el ekkora agykárosodást? Te, vigyázz azzal!
Mrs Weasley épp időben lépett a helyiségbe, hogy lássa amint Ron Fredhez vágja a rügyhámozó kést, amit Fred egy laza pálcalegyintéssel papírrepülővé változtatott.
– Ron! – mondta magából kikelve. – Nehogy még egyszer meglássam, hogy késeket hajigálsz!
– Dehogy – felelte Ron – fogod meglátni – tette hozzá az orra alatt motyogva, miközben visszafordult a rügyhegy felé.
– Fred, George, sajnálom drágáim, de Remus ma este érkezik, így Billt kettőtökhöz kell majd beszorítanom.
– Semmi gond – felelte George.
– Akkor, tekintve, hogy Charlie nem jön haza, Harry és Ron a padláson lesznek, és ha Fleur osztozik Ginnyvel...
– ...az nagyon boldoggá teszi majd Ginny karácsonyát – motyogta Fred.
– ...akkor mindenki kényelmesen elfér. Vagy legalábbis lesz min feküdniük – mondta Mrs Weasley kissé gondterhelten.
– Akkor Percy már biztosan nem tolja ide azt a ronda képét? – Kérdezte Fred.
Mrs Weasley elfordult, mielőtt válaszolt volna.
– Nem, úgy hiszem igen sok dolga akad a Minisztériumban.
– Vagy ő a világ legnagyobb idiótája – mondta Fred miközben Mrs Weasley elhagyta a konyhát. – Valamelyik a kettő közül. Nos akkor induljunk, George.
– Mire készültök? – kérdezte Ron. – Nem segítenétek ezekkel a rügyekkel? Használhatnátok a varázspálcátokat és aztán mi is szabadok lennénk.
– Nem hiszem, hogy megtehetjük ezt – mondta Fred komolyan. – Megtanulni rügyeket pucolni varázslat nélkül igazán jó személyiségfejlesztő feladat, megtanít értékelni, milyen nehéz is a mugliknak és kvibliknek...
– ...és ha azt akarod, hogy az emberek segítsenek neked, Ron – tette hozzá George felé dobva a papírrepülőt – nem kéne késeket hajigálnod rájuk. Csak egy tipp. Ellátogatunk a faluba, az ottani papírboltban van egy csinos lány, aki szerint a kártyatrükkjeim valami eszméletlenek... akár az igazi varázslat...
– Szemetek – mondta Ron bosszúsan miközben nézte, ahogy Fred és George keresztülvágott a havas udvaron. – Pusztán tíz másodpercükbe került volna és mi is mehettünk volna.
– Én nem – mondta Harry. – Megígértem Dumbledore-nak, hogy nem kószálok el, amíg itt vagyok.
– Ó, igen – mondta Ron. Megpucolt még pár rügyet, majd így szólt: – Elmondod majd Dumbledore-nak azt, amit hallottál Piton és Malfoy csevelyéből.
– Ja – felelte Harry. Mindenkinek el fogom mondani, akinek módjában áll leállítani ezt és Dumbledore van a listám tetején. Talán beszélhetnék megint apáddal is.
– Kár, hogy azt nem hallottad, mit is csinál Malfoy pontosan.
– Azt nem lehetett volna, igaz? Az volt az egész lényege, hogy megtagadta, hogy elmondja Pitonnak.
Egy két pillanat csend következett, majd Ron megszólalt: – Persze ugye tudod, mit fog mondani mindenki? Apa és Dumbledore meg mindenki? Azt mondják majd, hogy Piton nem is próbál Malfoynak segíteni, csak azt próbálta kideríteni, mire készül.
– Ők nem hallották Pitont – mondta határozottan Harry. – Senki sem tud ilyen jól színészkedni, még Piton sem.
– Igaz... én csupán azt mondom, hogy – mondta Ron.
Harry morcosan odafordult, hogy ránézzen.
– Azért elhiszed, hogy igazam van?
– Igen, persze! – vágta rá Ron. – Komolyan! De ők mind meg vannak győződve arról, hogy Piton a Rend tagja, nem?
Harry nem felelt. Már neki is eszébe jutott, hogy ez lesz a legvalószínűbb ellenérv az újonnan felfedezett bizonyítékára; már hallotta is Hermionét:
– Harry, nyilvánvaló, hogy csak úgy tett, mintha felajánlaná a segítségét, hogy becsapja Malfoyt és az elmondja neki, mit csinál...
Persze ez csak a képzelete szüleménye volt, hiszen még nem volt alkalma elmondani Hermionénak, mit hallgatott ki. A lány már otthagyta Slughorn partiját, mire ő visszaért, legalábbis a bosszankodó McLaggen ezt mondta neki, és már lefeküdt, mire Harry visszaért a klubhelyiségbe. Alig volt ideje boldog karácsonyt kívánni és elmondani a lánynak, hogy egy nagyon fontos hírt kell majd a szünidő után elmondania, mert következő nap már korán indultak is az Odúba. Bár nem volt benne biztos, hogy Hermione hallotta; Ron és Lavender épp mögötte egy teljességgel nonverbális búcsút mondtak egymásnak pont akkor.
De egyvalamit még Hermione sem lesz képes tagadni: Malfoy kétségkívül készül valamire és Piton tudja ezt, tehát Harry teljes mértékben igazoltnak érezte azt mondani, hogy „Én megmondtam”, és ezt már Ron esetében számos alkalommal meg is tette.
Mr. Weasley hosszú órákat dolgozott a Minisztériumban és Harrynek nem volt lehetősége beszélni vele egészen Karácsony estig. A Weasley család és vendégeik a nappaliban ücsörögtek, amit Ginny olyan bőkezűen dekorált, hogy az embernek az az érzése támadt, mintha egy felrobbant papírgyűrűköteg közepén ülne. Csupán Fred, George és Harry voltak, akik tudták, hogy a karácsonyfa tetején lévő angyalka valójában egy kerti gnóm, ami bokán harapta Fredet, miközben az répát szedett a karácsonyi vacsorához. A legrondább angyalka, amit Harry valaha látott lebénítva, aranyszínűre festve, egy apró tütübe öltöztetve, kis, hátára ragasztott szárnyakkal és barátságtalan arckifejezéssel bámult le mindannyiukra a nagy kopasz krumplifejével és igencsak szőrős lábaival.
Mindenki a karácsonyi műsort volt hivatott hallgatni Mrs Weasley kedvenc énekesnője, Celestina Warbeck előadásában, akinek hangja áradt a nagy farádióból. Fleur unalmasnak találta Celestinát és olyan hangosan beszélt a sarokban, hogy a morcos Mrs Weasley egyre csak a hangerőszabályzón tartotta a pálcáját, mire Celestina egyre hangosabb és hangosabb lett. Egy különösen jazz-hangulatú szám, a Forró, erős szerelemmel teli üst alatt Fred és George robbantósdit kezdett játszani Ginnyvel. Ron továbbra is Billt és Fleurt figyelte a szeme sarkából, mintha remélné, hogy valami használható ragad rá. Mindeközben Remus Lupin, aki még soványabbnak és elnyűttebbnek látszott, mint valaha, a tűz mellett ücsörgött és bámulta a lángokat, mintha nem is hallaná Celestina hangját.

Ó, jöjj és kavard fel az üstöm,
S ha ezt helyesen teszed
Forró, erős szerelmet forral neked
Hogy melegen tartson ezen az éjszakán.

– Tizenkilenc évesen erre táncoltunk – mondta Mrs Weasley miközben megtörölte szemét a kötésében. – Emlékszel, Arthur?
– Hmm? – volt Mr. Weasley válasza, aki épp egy mandarinféleséget pucolt és a fejét nógatta. – Ó, igen... csodás hang...
Némileg megerőltetve magát kicsit feljebb ült és körbenézett, majd Harryre tekintett, aki mellette ült.
– Elnézést ezért – mondta és fejével a rádió felé intett mikor Celestina csatlakozott a kórushoz. – Nemsoká vége.
– Semmi gond – mondta vigyorogva Harry. – Sok a munka a Minisztériumnál?
– Sok – felelte Mr. Weasley. – Nem bánnám, ha valamit haladnánk is előre, de a három letartóztatott közül, akiket az elmúlt pár hónapban csíptünk el, kétlem, hogy akár egy is valódi halálfaló... de ezt ne add tovább, Harry – tette hozzá gyorsan és hirtelen sokkal éberebbnek tűnt.
– Ugye nem tartják még mindig fogva Stan Shunpike-ot? – kérdezte Harry.
– Attól tartok igen – mondta Mr. Weasley. – Tudom, hogy Dumbledore egyenesen Scrimgeournál próbált fellebbezni Stan ügyében... úgy értem mindenki, aki beszélt a fiúval egyetért, hogy legalább annyira halálfaló, mint ez a gyümölcs itt... de a fejesek azt a látszatot akarják kelteni, mintha haladást értek volna el és „három letartóztatás” jobban hangzik, mint „három téves letartóztatás és szabadon bocsátás”... de úgyszintén ez is bizalmas...
– Nem szólok egy szót sem – felelte Harry. Habozott egy pillanatig és gondolkodott a legjobb módján annak, hogyan is kezdjen neki a mondandójának; miközben rendbe szedte gondolatait, Celestina Warbeck belekezdett egy balladába, melynek címe „Egyenesen kibűvölted belőlem a szívem.”
– Mr. Weasley, tudja, mit mondtam önnek az állomáson, amikor az iskolába készültünk?
– Ellenőriztem, Harry – felelte azonnal Mr. Weasley. – Elmentem és átkutattam Malfoyék házát. Semmi sem volt ott, sem törött, sem egész, aminek nem kellett volna ott lennie.
– Igen, tudom, láttam a Prófétában, hogy átkutatta... de van itt valami más... nos, valami több...
És Harry elmondott mindent Mr. Weasleynek, amit a Malfoy és Piton közt zajlott párbeszédből hallott. Miközben Harry beszélt, látta, hogy Lupin feje kissé feléje fordul, elcsípve minden egyes szót. Amikor befejezte, csend következett leszámítva Celestina énekét.

Ó, én szegény szívem, hová tűnt?
Elhagyott egy bűbájért...

– Az eszedbe jutott már, Harry – mondta Mr. Weasley – hogy Piton pusztán úgy tett...
– Úgy tett, mintha segítene, hogy így derítse ki, mire készül Malfoy? – hadarta Harry. – Igen, gondoltam, hogy ezt mondja majd. De hogyan tudjuk ezt?
– Nem a mi dolgunk tudni – felelte váratlanul Lupin. Mostanra már hátat fordított a tűznek és Mr. Weasleyvel szemben ülve Harryt nézte. – Ez Dumbledore dolga. Dumbledore bízik Perselusban és ez elég jó indok kell legyen nekünk is.
– De – kezdte Harry – csak mondjuk... csak mondjuk, hogy Dumbledore téved Pitonnal kapcsolatban...
– Már rengetegszer mondták ezt. Minden lényegében arról szól, bízol-e vagy sem Dumbledore ítélőképességében. Én igen; tehát bízom Perselusban.
– De Dumbledore hibázhat – érvelt Harry. – Ő maga mondta. És te...
Harry Lupin szemébe nézett.
– Tényleg kedveled Pitont?
– Sem nem kedvelem, sem nem utálom Perselust – mondta Lupin. – Nem, Harry, az igazat mondom – tette hozzá, mikor Harry kételkedő arckifejezést öltött. – Valószínű sohasem leszünk már kebelbarátok; mindazok után, ami James, Sirius és Perselus közt történt, túl sok a keserűség. De nem felejtem el, hogy abban az évben, amikor a Roxfortban tanítottam, Perselus minden hónapban tökéletesen elkészítette nekem a farkasölőfű főzetet, így nem kellett annyit szenvednem, mint amennyit általában szoktam teliholdkor.
– De „véletlenül” elszólta magát, hogy vérfarkas vagy és így menned kellett! – mondta Harry mérgesen.
Lupin megvonta a vállát.
– A hír mindenképp kiszivárgott volna. Mindketten tudjuk, hogy az állásomra pályázott, de sokkalta nagyobb kárt tehetett volna bennem, ha belepiszkál a főzetbe. Ő tartott egészségesen. Hálásnak kell lennem.
– Talán nem mert belepiszkálni a főzetbe miközben Dumbledore figyelte őt! – mondta Harry.
– Te arra rendeltettél, hogy gyűlöld őt, Harry – mondta Lupin egy halvány mosoly kíséretében. – És én megértem; az apád, James és a keresztapád, Sirius egy régi előítéletet hagyott rád örökül. De természetesen mondd el Dumbledore-nak, amit nekem és Arthurnak mondtál, de arra ne számíts, hogy osztja majd a véleményed a dologgal kapcsolatban; arra se számíts, hogy amit elmondasz, meglepetésként éri majd. Talán Dumbledore utasítása volt, hogy Perselus kikérdezze Dracót.

...és mostanra már kellőképp széttépted
Köszönet, hogy visszaadod nékem szívemet.

Celestina magas, hosszan elnyújtott hangon fejezte be a dalát és hangos taps zaja szűrődött ki a rádióból, melyhez Mrs Weasley lelkesen csatlakozott.
– Vége van? – kérdezte hangosan Fleur. – Hála az égnek, micsoda egy szörnyű...
– Akkor egy kis lefekvés előtti itóka? – kérdezte Mr. Weasley, ahogyan talpra ugrott. – Ki kér tojáslikőrt?
– Mit csinálsz mostanság? – kérdezte Harry Lupint miközben Mr. Weasley sebbel-lobbal távozott, hogy előhozza a tojáslikőrt és a többiek kinyújtóztak, beszédbe elegyedtek.
– Ó, illegalitásba vonultam – felelte Lupin. – Majdnem szó szerint. Ezért nem tudtam neked írni, Harry; neked levelet küldeni egyfajta lelepleződés lett volna.
– Ezt hogy érted?
– A társaim, a velem egyenrangúak közt élek – mondta Lupin. – Vérfarkasok – tette hozzá Harry értetlen arckifejezését látva. – Majdnem mind Voldemort oldalán áll. Dumbledore-nak szüksége volt egy kémre és íme, ott voltam én... konyhakészen.
Lupin kissé szomorúnak hangzott és talán észre is vette magát, mert még barátságosabban mosolygott, ahogyan tovább folytatta: – Nem panaszkodom; ez szükségszerű dolog és ki más csinálhatná nálam jobban? De nehéz volt elnyerni a bizalmukat. Tudod, magamon viselem a varázslók közé való beilleszkedés próbálkozásainak összetéveszthetetlen nyomait, miközben ők elzárkóztak a normális társadalomtól és határvidékeken élnek, lopnak és néha ölnek is, hogy egyenek.
– Hogyhogy kedvelik Voldemortot?
– Úgy hiszik, hogy az ő uralma alatt majd jobb soruk lesz – felelte Lupin. – És odaát igen nehéz vitába szállni Szürkehát-tal...
– Ki az a Szürkehát?
– Még nem hallottál róla? – Lupin kezei görcsösen összezárultak az ölében. – Szürkehát Fenrir talán a legvérszomjasabb elő vérfarkas a földön. Életcéljának tartja, hogy annyi embert harapjon és fertőzzön meg, amennyit csak lehet; elegendő vérfarkast akar teremteni ahhoz, hogy felülkerekedjen a varázslókon. Voldemort pedig áldozatokkal hálálja meg szolgálatait. Szürkehát a gyermekekre specializálódik... fiatalon harapd meg őket, mondja, és a szüleiktől távol neveld fel őket, a normális varázslók iránti gyűlöletre tanítva őket. Voldemort azzal fenyegetőzött, hogy rászabadítja őt az emberek családjaira; ez egy olyasfajta fenyegetőzés, amely jó eredményeket produkál.
Lupin megállt, majd így szólt: – Szürkehát volt az, aki megharapott engem.
– Micsoda? – kérdezte elképedve Harry. – Amikor... úgy érted akkor, mikor még gyerek voltál?
– Igen. Az apám megsértette őt. Sokáig nem tudtam, ki volt az a vérfarkas, aki megtámadott; még sajnáltam is, mert úgy hittem, nem tehetett róla, hiszen addigra már tisztában voltam az érzéssel, amit az átalakulás okoz. De Szürkehát más. Telihold idején az áldozatok környékén helyezkedik el biztosítva azt, hogy a támadáskor közel legyen hozzájuk. Mindent előre eltervez. És ezt az embert használja Voldemort arra, hogy vezesse a vérfarkasokat. De nem ringatom magam abban a tévhitben, hogy az én észérveken alapuló elgondolásom eredményesen szerepel Szürkehát azon meggyőződésével szemben, mely szerint a vérfarkasoknak vér jár és hogy a normális embereken kell bosszút állnunk.
– De te normális vagy! – mondta Harry indulatosan. – Csak van egy... problémád...
Lupin elnevette magát.
– Néha nagyon emlékeztetsz engem Jamesre. Ő társaságban az én „szőrös kis problémának” nevezte. Sokan azt hitték, hogy egy rossztermészetű nyulat tartok otthon.
Lupin egy köszönöm kíséretében elfogadott egy pohár tojáslikőrt Mr. Weasleytől és kissé vidámabbnak tűnt. Mindeközben Harry érezte, hogy izgalom járja át: apjának legutóbbi megemlítése emlékeztette arra, hogy volt még valami, amit meg akart kérdezni Lupintól.
– Hallottál már valaha valakiről, akit úgy hívnak, a Félvér Herceg?
– A Félvér mi?
– Herceg – mondta Harry és közelről figyelte Lupint a felismerés jelei után kutatva.
– Nincsenek varázsló hercegek – felelte Lupin most már mosolyogva. – Ezt a nevet szeretnéd felvenni? És én még azt gondoltam, a „Kiválasztottnak” lenni elegendő.
– Ennek semmi köze hozzám! – mondta ingerülten Harry. – A Félvér Herceg olyasvalaki, aki régen a Roxfortba járt, nálam van a régi bájitaltan könyve. Teleírta varázsszavakkal, olyanokkal, amiket ő talált ki. Az egyik a Levicorpus...
– Ó, ennek nagy divatja volt, amikor én jártam a Roxfortba – mondta Lupin visszaemlékezve. Ötödéves koromban volt néhány hónap, amikor mozdulni sem tudtál, mert a bokádnál fogva fellógattak a levegőbe.
– Az apám használta ezt – mondta Harry. – Láttam a Merengőben, Pitonon használta.
Harry próbált közömbösnek hangzani, mintha ez egy odavetett, lényegtelen megjegyzés lett volna, de nem volt benne biztos, hogy a kívánt hatást érte el vele; Lupin mosolya kissé túl megértő volt.
– Igen – mondta. – De nem ő volt az egyetlen. Amint mondtam, ez nagyon népszerű volt... tudod, hogyan tűnnek el, majd jelennek meg újra ezek a varázsigék...
– De ez úgy hangzik, mintha akkor találták volna ki, amikor te iskolába jártál – bizonygatta Harry.
– Nem feltétlenül – mondta Lupin. – A varázsigék ugyanúgy kimennek, majd újra divatba jönnek, mint bármi más – Lupin Harryre nézett, majd halkan így szólt: – James aranyvérű volt, Harry, és megesküszöm neked, hogy soha nem kért minket arra, hogy „Hercegnek” nevezzük őt.
Felhagyva a tettetéssel, Harry megszólalt: – És nem lehetett Sirius? Vagy te?
– Az kizárt.
– Ó – Harry a tűzbe meredt. – Csak arra gondoltam... nos, elég sokszor kisegített engem bájitaltanon, mármint a Herceg.
– Milyen régi ez a könyv, Harry?
– Nem'tom, még nem néztem meg.
– Talán ez adna valami támpontot azt illetően, hogy a Herceg mikor járt a Roxfortba – mondta Lupin.
Nem sokkal ezután Fleur úgy döntött, utánozza Celestinát, ahogyan az a Forró, erős szerelemmel teli üstöt énekli, és ez egy Mrs Weasley arckifejezésére vetett pillantás után mindenki számára célzás volt arra, hogy ideje lefeküdni. Harry és Ron felbaktattak Ron padlásszobájába, ahová egy tábori ágy volt betéve Harry számára.
Ron szinte azonnal álomba merült, Harry viszont, mielőtt bemászott volna az ágyba, beletúrt a ládájába és elővette Bájitalkészítés haladóknak című könyvét. Majd fürkészve lapozgatni kezdte addig, míg a könyv elején rá nem bukkant a könyv kiadásának évére. A könyv majdnem ötven éves volt. Harry csalódottan visszahajította a könyvet a ládájába, lekapcsolta a villanyt és megfordult, miközben vérfarkasok, Piton, Stan Shunpike és a Félvér Herceg képe keringett a fejében, majd végül egy lopódzó árnyakkal és megharapott gyermekek sírásával teli nyugtalan álomba merült...
– Ugye csak viccel...
Harry felriadt és egy megtömött harisnya hevert az ágya végében. Felvette a szemüvegét és körülnézett; a kis ablakot majdnem teljesen befedte a hó és ez előtt nagy hegyesen ücsörgött Ron az ágyban és egy vastag arany nyakláncnak látszó dolgot méregetett.
– Mi az? – kérdezte Harry.
– Lavendertől van – mondta Ron tiltakozó hangnemben. – Nem gondolhatja, hogy én viselnék ilyet...
Harry közelebb hajolt és elnevette magát. A láncról két hatalmas aranybetűkből álló szó függött: Drága Egyetlenem.
– Aranyos – mondta Harry. – Menő. Kétség kívül viselned kéne Fred és George társaságában.
– Ha elmondod nekik – mondta Ron és eltüntette a nyakláncot a párnája alá – én... én... én...
– Rámdadogsz? – kérdezte vigyorogva Harry. – Ugyan már, szerinted megtenném?
– De hogyan hihette, hogy egy ilyesmit szeretnék? – kérdezte a kissé sokkosnak tűnő Ron a levegőtől.
– Hát, emlékezz vissza – mondta Harry. – Kicsúszott valaha is véletlenül a szádon, hogy nyilvánosan szeretnél egy „Drága Egyetlenem” felirattal a nyakadban sétálgatni?
– Nos... mi nem igazán szoktunk beszélgetni – felelte Ron. – Hanem főleg...
– Smárolni – mondta Harry.
– Hát, igen – felelte Ron. Egy pillanatig habozott, majd így szólt: – Hermione tényleg McLaggen-nel jár?
– Nem'tom – mondta Harry. – Slughorn partiján együtt voltak, de nem hiszem, hogy túl jól sült el a dolog.
Ron egy kissé vidámabbnak tűnt, ahogyan mélyebbre túrt a harisnyában.
Harry ajándékai között volt egy Mrs Weasley által kötött pulóver egy aranycikesszel az elején, egy nagy doboz megrakva az ikrek viccboltjának áruival és egy kissé nedves, áporodott szagú csomag melynek címkéjén ez állt: „Gazdának Siportól”.
Harry mereven nézte. – Gondolod biztonságos ezt kinyitni? – kérdezte.
– Nem lehet semmi veszélyes, a postát még mindig ellenőrzik a Minisztériumban – felelte Ron, bár gyanúsan méregette a csomagot.
– Eszemben sem volt Sipornak adni valamit! Az emberek szoktak a házimanóiknak karácsonyi ajándékot adni? – kérdezte Harry miközben óvatosan bökdöste a csomagot.
– Hermione adna – mondta Ron. – De várjunk és nézzük meg, mi az, mielőtt még bűntudatod lenne.
Egy pillanattal később Harry felkiáltott és kiugrott a tábori ágyból; a csomag igen szép mennyiségű férget tartalmazott.
– Aranyos – mondta Ron hangosan nevetve. – Igazán figyelmes.
– Inkább ezek, mint az a nyaklánc – mondta Harry, ami rögtön észhez térítette Ront.
A karácsonyi ebédnél mindenki új pulóverben ücsörgött kivéve Fleurt (akire úgy tűnt, Mrs Weasley nem akart elpazarolni egyet) és Mrs. Weasleyt, aki egy pici, csillogó gyémántokkal díszített vadonat új, éjkék színű boszorkánykalapot és egy gyönyörű arany nyakláncot viselt.
– Fredtől és George-tól kaptam. Hát nem gyönyörűek?
– Egyre inkább elismeréssel adózunk neked, anya, most, hogy már saját magunk mossuk a zoknijainkat – mondta George egy láthatatlan kezet mozgatva. – Paszternát, Remus?
– Harry, egy féreg van a hajadban – mondta Ginny, miközben óvatosan előrehajolt, át az asztalon, hogy kivegye; Harry érezte, hogy libabőrös lesz a nyaka, de ennek semmi köze nem volt a féreghez.
– Ó, borzalmas – mondta Fleur egy mesterkélt kis megborzongással.
– Igen, valóban – mondta Ron. – Mártást, Fleur?
A nagy igyekezetében, hogy segítsen a lánynak, Ron fellökte a mártásos tálat; Bill meglegyintette a pálcáját és a mártás felemelkedett a levegőbe, majd engedelmesen visszatért a tálba.
– Olyan ügyetlen vagy, mint az a Tonks – mondta Fleur, miután befejezte a Billnek adott hálacsókot. – Ő mindig fellök...
– Meghívtam a kedves Tonksot, hogy nézzen be ma hozzánk – mondta Mrs Weasley, miközben Fleurra bámult és szükségtelenül nagy erővel pakolta a répákat. – De nem akart jönni. Beszéltél vele mostanság, Remus?
– Nem, senkivel sem találkoztam túl gyakran – mondta Lupin. – De Tonksnak van saját családja, akikhez menjen, nem?
– Hmmm – mondta Mrs Weasley. – Talán. Ami azt illeti, én úgy vélem, azt tervezte, egyedül tölti a karácsonyt.
Majd egy bosszús pillantást küldött Lupin felé, mintha Lupin hibája lenne, hogy nem Tonks, hanem Fleur lesz a menye, de Harry, ahogyan Fleurra pillantott, amint az épp Billt etette pulykával a saját villájáról, úgy vélte, Mrs Weasley egy rég elvesztett csatát vív. De mindez eszébe juttatott egy Tonks-szal kapcsolatos kérdést és ki mást lenne alkalmasabb megkérdezni, mint Lupint, az embert, aki mindent tudott a patrónusokról.
– Tonks patrónusának formája megváltozott – mondta neki. – Piton mondta, amúgy. Nem is tudtam, hogy ilyesmi megtörténhet. Miért változna meg a patrónusod?
Lupin komótosan megrágta, majd lenyelte a pulykát mielőtt lassan így szólt: – Néha... egy nagy sokkhatás... egy érzelmi megrázkódtatás...
– Nagynak tűnt és négy lába volt – mondta Harry, majd hirtelen eszébe jutott valami és halkabban ezt mondta: – Hé... nem lehetett egy...
– Arthur! – mondta hirtelen Mrs Weasley. Felkelt a székéből; a keze a szívére volt szorítva és kifelé bámult a konyhaablakon. – Arthur... ez Percy!
– Micsoda?
Mr. Weasley körbenézett. Mindenki gyorsan az ablakra pillantott; Ginny felállt, hogy jobban lásson. És kétséget kizáróan ott volt Percy, épp keresztülvágott a havas udvaron, szarukeretes szemüvege csillogott a napfényben. De nem volt egyedül.
– Arthur, a... a miniszterrel van!
És így is volt, a férfi, akit Harry a Prófétában látott, ott ballagott Percy nyomában, kissé bicegve, őszülő sörényszerű haját és fekete köpenyét pedig hó tarkította. Mielőtt bárki bármit is szólhatott volna, mielőtt Mr. és Mrs Weasley többet tehetett volna, mint egy döbbent összepillantás, kinyílt a hátsó ajtó és ott állt Percy.
Egy pillanat fájdalmas csend következett. Majd igen kimérten Percy így szólt: – Boldog Karácsonyt, anya.
– Ó, Percy! – mondta Mrs Weasley és a fiú karjaiba vetette magát.
Rufus Scrimgeour megállt az ajtóban és a sétapálcájára támaszkodva, mosolyogva figyelte a megkapó jelenetet.
– Elnézést ezért a hívatlan betoppanásért – mondta, mikor a boldog és könnyes szemeit törölgető Mrs Weasley tekintete megállapodott rajta. – Percy és én a környéken jártunk... munka ügyben, tudja... és a fiú nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy betérjen üdvözölni magukat.
De Percy semmi jelét nem mutatta annak, hogy üdvözölni szeretné a család bármely tagját is. Csak állt pókerarccal, zavartan, elnézve mindenki feje mellett. Mr. Weasley, Fred és George merev arccal méregették őt.
– Kérem kerüljön beljebb, üljön le, miniszter úr! – mondta izgatottan Mrs Weasley, miközben megigazította a kalapját. – Egyen egy kis pulykát vagy valamit... úgy értem...
– Nem, nem, kedves Molly – mondta Scrimgeour. Harry úgy vélte, hogy mielőtt beléptek volna a házba, tisztázta a nevét Percyvel. – Nem akarok zavarni, itt sem lennék, ha Percy nem akarta volna önöket ennyire látni...
– Ó, Perce! – mondta a könnyező Mrs Weasley és felnyújtózott, hogy arcon csókolja a fiút.
– ...csak öt percre néztünk be, szóval megyek, sétálok egyet az udvaron, amíg beszélnek Percyvel. Nem, nem, biztosíthatom, hogy nem akarok semmibe beleszólni! Nos, ha valaki lenne olyan kedves és megmutatná a gyönyörű kertet... oh, az a fiatalember már befejezte, miért ne sétálna egyet velem?
Az asztal körüli hangulat észrevehetően megváltozott. Mindenki Scrimgeourról Harryre tekintett. Senki nem találta meggyőzőnek Scrimgeour színlelését, miszerint nem tudja Harry nevét és természetesnek sem azt, hogy ő legyen az, aki körbevezeti a minisztert a kertben, mikor Ginny, Fleur és George tányérja is szintúgy üres volt.
– Jó, rendben van – mondta Harry bele a csöndbe.
Nem dőlt ám be a látszatnak, Scrimgeour beszámolójának, hogy épp a környéken jártak, meg hogy Percy meg akarta látogatni a családját; a valódi oka jövetelüknek az lehetett, hogy Scrimgeour négyszemközt tudjon beszélni Harryvel.
– Semmi baj – mondta Harry csendesen, ahogy elhaladt Lupin mellett, aki már félig felállt a székéből. – Semmi – tette hozzá, amikor Mr. Weasley mondani akart valamit.
– Csodás! – mondta Scrimgeour és félreállt, hogy kiengedje maga előtt Harryt az ajtón. – Csak teszünk egy kört a kertben és aztán Percy és én távozunk. Folytassák csak!
Harry keresztülsétált az udvaron a Weasley család elburjánzott, hófedte kertje felé miközben Scrimgeour enyhén bicegve haladt mellette. Harry tudta róla, hogy korábban az aurorok részlegének vezetője volt; igen keménykötésűnek tűnt, harci sebekkel borítottnak, azaz igen eltért a pocakos, zöld tekesapkás Carameltől.
– Elbűvölő – mondta Scrimgeour, ahogy megállt a kert kerítésénél és a havas gyepen keresztül az egymástól megkülönböztethetetlen növényekre pillantott. – Elbűvölő.
Harry nem szólt semmit. Tudta, hogy Scrimgeour őt figyeli.
– Már régóta akartam veled találkozni – mondta néhány pillanat múlva Scrimgeour. – Tudtad ezt?
– Nem – felelte őszintén Harry.
– Ó, igen, már nagyon régóta. De Dumbledore nagyon elővigyázatos, ha rólad van szó – mondta Scrimgeour. – Ez persze természetes, az bizony, mindazok után, amin keresztülmentél... különösen azt, ami a Minisztériumban történt...
Várt, hogy Harry mondjon valamit, de Harry nem szólt, így tovább folytatta: – Mióta megválasztottak reméltem, hogy egyszer majd alkalmam nyílik beszélni veled, de Dumbledore ezidáig... de amint azt már említettem teljesen érthető okból... megakadályozta mindezt.
Harry még mindig várt és nem szólt semmit.
– A pletykák, amik mostanság keringenek! – mondta Scrimgeour. – Persze mindketten tudjuk, hogy ezeket a történeteket elferdítik... mindezek a jóslatról szóló susmorgások... arról, hogy te vagy a „Kiválasztott”...
Már kezdenek Scrimgeour idejövetelének okához közelíteni, gondolta Harry.
– ...ha jól sejtem, Dumbledore megvitatta veled ezeket a dolgokat?
Harry mérlegelt, tűnődött, vajon hazudjon-e vagy sem. Rápillantott a kis gnómnyomokra végig a virágágyásban és a letaposott foltra, mely azt a helyet jelölte, ahol Fred elkapta azt a gnómot, ami most tütüben a karácsonyfa tetején díszelgett. Végül az igazság mellett döntött... vagyis annak egy töredéke mellett.
– Igen, megvitattuk a dolgot.
– Igen, valóban... – mondta Scrimgeour. Harry a szeme sarkából látta, hogy Scrimgeour rápillant, ezért úgy tett, mintha hihetetlenül nagy érdeklődéssel viseltetne aziránt a gnóm iránt, ami épp most dugta ki a fejét a fagyott rododendron alól. – És mit mondott neked Dumbledore, Harry?
– Sajnálom, de az csak ránk tartozik – felelte Harry.
Olyan kellemesen tartotta a hangszínét, amilyennek csak tudta és Scrimgeour hangja is könnyed, barátságos volt, ahogyan ezt mondta: – Ó, persze, ha ez bizalmas dolog, nem akarom, hogy bármit is kifecsegj... nem, nem... és akárhogy is, számít az, hogy te vagy-e a Kiválasztott, vagy sem?
Harrynek néhány másodpercig gondolkoznia kellett ezen, mielőtt válaszolt volna.
– Nem értem, mire gondol, miniszter úr.
– Nos, természetesen neked nagyon is számít – mondta nevetve Scrimgeour. – De a varázslóközösség egészének... ez mind látszat, nem igaz? Az fontos, amit az emberek elhisznek.
Harry nem szólt semmit. Úgy vélte halványan tudja, merre is haladnak, de nem fog Scrimgeournak segíteni, hogy eljussanak odáig. A rododendron alatt lévő gnóm most férgek után kutatott a gyökereknél ásva és Harry erre szegezte tekintetét.
– Az emberek azt hiszik, te vagy a Kiválasztott, tudod – mondta Scrimgeour. – Úgy hiszik, nagy hős vagy... és természetesen az is vagy, Harry, kiválasztott vagy sem! Mostanra hányszor is néztél már szembe Vele, akit nem nevezünk nevén? Nos, akárhogy is – erőltette a dolgot tovább anélkül, hogy a válaszra várt volna. – a lényeg az, hogy sokak számra te vagy a remény szimbóluma, Harry. Az elgondolás, hogy van valaki odakinn, aki képes, aki arra rendeltetett, hogy elpusztítsa Őt, akit nem nevezünk nevén... nos, természetes, hogy ez lelket önt az emberekbe. És nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy ha egyszer rájössz erre, úgy véled majd, sőt, majdnem kötelességednek tartod majd, hogy a Minisztérium mellett állj és lelkesítsd az embereket.
A gnómnak mostanra már sikerült elkapnia egy férget. Épp azt ráncigálta erőteljesen, próbálva kirántani a fagyott földből. Harry olyan sokáig csöndben volt, hogy Scrimgeour így szólt, miközben Harryről a gnómra pillantott: – Vicces kis fickók, nem igaz? De mit szólsz te, Harry?
– Nem igazán értem, mit akar – mondta lassan Harry. – „a Minisztérium mellett állj” ...mit jelentsen ez?
– Ó, nos, semmi megterhelőt, e felől biztosíthatlak – felelte Scrimgeour. – Ha például időről időre látnák, hogy ki-be járkálsz a Minisztériumba, az a megfelelő látszatot keltené. És persze amíg ott vagy, remek lehetőséged lenne beszélni Gawain Robards-szal, aki az utódom lett, mint az aurorok részlegének vezetője. Dolores Umbridge említette nekem az ambícióidat az aurori pályát illetően. Nos, ez igen könnyedén elintézhető...
Harry érezte, hogy fortyog benne a düh: szóval Dolores Umbridge még mindig a Minisztériumban dolgozott?
– Tehát lényegében – mondta, mintha csak néhány pontot akarna tisztázni – azt akarja, hogy azt a látszatot keltsem, mintha a Minisztériumnak dolgoznék?
– A tudat, hogy aktív résztvevő vagy, mindenkit lelkesítene, Harry – mondta Scrimgeour és megkönnyebbültnek hangzott, hogy Harry ilyen gyorsan ráállt a dologra. – A „Kiválasztott”, tudod, ...ez arról szól, hogy reményt adunk az embereknek, hogy érezzék, izgalmas dolgok történnek...
– De ha folyton ki-be futkosok a Minisztériumba – mondta Harry még mindig erőlködve, hogy hangját barátságosan tartsa – az nem azt a látszatot kelti majd, hogy egyetértek mindazzal, amit a Minisztérium tesz?
– Nos – mondta Scrimgeour kissé fintorogva – nos, igen, ez részben az, amit szeretnénk...
– Nem, nem hinném, hogy ez működne – mondta kedvesen Harry. – Tudja, van pár dolog, amivel nem értek egyet. Például az, hogy bezárták Stan Shunpike-ot.
Scrimgeour nem szólt egy darabig, de az arckifejezése azonnal szigorúbbá vált.
– Nem számítok rá, hogy megérted – mondta, de ő nem volt olyan sikeres, mint Harry abban, hogy hangja elrejtse ingerültségét. – Veszélyes időket élünk és néhány dolgot meg kell tenni. Tizenhat éves vagy...
– Dumbledore jóval több, mint tizenhat és ő sem hiszi, hogy Stannek Azkabanban a helye – mondta Harry. – Bűnbakot csinál Stanből éppúgy, ahogyan belőlem kabalát akar csinálni.
Hosszan és szigorúan néztek egymásra. Végül Scrimgeour a barátkozás bárminemű tettetése nélkül így szólt: – Már értem. Akárcsak a hősöd, Dumbledore, magad is a Minisztériumtól való elszigetelődést választod?
– Nem akarok eszköz lenni – felelte Harry.
– Valaki azt mondaná, az a kötelességed, hogy a Minisztérium használjon.
– Igen, míg mások azt mondanák, hogy a maga kötelessége meg az, hogy ellenőrizze, valaki tényleg halálfaló-e, mielőtt becsukatja a börtönbe – mondta Harry egyre inkább indulatosan. – Azt teszi, amit Barty Kupor tett. Valahogy ez soha nem jön össze, nem igaz? Vagy kapjuk Caramelt, aki úgy tesz, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, miközben embereket ölnek meg az orra előtt, vagy kapjuk magát, aki nem a megfelelő embereket csukja börtönbe és próbál úgy tenni, mintha a Kiválasztott neki dolgozna!
– Tehát nem te vagy a Kiválasztott? – kérdezte Scrimgeour.
– Azt hittem azt mondta, ez egyáltalán nem számít? – mondta Harry keserűen nevetve. – Legalábbis nem magának.
– Ezt nem kellett volna mondanom – mondta gyorsan Scrimgeour. – Tapintatlan volt...
– Nem, őszinte volt – mondta Harry. – Egyike azon kevés őszinte dolgoknak, amiket mondott nekem. Magát nem érdekli élek-e vagy meghalok, de az igen, hogy segítsek meggyőzni mindenkit, hogy maga megnyeri a háborút Voldemort ellen. Nem felejtettem el, miniszter úr...
Harry felemelte az öklét. A hideg kézfején fehéren fénylettek a hegek, melyeket Dolores Umbridge kényszerített, hogy a saját húsába vájjon: „Hazudni bűn”.
– Nem emlékszem, hogy a segítségemre sietett volna, amikor azt próbáltam meg mindenkinek elmondani, hogy Voldemort visszatért. A Minisztérium tavaly nem volt ennyire barátkozó természetű.
A kettejük közt lévő csend olyan jeges volt, mint a föld, amin álltak. A gnómnak végül sikerült kiszednie a férget és most vidáman cuppogott rajta a rododendron legalsó gyökereinek támaszkodva.
– Mire készül Dumbledore? – kérdezte ridegen Scrimgeour. – Hová megy, amikor elhagyja Roxfortot?
– Fogalmam sincs – mondta Harry.
– És akkor se mondanád el nekem, ha tudnád – mondta Scrimgeour – ugye így van?
– Igen, így van – felelte Harry.
– Nos, akkor meglátom, van-e más mód arra, hogy rájöjjek.
– Megpróbálhatja – mondta közönyösen Harry. – de maga okosabbnak látszik, mint Caramel, szóval azt hittem, tanult a hibáiból. Ő megpróbált beleavatkozni a Roxfort ügyeibe. Talán már ön is észrevette, hogy Caramel nem miniszter többé, de Dumbledore még mindig igazgató. Én a maga helyében békén hagynám Dumbledore-t.
Hosszú csend következett.
– Nos, az nyilvánvaló számomra, hogy rajtad remek munkát végzett – mondta Scrimgeour és hideg, szúrós tekintettel bámult rá a drótkeretes szemüvege mögül. – Ízig-vérig Dumbledore embere, nem igaz, Potter?
– De, így igaz – felelte Harry. – Örülök, hogy ezt tisztáztuk.
És hátat fordítva a Mágiaügyi Miniszternek, Harry sietős léptekkel elindult vissza a ház felé.

Tizenhetedik fejezet
Egy eltitkolt emlék

Néhány nappal újév után, késő délután Harry, Ron és Ginny a konyhai kandalló mellett álltak, hogy visszatérjenek a Roxfortba. A minisztérium elintézte ezt az egyszeri kapcsolatot a Hopp-hálózaton keresztül, hogy gyorsabban és biztonságosabban térhessenek vissza a diákok az iskolába. Csak Mrs. Weasley volt ott, hogy elbúcsúzzon tőlük, mivel Mr. Weasley, Fred, George, Bill és Fleur dolgoztak. Mrs. Weasley könnyekben tört ki a búcsúzáskor. Mostanában elég zaklatott volt; folyamatosan sírt, mióta karácsonykor beállított Percy a foltos szemüvegében (amit Fred, George és Ginny is a számlájára írtak)
– Ne sírj, anyu – mondta Ginny, miközben Mrs. Weasley hátát paskolta, aki a vállán zokogott. – Minden rendben...
– Igen, ne aggódj miattunk – mondta Ron, miközben édesanyja arcon csókolta – se Percy miatt. Amekkora seggfej, nem kár érte.
Mrs. Weasley még jobban rákezdett, miközben Harryt ölelte magához.
– Ígérd meg nekem, hogy vigyázol magadra... Maradj távol a bajtól...
– Mindig ezt teszem, Mrs. Weasley – mondta Harry. – Én a nyugodt életet szeretem, ismer engem.
Erre elkuncogta magát, és hátralépett. – Akkor legyetek mindannyian jók...
Harry belépett a smaragd lángok közé, és elkiáltotta magát – Roxfort! – Még egy utolsó pillantást vetett a Weasleyék konyhájára, és Mrs. Weasley könnyes arcára, mielőtt a lángok elnyelték; gyorsan pörögve elmosódott varázslók lakásainak szobáit pillantotta meg, amik egyből el is tűntek szeme elől, még mielőtt jobban megnézhette volna őket; végül lassulni kezdett, majd kilépett McGalagony kandallójából. A nő épp csak felpillantott a munkájából, miközben kimászott a kandallóból.
– Jó estét, Potter. Próbálja meg a lehető legkevésbé összehamuzni a szőnyeget.
– Igenis, professzor.
Harry megigazította a szemüvegét, és lelapította a haját, miközben Ron jelent meg pörögve. Miután Ginny is megérkezett, mindhárman kivonultak McGalagony irodájából, és elindultak a Griffendél torony felé. Harry kipillantott a folyosó ablakán; a nap már lenyugvóban volt a hóval borított roxforti birtok felett, mely sokkal nagyobb volt, mint az Odú kertjében lévő. A távolban látta, amint Hagrid Csikócsőrt eteti a kabinja előtt.
– Csecsebecse – mondta magabiztosan Ron, mikor elérték a Kövér Dáma portréját, aki sokkal sápadtabbnak látszott, mint szokott lenni, és aki összerezzent Ron hangos hangja hallatán.
– Nem – mondta.
– Hogyhogy „nem”?
– Új jelszó van – mondta. – És kérlek ne ordibálj.
– De hát mi nem voltunk itt, honnan kellene...?
– Harry! Ginny!
Hermione sietett feléjük, kipirult arccal, köpenyben, sapkában és kesztyűben.
– Néhány órája jöttem vissza, lent voltam meglátogatni Hagridet és Csik... izé, Witherwings-t – mondta izgatottan. – Jó volt a karácsony?
– Persze – mondta azonnal Ron, – eléggé eseménydús, Rufus Scrim...
– Van valamim számodra – mondta Hermione. Nem nézett Ronra, és nem mutatta semmi jelét, hogy hallotta volna, amit mondott. – Ó, azonnal... jelszó. Önmegtartóztatás.
– Pontosan – mondta erőtlen hangon a Kövér Dáma, és előrelendült, felfedve a portrélyukat.
– Mi történt vele? – kérdezte Harry.
– Úgy tűnik, túlkényeztette magát karácsonykor – mondta szemforgatva Hermione, miközben a zsúfolt klubhelyiségbe ment. – Ő és Violet barátnője kiitták az összes bort a részeges szerzetesek képében, lenn a Bűbájtan folyosón. Egyébként...
Kotorászott egy kicsit a zsebében, majd előhúzott egy pergamentekercset, Dumbledore írásával.
– Remek – mondta Harry. Azonnal kicsavarta. Dumbledore következő órája következő estére volt kiírva. – Annyi mindent kell elmondanom neki – és neked. Üljünk le...
Abban a pillanatban egy hangos „Won-Won” sikoltás hallatszott, és Lavender Brown bukkant elő a semmiből, és vetette magát Ron karjai közé. Többen vihogtak a jeleneten; Hermione elnevette magát, majd folytatta. – Ott egy asztal... gyere Ginny.
– Nem, köszi, Deannel találkozom – mondta Ginny, bár Harry nem tudta nem észrevenni, hogy a lány nem tűnt túl lelkesnek. Ront és Lavendert ebben a birkózás-szerű helyzetben hagyva Harry a szabad asztalhoz vezette Hermionét.
– Szóval milyen volt a karácsony?
– Ó, remek – mondta a lány. – Semmi különös. És milyen volt Won-Wonnál?
– Azonnal megmondom – mondta Harry. – Nézd, Hermione, nem tudnál...
– Nem – mondta egyszerűen. – Úgyhogy ne is kérdezd.
– Csak azt hittem, tudod, így karácsony után...
– A Kövér Dáma ivott egy kádnyi ötszáz-éves bort, Harry, nem pedig én. Szóval mi volt ez a fontos hír, amit el akartál nekem mondani?
Túl vadul nézett ahhoz, hogy Harry leálljon vele vitatkozni, úgyhogy hagyta Ron témáját, és elmesélte neki Malfoy és Piton beszélgetését. Mikor befejezte, Hermione egy pillanatig elgondolkodott, majd megkérdezte, – Nem gondolod...?
– ...hogy csak úgy tett, mintha fel akarná ajánlani a segítségét, és így rávegye Malfoyt, hogy árulja el neki, mire készül?
– Hát, igen – mondta Hermione.
– Ron apja és Lupin is ezt gondolja – mondta ingerülten Harry. – Ez azonban egyértelműen bizonyítja, hogy Malfoy tervez valamit, ezt nem tagadhatod le.
– Nem – válaszolta lassan.
– És Voldemort utasításait követi, pont mint ahogy mondtam!
– Hmm... említette bármelyikük is Voldemort nevét?
Harry szemöldökráncolva próbált visszaemlékezni. – Nem vagyok benne biztos... Piton egyértelműen említette a „mesterét”, és ki más lehetne az?
– Nem tudom, – mondta Hermione, miközben ajkába harapott. – Talán az apja?
Átbámult a szobán, láthatólag elveszve a gondolataiban, még azt sem vette észre, ahogy Lavender Ront csikizi. – Hogy van Lupin?
– Nem jól. – mondta Harry, és elmondott mindent Lupin vérfarkasok közti küldetéséről, és a nehézségeket, amikkel szembe kell néznie. – Hallottál már erről a Szürkehát Fenrirről?
– Igen! – mondta riadtan Hermione. – Mint ahogy te is, Harry!
– Mikor? Mágiatörténeten? Tudod jó, hogy soha nem figyelek...
– Nem, nem mágiatörténeten – Malfoy fenyegette vele Borgint! – mondta Hermione. – Még a Zsebpiszok közben, nem emlékszel? Azt mondta Borginnak, hogy Szürkehát egy régi családi barát, és hogy ő időnkén majd ellenőrizni fogja, hogy halad Borgin!
Harry szájtátva bámulta. – Elfelejtettem! Ez viszont bizonyítja, hogy Malfoy egy Halálfaló, hogyan máshogy lehetne kapcsolatban Szürkehát-tal, és mondhatná meg neki, mit tegyen?
– Ez eléggé gyanús – mondta Hermione. – Hacsak...
– Ugyan már – vágott közbe bosszankodva Harry, – ezt nem tudod kimagyarázni!
– Hát... lehetséges, hogy ez csupán egy üres fenyegetés volt.
– Hihetetlen vagy – mondta Harry, miközben a fejét rázta.
– Majd meglátjuk, kinek van igaza... Majd visszavonod, amit mondtál, Hermione, mint ahogy a minisztérium is. Ja igen, volt egy vitám is Rufus Scrimgeourral...
És az este további részében barátilag gyalázták a Mágiaügyi Minisztert, mivel Hermione, Ronhoz hasonlóan úgy vélte, hogy azok után, amit tavaly a minisztérium Harryvel művelt, pofátlanság volt, hogy most a segítségét kérték.
Az új félév másnap reggel kezdődött, a hatodévesek számára egy kellemes meglepetéssel: egy nagy hirdetmény került fel a klubhelyiség hirdető táblájára az éjszaka folyamán.

HOPPANÁLÁSI ÓRÁK

Ha Ön augusztus 31 előtt betölti tizenhetedik életévét, úgy jelentkezhet egy 12 hetes, Mágiaügyi Minisztériumi Hoppanálási felügyelő által tartott Hoppanálási kurzusra. Kérem írja alá lent, amennyiben szeretne részt venni. Ár: 12 galleon.

Harry és Ron csatlakoztak a hirdetmény körül lökdösődő tömeghez, hogy felírják nevüket a listára. Ron épp elővette a tollát, hogy Hermione neve alá felírja a nevét, azonban Lavender lopakodott be mögé, kezével eltakarta a szemét, és fülébe trillázta, – Na ki vagyok, Won-Won? – Harry látta, ahogy Hermione elsietett; utána sietett, mivel nem akart Ron és Lavender mögött maradni, de meglepetésére Ron hamarosan csatlakozott hozzájuk, vörös füllel és zsémbes arckifejezéssel. Hermione szó nélkül felgyorsított, hogy Neville-lel váltson néhány szót.
– Szóval... hoppanálás, – kezdte Ron, olyan hangon, ami egyértelművé tette Harry számára, hogy ne említse, ami az előbb történt. – Biztos vicces lesz, nem?
– Nem tudom – mondta Harry. – Talán jobb, amikor te csinálod, nem igazán élveztem, amikor Dumbledore elvitt egy körre.
– El is felejtettem, hogy te már csináltad... Jobb lenne, ha már az első vizsgám sikerülne – mondta idegesen Ron. – Frednek és George-nak sikerült.
– Charlie viszont megbukott, nem?
– Igen, Charlie viszont nagyobb nálam – Ron eltartotta magától a karját, mintha egy gorilla lenne – úgyhogy Fred és George nem szálltak rá annyira... legalábbis nem előtte...
– Mikor tehetjük le a tesztet?
– Amint tizenhét évesek leszünk. Nekem ez március!
– Igen, viszont itt a kastélyban nem tudunk hoppanálni...
– Nem ez a lényeg. Legalább mindenki tudná, hogy ha akarnék, akkor tudnék hoppanálni.
Nem Ron volt az egyetlen, akit felizgatott a hoppanálás lehetősége. Egész nap sokat beszélgettek a közeledő óráról; sok szó esett arról, hogy képesek lesznek akaratuk szerint eltűnni és feltűnni.
Mennyire szuper lesz, amikor csak úgy – Seamus csettintett az ujjaival, jelezve az eltűnést. – Fergus unokatestvérem állandóan ezt csinálja, csak hogy idegesítsen, már alig várom, hogy visszaadhassam neki... Soha többé nem lesz egy nyugodt pillanata...
Eme vidám lehetőségben elveszve egy kicsit túlságosan is lelkesen intett a pálcájával, ami ahelyett, hogy tiszta vízsugarat lövellt volna ki, ami az aznapi bűbájtan óra célja lett volna, slagszerű sugarat lövellt ki, ami gellert kapott a plafonon, és ledöntötte Flitwick professzort a lábáról.
– Harry már hoppanált – mondta Ron a zavarban lévő Seamusnak, miután Flitwick professzor megszárította magát pálcája egy suhintásával, és büntetőfeladatot adott neki – Varázsló vagyok, nem pedig egy pálcát lóbáló pávián.
– Dum... ööö... valaki már elvitte. Társ-Hoppanálás, tudod.
– Hű! – suttogta Seamus, és ő, Dean és Neville kicsit összébb dugták a fejüket, hogy meghallgassák, milyen érzés hoppanálni. A nap többi részében Harryt folyamatosan ostromolták a hatodévesek, hogy megtudják, milyen érzés hoppanálni. Mindannyian elkezdték tisztelni, ahelyett, hogy otthagyták volna, amikor elmondta nekik, milyen kényelmetlen volt, és még nyolc előtt tíz perccel is kérdésekre kellett válaszolnia, mikor végül kénytelen volt egy hazugsággal kimentenie magát, miszerint egy könyvet kell visszavinnie egy könyvtárba, így sikerült elszabadulnia Dumbledore órájára.
A Dumbledore irodájában lévő lámpák világítottak, a korábbi igazgatók portréi nyugodtan hortyogtak a kereteik közt, a merengő pedig ismét az asztalon pihent. Dumbledore kezei maga mellett pihentek, a jobb oldali még mindig fekete és égett volt. Nem úgy tűnt, mintha gyógyulna, és Harry elgondolkodott, talán már a századik alkalommal, hogy mi okozhatta ezt a különleges sérülést, de nem kérdezte meg; Dumbledore azt mondta neki, hogy időben meg fogja tudni, és végül is volt más téma, amit el akart neki mondani. De mielőtt Harry bármit is tudott volna mondani Pitonról és Malfoyról, Dumbledore szólalt meg.
– Hallottam, hogy találkoztál karácsonykor a Mágiaügyi Miniszterrel.
– Így volt – válaszolta Harry. – Nem örül nekem túlságosan.
– Nem – sóhajtotta Dumbledore. – Nekem sem örül nagyon. Nem szabad aggodalmainkba süllyednünk, Harry, tovább kell harcolnunk.
Harry vigyorgott.
– Azt akarta, hogy mondjam el a varázslóközösségnek, hogy a Minisztérium milyen remek munkát végez.
Dumbledore mosolygott.
– Ez eredetileg Caramel ötlete volt. Hivatalban töltött utolsó pár napjában, mikor már kétségbeesetten kapaszkodott az állásához, próbált összehozni veled egy találkozót, azt remélve, hogy te majd támogatod...
– Azok után, amit tavaly tett ellenem? – kérdezte dühösen Harry. – Umbridge után?
– Megmondtam Cornelius-nak, hogy esélytelen a dolog, az elképzelés azonban megmaradt, miután őt leváltották. Scrimgeour kinevezése után néhány órával találkoztam vele, és megkért, hogy hozzak össze számára veled egy találkozót...
– Szóval emiatt veszekedtek! – bökte ki Harry. – Benne volt a Reggeli Prófétában.
– Időnként a Próféta is közöl igazságokat, – mondta Dumbledore, – még ha csak véletlenül is. Igen, ezen vitáztunk. Nos, úgy tűnik, hogy Rufusnak végül is sikerült megkörnyékeznie téged.
– Azzal vádolt, hogy „Ízig-vérig Dumbledore embere vagyok”.
– Milyen tapintatlan tőle.
– Azt mondtam, hogy így van.
Dumbledore szólásra nyitotta száját, majd becsukta. Harry mögött Fawkes, a főnix mély, lágy, dallamos hangot hallatott. Harry feszengve vette észre, hogy Dumbledore világoskék szemei nedvesen csillogtak, és gyorsan a térdére pillantott. Azonban mikor Dumbledore megszólalt, hangja határozott maradt.
– Igazán meghatottál, Harry.
– Scrimgeour tudni akarta, hogy hova megy, amikor nincs a Roxfortban – mondta Harry, továbbra is a térdének.
– Igen, nagyon kíváncsi rá – mondta Dumbledore, most már vidáman, és Harry úgy érezte, most már nyugodtan felnézhet. – Még követtetett is. Igazán szórakoztató. Megbízta Dawlish-t, hogy kövessen. Nem volt kedves. Egyszer már meg kellett Dawlish-t átkoznom; nagy sajnálattal tettem meg ismét.
– Ezek szerint még mindig nem tudják, hova megy? – kérdezte Harry, további információ reményében eme izgalmas témával kapcsolatban, Dumbledore azonban csak mosolygott a félhold alakú szemüvege fölött.
– Nem, nem tudják, és az idő nem éppen megfelelő, hogy te megtudd. Most, azt javaslom, hogy folytassuk, hacsak nincs még valami...?
– Nos, igazából van, uram – mondta Harry. Malfoyról és Pitonról lenne szó.
– Piton Professzor, Harry.
– Igen, uram. Kihallgattam őket Slughorn professzor partiján... nos, igazából követtem őket...
Dumbledore közömbös arckifejezéssel hallgatta végig Harry történetét. Amikor Harry befejezte, néhány pillanatig csöndben maradt, majd megszólalt. – Köszönöm, hogy elmondtad ez nekem, Harry, de azt javaslom, hogy felejtsd el. Nem hiszem, hogy ez nagy jelentőséggel bír.
– Nem nagy jelentőségű? – ismételte hihetetlenkedve Harry. – Professzor, megértette...?
– Igen, Harry, ilyen rendkívüli aggyal, mint amivel én vagyok megáldva, mindent megértettem, amit elmondtál nekem – mondta kicsit élesen Dumbledore. – Úgy gondolom, akár azt a lehetőséget is számba veheted, hogy kicsivel jobban is megértettem, mint te. Ismétlem, hálás vagyok, hogy ezt megosztottad velem, de had nyugtassalak meg, nem mondtál semmit olyat, ami aggódásra adna okot.
Harryben gondolatok kavarogtak, azonban csendben ült a helyén, és közben Dumbledore-t nézte. Mi folyik itt? Ez vajon azt jelenti, hogy Dumbledore tényleg arra utasította Pitont, hogy tudja meg, mire készül Malfoy, mely esetben már mindent hallott Pitontól, amit Harry most elmondott neki? Vagy komolyan aggódik amiatt, amit hallott, csak úgy tesz, mintha nem lenne semmi gond?
– Tehát, uram – kezdte Harry, reményei szerint nyugodt, udvarias hangon – Ön továbbra is megbízik...?
– Már eléggé toleráns voltam, hogy korábban megválaszoljam ezt a kérdést – mondta Dumbledore, azonban egyáltalán nem hangzott toleránsnak. – A válaszom nem változott meg.
– Én is így gondoltam – mondta egy rosszindulatú hang; Phineas Nigellus egyértelműen csak tetette az alvást. Dumbledore nem törődött vele.
– Most pedig, Harry, azt javaslom, haladjunk tovább. Fontosabb dolgokat szeretnék veled ma este megvitatni.
Harry dühösen ült a helyén. Vajon mi lenne, ha nem engedné megváltoztatni a témát, ha folytatni akarná a Malfoy-ügy további megvitatását? Mintha Harry fejében olvasna, Dumbledore megrázta a fejét.
– Ó, Harry, hányszor fordul elő ez még a legjobb barátok között is! Mindketten azt hisszük, hogy amit mondani akarunk, az sokkal fontosabb, mint bármi más, amit a másik mondana!
– Nem gondolom, hogy amit Ön akar mondani, az nem fontos, uram – mondta hűvösen Harry.
– Nos, igazad van, mert nem az – mondta élénken Dumbledore. – További két emléket szeretnék neked megmutatni ma este, mindkettőt nagy erőfeszítésembe került megszerezni, és a második közülük, azt hiszem, a legfontosabb a gyűjteményemből.
Harry nem mondott erre semmit; még mindig dühös volt, ahogy bizonyítékait Dumbledore fogadta, de nem látta értelmét további vitatkozásnak.
– Szóval – folytatta Dumbledore csengő hangon, – ma este folytatjuk Tom Denem történetét, aki legutóbb épp a Roxfortba készült. Valószínűleg emlékszel még, mennyire izgatott volt, amikor megtudta, hogy varázsló, visszautasította az ajánlatomat, hogy elkísérjem az Abszol útra, és hogy én – cserébe – figyelmeztettem, ne folytassa a tolvajlást, mikor megérkezik az iskolába.
– Nos, a tanév elkezdődött, és színre lépett Tom Denem, egy csendes fiú, használt talárjában, aki a többi elsőéves között állt a sorba, hogy beosszák. A Mardekár házba került, a Teszlek Süveg döntött, amint hozzáért a fejéhez – folytatta Dumbledore, miközben elfeketedett kezével a polc felé intett, amin az ősi süveg pihent mozdulatlanul. – Hogy milyen hamar derítette ki Denem, hogy háza híres alapítója beszélni tudott a kígyókkal, nem tudom – talán még akkor este. Ez a tudat nagyon izgatta, és csak növelte saját fontosságának érzését.
– Bárhogy is, még ha le is nyűgözte vagy meg is félemlítette Mardekáros társait azzal, hogy bemutatta párszaszájú képességét a klubhelyiségükben, a tantestület nem szerzett róla tudomást. Nem mutatta arroganciának vagy agressziónak semmilyen jelét kifelé. Mint egy kivételesen tehetséges fiú, és jóképű árva, természetesen elnyerte a tanárok szimpátiáját, majdhogynem érkezése pillanatában. Udvarias volt, csendes, és tudásra éhezett. Majdnem mindenkit lenyűgözött.
– Nem mondta el nekik, uram, hogy milyen volt, amikor találkozott vele az árvaházban? – kérdezte Harry.
– Nem, nem mondtam. Bár nem mutatott semmilyen megbánást, lehetséges volt, sajnáltam, ahogy korábban viselkedett, és szándékában állt tiszta lappal kezdeni. Úgy döntöttem, hogy megadom neki ezt a lehetőséget.
Dumbledore szünetet tartott, és érdeklődően nézte Harryt, aki szólásra nyitotta a száját. Ismét megmutatkozott Dumbledore hajlandósága, hogy bízzon emberekben, a rengeteg bizonyíték ellenében, miszerint nem érdemlik meg! Harrynek azonban eszébe jutott valami...
– De ön nem bízott benne, ugye, uram? Azt mondta nekem... a Denem, aki előjött a naplóból, azt mondta, hogy „úgy tűnt, Dumbledore nem kedvelt annyira, mint a többi tanár.”
– Mondjuk úgy, hogy nem voltam meggyőződve arról, hogy szavahihető – válaszolta Dumbledore. – Ahogyan azt már eldöntöttem magamban, továbbra is rajta tartottam a szemem. Azonban nem állíthatom, hogy sokmindent megtudtam volna eleinte. Nagyon óvatosan bánt velem; tudom, hogy érezte, hogy igazi személyiségének feltárulásakor túl sok mindent mondott el nekem. Óvatos volt, hogy ne mutasson meg magából annál többet, azonban nem tudta visszavonni, amit izgatottságában már kikotyogott, sem azt, amit Mrs. Cole elmondott számomra. Annyi ítélőképesség azért volt benne, hogy soha nem próbált meg elbűvölni, ahogy kollégáim közül oly sokkal megtette.
– Ahogy haladt az iskolában, maga köré gyűjtött néhány kinevezett barátot; így hívom őket, mivel nem tudok jobb szót, bár, ahogy azt már jeleztem neked, Denem minden kétséget kizáróan nem érzett irányukban semmit. Ennek a csoportnak elég sötét hatása volt a kastélyban. Vegyes társaság volt; az erősek oltalmát kereső gyengék, a közös dicsőséget kereső ambíciózusok, és a gengszterféléké, akik vezetőt kerestek, aki megmutatja nekik a kegyetlenkedés kifinomultabb módjait. Más szóval, ők voltak a Halálfalók előfutárai, és valóban közülük kerültek ki az első Halálfalók is, miután elhagyták a Roxfortot.
– Szigorúan Denem által irányítva, soha nem kapták őket rajta csínytevésen, bár hetedik Roxforti évüket több csúnya incidens jellemezte, amikhez nem lehetett egyértelműen őket kapcsolni, és amik közül a legsúlyosabb a Titkok Kamrájának megnyitása volt, ami egy lány halálát okozta. Mint ahogy azt te is tudod, Hagridot akkor tévesen okolták a bűnténnyel.
– Nem találtam túl sok emléket a Roxforti Denemről – mondta Dumbledore, miközben ráncos kezét a merengőre tette. – Akik ismerték őt, csak kevesen álltak készen arra, hogy beszéljenek róla; túlságosan meg vannak rémülve. Amit tudok, azt az után tudtam meg, hogy elhagyta a Roxfortot, alapos kutatómunka eredményeképp, miután felkerestem azon keveseket, akiket rá lehet venni arra, hogy beszéljenek róla, miután régi jegyzeteket kutattam át, és élő mugli és varázsló szemtanúkat kérdeztem ki.
– Akiket sikerült rávennem, hogy beszéljenek, elmondták, hogy Denem megszállottan kutatta a családját. Ez teljesen érthető; egy árvaházban nőtt fel, és természetesen kíváncsi volt, hogy honnan került oda. Úgy tűnik, hiába kereste idősebb Tom Denem nyomát a trófeaterem pajzsain, vagy a régi prefektusok nevei közt, vagy a varázsló történelemben. Végül kénytelen volt elfogadni, hogy édesapja soha nem járt a Roxfortban. Úgy gondolom, ekkor hagyta el véglegesen a nevét, vette fel a Voldemort nagyúr nevet, és kezdte el a nyomozást a korábban semmibe vett anyja családja után – az után a nő után, akiről úgy gondolta, hogy nem lehet boszorkány, ha a szégyenletes emberi gyengeségnek, a halálnak megadta magát.
– A „Rowle” név volt az egyetlen kiindulási pontja, amit – mint az árvaház vezetőitől megtudta – anyai nagyapja neve volt. Végül, régi varázslócsaládokról szóló könyvek alapos átkutatása után rátalált egy túlélő, Mardekári családi ágra. Tizenhat évesen, nyáron, elhagyta az árvaházat, ahova rendszeresen visszatért, és elment, hogy felkeresse Gaunti rokonait. És most, Harry, ha felállnál...
Dumbledore felemelkedet, és Harry látta, hogy ismét egy örvénylő emlékekkel teli kis kristályüveget tart a kezében.
– Igazán nagy szerencsém volt, hogy sikerült ezt begyűjtenem – mondta, ahogy a merengőbe öntötte a csillogó tömeget. – Amint azt te is meg fogod látni, miután megéltük. Indulhatunk?
Harry a kőkád fölé lépett, és engedelmesen meghajolt, amíg arca az emlék felszíne alá nem süllyedt. Érezte, ahogy hangtalanul zuhan a semmiben, majd egy piszkos kőpadlón landolt a majdnem teljes sötétségben.
Több másodpercig eltartott, mire felismerte a helyet, addigra Dumbledore is megérkezett mellé. Gaunték háza leírhatatlanul mocskosabb volt, mint bármi, amit Harry valaha is látott. A plafon tele volt pókhálókkal, a padlót mocsok borította; penészes és rothadó étel pihent az asztalon egy halom mosatlan edény között. Az egyetlen fényforrás egy pislákoló gyertya volt, ami a férfi lábánál volt, akinek a haja és a szakálla annyira hosszú volt, hogy Harry sem a szemét, sem a száját látta. Egy karosszékben ült a tűz mellett, és Harry egy pillanatra elgondolkodott, vajon életben van-e még. Azonban hangos kopogás hangzott az ajtón, és a férfi felriadt, egyik kezében pálcát, másikban egy kést tartva.
Az ajtó kinyílt. A küszöbön, egy régimódi lámpát tartva a kezében, egy fiú állt, akit Harry azonnal felismert: magas, sápadt, sötét hajú és jóképű – a tinédzser Voldemort.
Voldemort lassan körbenézett a viskóban, majd megállapodott a karosszékben ülő emberen. Néhány másodpercig nézték egymást, majd a férfi feltámolygott, miközben a lábánál lévő üres üvegek feldőltek és zajosan szétgurultak a padlón.
– TE! – ordította. – TE!
És dülöngélve Denem felé indult, pálcával és késsel a kezében.
– Állj.
Denem párszaszóul beszélt. A férfi az asztalnak dőlt, mire penészes tányérok törtek össze a padlón. Denemre bámult. Hosszú csend következett, míg egymást szemlélték. A férfi szólalt meg először.
– Te beszéled?
– Igen, beszélem – válaszolta Denem. Belépett a szobába, mire az ajtó becsukódott mögötte. Harry akaratlanul is tiszteletet érzett Voldemort felé, mivel egy cseppet sem félt. A másik arckifejezése csupán undort, és talán csalódottságot tükrözött.
– Hol van Rowle? – kérdezte.
– Meghalt – válaszolta a másik. – Évekkel ezelőtt, nemde.
Denem felállt.
– És akkor ki vagy te?
– Morfin vagyok, nemde.
– Rowle fia?
– Persze, az vagyok, így...
Morfin eltolta haját piszkos arca elől, hogy jobban lássa Denemet, és Harry látta, hogy Rowle fekete köves gyűrűje van a jobb kezén.
– Azt hittem, hogy az a mugli vagy – suttogta Morfin. – Úgy nézel ki, mint az a mugli.
– Milyen mugli? – kérdezte élesen Denem.
– Az a mugli, akiért a húgom annyira odavolt, aki a túloldali nagy házban lakik – monda Morfin, és váratlanul a földre köpött. – Pont úgy nézel ki, mint ő. Denem. De ő idősebb, már nem? Idősebb, mint te, most hogy belegondolok...
Morfin elég zavartnak tűnt, és kicsit megingott, még mindig az asztal szélén támaszkodva. – Visszajött, tudod – tette hozzá ostobán.
Voldemort Morfinra bámult, mintha a lehetőségeit mérlegelné. Egy kicsit közelebb ment hozzá, és megkérdezte – Denem visszajött?
– Aha, elhagyta őt, és jót tett neki, ilyen söpredékhez hozzámenni! – mondta Morfin, ismét a földre köpve. – Kirabolt minket az a szuka, mielőtt elmenekült volna. Hol van a medál, he, Mardekár medálja?
Voldemort nem válaszolt. Morfin saját magát hergelte; a késsel hadonászott, miközben kiabált – Megbecstelenített minket, ő, az a kis ribanc! És ki vagy te, hogy idejössz, és erről kérdezgetsz? Már vége, nem... már vége...
Félre fordította tekintetét, kissé tántorogva, és Voldemort előre lépett. Eközben természetellenes sötétség szállt a helyre, kioltva Voldemort lámpájának és Morfin gyertyájának fényét, kioltva mindent... Dumbledore ujjai ráfonódtak Harry karjára, és visszaemelkedtek a jelenbe. A Dumbledore irodájában lévő gyenge aranysárga fény egy pillanatra elvakította Harry szemét, ami már hozzászokott a sötétséghez.
– Ez minden? – kérdezte Harry azonnal. – Miért sötétedett el, mi történt?
– Azért, mert Morfin semmi másra nem tudott visszaemlékezni ezután – válaszolta Dumbledore, miközben hellyel kínálta Harryt. – Mikor másnap reggel rátaláltak, ébren, a padlón feküdt, teljesen egyedül. Rowle gyűrűje eltűnt.
– Eközben Little Hangleton falujában egy cseléd rohant végig a főutcán, azt sikoltozva, hogy három test hever a nagy ház szalonjában: idősebb Tom Denemé és szüleié.
– A mugli hatóságok megzavarodtak. Amennyire tudom, a mai napig nem tudják, hogyan haltak meg Denemék, mivel az Avada Kedavra átok általában nem hagy semmilyen látható külsérelmi nyomot... A kivétel előttem ül – tette hozzá Dumbledore Harry sebhelye felé biccentve. – A minisztérium azonban egyből tudta, hogy ez egy varázsló műve volt. Azt is tudták, hogy egy elítélt mugligyűlölő él a Denem ház közelében, akit egyszer már bebörtönöztek, mivel megtámadta az egyik meggyilkolt embert.
– Szóval a minisztérium Morfint vette elő. Nem kellett kikérdezniük, Veritaserumot vagy Legilimenciát használniuk. Helyben vallomást tett, olyan részleteket is elárulva, amiket csak a gyilkos tudhatott. Azt vallotta, büszke rá, hogy megölte azokat a muglikat, hosszú évek óta csak erre várt. Átadta a pálcáját, amiről azonnal kiderült, hogy azzal ölték meg Deneméket. És harc nélkül engedte, hogy bevigyék az Azkabanba.
– Egyetlen dolog zavarta csupán, hogy eltűnt apja gyűrűje. „Meg fog ölni, amiért elveszítettem”, ismételte folyamatosan fogvatartóinak. És úgy tűnik, ez volt minden, amit ezután mondott. Élete maradék részét az Azkabanban élte le, azon búslakodva, hogy elvesztette Rowle utolsó családi ékszerét, később a börtön mellett temették el, a többi szerencsétlen lélek mellett, akik szintén a börtön falai közt sorvadtak el.
– Szóval Voldemort ellopta Morfin pálcáját, és felhasználta? – kérdezte felegyenesedve Harry.
– Így van – mondta Dumbledore. – Nincsenek emlékeink, amik megmutatnák ezt nekünk, de azt hiszem, eléggé biztosak lehetünk abban, hogy mi történt. Voldemort elkábította bácsikáját, elvette a pálcáját, és átment a völgy túloldalán lévő „nagy házba”. Ott meggyilkolta mugli apját, aki elhagyta boszorkány anyját, és a biztonság kedvéért mugli nagyszüleit is, így kiirtotta az utolsó, értéktelen Denemet is, és megbosszulta apját, aki soha nem akarta őt. Ezután visszatért Gaunték viskójába, végrehajtotta azt az elég összetett varázslatot, amivel módosította bácsikája emlékeit, Morfin pálcáját letette ájult tulajdonosa mellé, zsebre vágta az ősi gyűrűt, amit viselt, és elment.
– És Morfin soha nem jött rá, hogy nem ő tette?
– Soha – mondta Dumbledore. – Mint azt már mondtam, teljes és hencegő vallomást tett.
– De hát végig benne voltak a valódi emlékek!
– Igen, csakhogy egy képzett Legilimens rengeteg idejét elvette, hogy előhalássza belőle – mondta Dumbledore, – és miért is vesződne bárki azzal, hogy mélyebbre ásson Morfin tudatában, ha egyszer beismerte a bűnt? Nekem azonban sikerült elintéznem egy látogatást Morfinnál élete utolsó heteiben, és ezidő alatt megpróbáltam a lehető legtöbbet kideríteni Voldemort múltjáról. Nagy nehézségek árán sikerült csak hozzáférnem ehhez az emlékhez. Amint megtaláltam, elraktároztam, hogy felhasználom Morfin kiszabadítására. Azonban mielőtt a minisztérium döntést hozott volna, Morfin meghalt.
– De hát hogy lehet, hogy a minisztérium nem jött rá, hogy Voldemort követte el azokat a tetteket, nem pedig Morfin? – kérdezte mérgesen Harry. – Akkor még kiskorú volt, nem? Azt hittem, tudják érzékelni a fiatalkorúak bűbájait!
– Igazad van, Harry – tudják érzékelni a mágiát, de nem az elkövetőjét. Talán még emlékszel, hogy a minisztérium téged okolt azért a lebegtető bűbájért, amit valójában...
– Dobby csinált – morgott Harry, mivel ez az igazságtalanság még most is dühítette. – Szóval ha valaki kiskorú, és egy felnőtt boszorkány vagy varázsló házában varázsol, akkor a minisztérium nem fog tudni róla?
– Egyértelműen nem tudják megállapítani, hogy ki hajtotta végre a varázslást – mondta Dumbledore mosolyogva a Harry arcára kiülő felháborodáson. – A boszorkány és varázslószülőkre hagyatkoznak, hogy utódaik engedelmeskednek-e a lakásuk falai közt.
– Hát, ez szar – csattant fel Harry. – Nézzék, mi történt itt, mi történt Morfinnal!
– Egyet értek – mondta Dumbledore. – Bármi is volt Morfin, nem érdemelte meg, hogy úgy haljon meg, ahogy, olyan bűnért elítélve, amit el sem követett. De kezd későre járni, és szeretném, hogy megnézd ezt az emléket is, mielőtt különválunk...
Dumbledore elővett egy másik kristályüvegcsét a belső zsebéből, és Harry ismét elcsendesedett, visszaemlékezve, hogy Dumbledore azt mondta, ez a legfontosabb darabja a gyűjteménynek. Harry észrevette, hogy az üvegcse tartalma elég nehezen akart csak a merengőbe kerülni, mintha meg lenne dermedve; vajon az emlékek megromlanak?
– Ez nem fog sokáig tartani – mondta Dumbledore, mikor végre sikerült kiürítenie az üvegcsét. – Még azelőtt visszajövünk, hogy észrevennéd. Akkor hát ismét be a merengőbe...
És Harry ismét átesett az ezüstös felszínen, most egy olyan ember előtt landolva, akit egyből felismert.
Egy sokkal fiatalabb Horace Slughorn. Harry már annyira hozzászokott a kopaszságához, hogy a sűrű, fényes, szalmaszín hajú Slughorn látványa nyugtalanító volt; úgy tűnt, mintha nádtető lenne a fején, bár már akkor is volt egy fényes, galleon-méretű kopasz folt a tetején. Bajsza, ami sokkal kisebb volt, mint a jelenben, vörösesszőke volt. Nem volt annyira gömbölyű, mint az a Slughorn, akit Harry megismert, bár gazdagon hímzett mellényén eléggé feszültek az aranygombok. Lábai egy bársony puffon pihentek, és egy kényelmes karosszékben ült, egyik kezében egy üveg bor, a másikkal egy doboz kristályananászban kotorászott.
Harry körbenézett, miközben Dumbledore jelent meg mellette, és megállapította, hogy Slughorn irodájában vannak. Fél tucat fiú ült Slughorn körül, mindannyian keményebb vagy alacsonyabb széken, mint a tanáré, mindannyian tizenéves koruk közepén. Harry rögtön felismerte Voldemortot. Ő volt a legjóképűbb és a legnyugodtabb az összes fiú közül. Jobb keze hanyagul át volt vetve a széke karfáján; Harry látta, hogy Rowle fekete-arany gyűrűjét viseli; tehát ekkor már megölte az apját.
– Uram, igaz az, hogy Merrythought professzor visszavonul? – kérdezte.
– Tom, Tom, ha tudnám sem mondhatnám el – mondta Slughorn, rosszallóan csóválva a fejét, a hatást azonban csökkentette kacsintása. – Azt kell mondjam, szeretném tudni, honnan szerzed az információidat, fiam, többet tudsz, mint a személyzet.
Denem mosolygott; a többi fiú nevetett, és csodálóan néztek fel rá.
– Rejtélyes képességeddel, hogy olyan dolgokról is tudj, amikről nem kellene, és azon emberek óvatos puhítása, akik számítanak – köszönöm az ananászt, egyébként igazad van, ez a kedvencem...
Miközben több fiú is kuncogott, valami egészen különös történt. Az egész szobát hirtelen sűrű, fehér köd töltötte be, így Harry Dumbledore arcán kívül, aki mellette állt, semmi nem látott. Ezután Slughorn hangja szólalt meg ismét a ködön keresztül, természetellenesen hangosan – Figyeld meg, fiam, bajba fogsz kerülni.
A köd olyan hirtelen oszlott fel, mint ahogy megjelent, és ennek ellenére senki sem tett rá megjegyzést, vagy nézett úgy, mintha valami különös történt volna. Harry zavartan nézett körbe, amint egy kis aranyóra, ami Slughorn asztalán állt, elütötte a tizenegyet.
– Úr isten, már ilyen késő van? Jobb, ha mentek, fiúk, vagy mindannyian bajba kerülünk. Lestrange, holnapra várom az esszédet, különben büntetést kapsz. Avery, neked is ugyanez.
A fiúk egyesével elhagyták a szobát. Slughorn felkászálódott a székből, és az asztalhoz vitte az üres üveget. Voldemort azonban hátramaradt. Harry úgy érezte, szándékosan piszmogott olyan sokáig, hogy kettesben maradhasson Slughornnal.
– Siess, Tom, – mondta Slughorn, mikor visszafordulva még ott találta a fiút, – nem akarhatod, hogy ilyen későn elkapjanak a folyosón, és egyébként is Prefektus vagy.
– Uram, szeretnék kérdezni valamit Öntől.
– Akkor kérdezz, fiam, kérdezz...
– Uram, azon töprengtem, hogy mit tud Ön a... Horcruxokról?
És ismét megtörtént: sűrű köd töltötte el a szobát, így Harry sem Voldemortot, sem Slughornt nem látta, csak Dumbledore-t, aki nyugodtan mosolygott mellette. Slughorn hangja ismét megdördült, mint ahogy korábban is tette.
– Semmit nem tudok a Horcruxokról, és ha tudnék sem mondanám el neked! Most pedig tűnj el innen, és meg ne halljam, hogy még egyszer megemlíted őket!
– Hát, ennyi – mondta szelíden Dumbledore Harry mellett. – Itt az ideje, hogy menjünk.
Harry lábai ismét felemelkedtek a padlóról, és másodpercekkel később ismét a Dumbledore asztala előtti szőnyegen landoltak.
– Ez minden? – kérdezte értetlenül Harry.
Dumbledore azt mondta, hogy ez a legfontosabb emlék mindközül, de nem igazán értette, mi volt benne olyan különös. A köd, és a tény, hogy látszólag senki sem vette észre, tényleg különös volt, de ezen kívül semmi nem történt benne, csak hogy Voldemort feltett egy kérdést, amire nem kapott választ.
– Ahogy azt valószínűleg észrevetted – kezdte Dumbledore, miután helyet foglalt az asztala előtt, – ezzel az emlékkel babráltak.
– Babráltak vele? – ismételte Harry, miközben ő is visszaült.
– Egyértelműen – mondta Dumbledore. – Slughorn professzor belepiszkált az emlékeibe.
– De hát miért tenné ezt?
– Azért, mert azt hiszem, szégyenli azt, amire emlékszik – válaszolta Dumbledore. – Megpróbálta átírni az emléket, hogy jobb színben tűntesse fel magát, kitörölte azokat a részeket, amiket nem szeretné, hogy lássak. Mindezt, ahogy azt te is láttad, eléggé durván csinálta, és ez a mi szerencsénk, mert ez azt mutatja, hogy az igazi emlékek még mindig ott vannak az megváltoztatott alatt.
– Így most először házi feladatot kapsz tőlem, Harry. A te feladatod lesz megkörnyékezni Slughorn professzort, hogy adja át neked az igazi emléket, ami kétségtelenül a legfontosabb információdarabunk lesz mindközül.
Harry csak nézett.
– De hát uram, – kezdte, próbálva a lehető legtiszteletteljesebb hangot megütni – Önnek nincs rám szüksége – használhat Legilimenciát... vagy Veritaserumot...
– Slughorn professzor egy kiemelkedően tehetséges varázsló, aki mindkettőre számít – mondta Dumbledore. – Sokkal rutinosabb Okklumens, mint szegény Morfin Faunt, és meglepődnék, ha nem hordana magával ellenszert a Veritaserumra azóta, hogy rávettem, hogy adja át nekem ezt a paródiát.
– Nem, úgy gondolom, bolondság lenne erővel kiszedni Slughorn professzorból az emléket, és sokkal többet ártanánk vele, mint amennyi haszna lenne; nem szeretném, hogy elhagyja a Roxfortot. Azonban neki is megvannak a maga gyengéi, mint mindannyiunknak, és úgy gondolom, hogy te vagy az a személy, aki képes lehet áthatolni a védelmén. Igen fontos, hogy biztonságban megszerezzük azt az emléket, Harry... hogy mennyire fontos, csak akkor fogjuk pontosan megtudni, amikor láttuk a valóságot. Úgyhogy sok szerencsét... és jó éjszakát.
Egy kicsit megdöbbenve ettől a hirtelen elbocsátástól, Harry gyorsan talpraugrott. – Jó éjszakát, uram.
Ahogy becsukta maga mögött az iroda ajtaját, még harázottan hallotta Phineas Nigellust. – Nem látom be, miért tudná a fiú jobban csinálni, mint te, Dumbledore.
– Nem várom el tőled, hogy megértsd, Phineas – válaszolta Dumbledore, és Fawkes még egy mély, dallamos hangot adott ki.

Tizennyolcadik fejezet
Szülinapi meglepetések

Másnap Harry elmondta Ronnak és Hermionénak, milyen feladatot kapott Dumbledore-tól, külön-külön, mivel Hermione továbbra sem volt hajlandó annál hosszabb időt Ron társaságában tölteni, mint amennyi ahhoz kellett, hogy egy megvető pillantást vessen rá.
Ron úgy vélte, Harrynek nem valószínű, hogy bármilyen gondja lesz Slughornnal.
– Imád téged – mondta reggeli közben, miközben a villájára szúrt tükörtojással hadonászott. – Szerintem semmit nem utasítana vissza neked. A kis Bájitalok Hercegének. Csak maradj le ma délután az óra után, és kérdezd meg.
Hermione azonban jóval borúsabbnak látta a dolgot.
– Valószínűleg eltökélt szándéka, hogy elrejtse, ami történt, ha Dumbledore nem tudta kiszedni belőle – mondta halkan, miközben a hátsó üres, havas udvaron álldogáltak egyik szünetben. – Horcruxok... Horcruxok... még soha nem hallottam róluk...
– Még nem?
Harry csalódott volt; remélte, hogy Hermione el tudja neki mondani, mik azok a Horcruxok.
– Biztosan nagyon komoly sötét mágia, különben miért akart volna Voldemort többet tudni róluk? Szerintem elég nehéz lesz megszerezni tőle azt az információt, Harry, nagyon óvatosnak kell lenned, amikor megkörnyékezed ezzel Slughornt, rendesen végig kellene gondolnod...
– Ron úgy gondolja, hogy egyszerűen le kell maradnom ma délután bájitalok után...
– Ó, ha Nyerő Ron ezt gondolja, akkor jobb, ha úgy csinálod – mondta egyből, felháborodva. – Elvégre, tévedett-e valaha is Nyerő Ron?
– Hermione, nem lehetne...
– Nem! – mondta mérgesen, és elviharzott, magára hagyva Harryt a mély hóban.
Mostanában eléggé kényelmetlenek voltak a bájital órák, figyelembe véve, hogy Harry, Ron és Hermione ugyanannál az asztalnál dolgoztak. Aznap Hermione megkerülte az asztalt az üstjével, hogy Ernie-hez legyen közelebb, és nem foglalkozott sem Harryvel, sem Ronnal.
– Mit csináltál? – motyogta Ron Harrynek, Hermione gőgös kifejezését nézve.
Azonban mielőtt Harry válaszolhatott volna, Slughorn csöndet kért a terem elejéből.
– Legyetek szívesek leülni! Gyorsan, elég sok munkánk van ma délutánra! Golpalott Harmadik Törvénye... ki tudja nekem megmondani...? Miss Granger, természetesen!
Hermione teljes sebességgel hadarta: „Golpalott-harmadik-törvénye- azt-állítja-hogy-egy- mégegkeverék-ellenmérge- több-mint-az-egyes- komponensek-ellenmérgeinek- összege.”
– Pontosan! – sugárzott Slughorn. – Tíz pont a Griffendélnek! Namost, ha elfogadjuk Golpalott Harmadik Törvényét...
Harry kénytelen volt elhinni Slughornnak, hogy Golpalott harmadik törvénye igaz, semmit nem értett belőle. Úgy tűnt, hogy Hermionén kívül senki nem figyel arra, mit mond Slughorn.
– ...ami természetesen azt jelenti, hogy feltéve, hogy sikerült beazonosítanunk a méreg komponenseit Scarpin feltáró igéjével, elsődleges célunk nem az az eléggé egyszerű feladat, hogy kiválasszuk ezekhez a hozzávalókhoz az ellenmérgeket, hanem hogy találjuk meg azokat a további komponenseket, amik egy majdnem alkímiai folyamat eredményeképp átalakítják ezeket az eltérő elemeket...
Ron Harry mellett ült, félig nyitott szájjal, szórakozottan firkálva az új Haladó bájitalkészítés könyvébe. Ron állandóan megfeledkezett arról, hogy többé nem számíthat Hermione segítségére olyankor, amikor nem sikerül felfognia amiről szó van.
– ...és így – fejezte be Slughorn – azt szeretném kérni, hogy gyertek ide, és vegyétek el az egyik fiolát az asztalról. A feladatotok, hogy még az óra vége előtt készítsetek hozzá egy ellenmérget. Sok sikert, és ne feledjétek el felvenni a védőkesztyűiteket!
Hermione már félúton volt Slughorn asztalához, mire az osztály többi része egyáltalán észbe kapott, hogy csinálniuk kellene valamit, és mire Harry, Ron és Ernie visszaértek az asztalhoz, ő már az üstjébe öntötte az üvegcse tartalmát, és az alatta lévő tüzet gyújtotta.
– Kár, hogy a Herceg nem fog tudni ebben segíteni neked, Harry – mondta vidáman, miközben felegyenesedett. – Most meg kell értened az alapelveket. Nincs rövidítés, nincs csalás!
Harry mérgesen kihúzta a méreg dugóját, ami rikító rózsaszínben pompázott, az üstjébe töltötte, és tüzet gyújtott alatta. Ronra pillantott, aki csak állt ott, mint egy faszent, mivel egészen addig Harryt másolta mindenben.
– Biztos, hogy a hercegnek nincs semmi ötlete? – motyogta Ron Harrynek.
Harry kinyitotta megbízható könyvét, és az ellenmérgekről szóló fejezethez lapozott. Ott volt Golpalott harmadik törvénye, szóról szóra ahogy Hermione mondta, de a Herceg egyetlen felvilágosító megjegyzést sem fűzött hozzá. Láthatólag Hermionéhoz hasonlóan neki sem okozott gondot a megértése.
– Semmi – mondta borúsan Harry.
Hermione lelkesen integetett a pálcájával az üstje fölött. Sajnos nem tudták lemásolni a varázsigét, mert mostanra annyira sikeresen elsajátította a szó nélküli varázslást, hogy nem volt szüksége arra, hogy hangosan kimondja a szavakat. Ernie Macmillan azonban „Specialis revelio!”-t motyogott az üstje felett, ami elég hatásosnak hangzott, úgyhogy Harry és Ron sietve leutánozták.
Harrynek csupán öt percébe került, hogy rájöjjön, a legjobb bájital-készítői helye az osztályban semmivé foszlik. Slughorn reménykedve pillantott az üstjébe, a teremben tett első körútja alkalmával, arra számítva, hogy elégedetten kiálthat fel az eredmény láttán, ahogy eddig szokott, ehelyett azonban sietve húzta vissza a fejét, köhögve, ahogy a záptojásszag megcsapta az orrát. Hermione arckifejezése nem is lehetett volna önelégültebb; gyűlölte, hogy Harry minden egyes órán túlteljesített rajta. Ekkor már tíz kis üvegcsébe töltötte szét a titokzatos módon szétválasztott méregkomponenseket. Hogy ne kelljen ezt az irritáló látványt néznie, Harry a Félvér Herceg könyve fölé hajolt, és szükségtelenül nagy erővel lapozott benne néhányat.
És ott volt, ráírva egy hosszú ellenméreg-listára.
Csak nyomj le a torkán egy bezoárt.
Harry egy pillanatig a szavakat bámulta. Nem hallott ő már valamikor régen a bezoárról? Nem említette Piton a legelső bájitalóráján? „Egy kő, amit a kecske gyomrából lehet kinyerni, a legtöbb méreggel szemben védelmet nyújt.”
Ez a legkevésbé sem volt válasz Golpalott problémájára, és ha még mindig Piton lett volna a tanáruk, Harry nem is merte volna megtenni, ez a helyzet azonban kétségbeesett lépések megtételét tette szükségessé. A tárolószekrényhez sietett, és elkezdett kotorászni benne, félre lökve unikornisszarvakat és szárított gyógynövényeket, míg végül meg nem találta, amit keresett. Leghátul, egy kis dobozt, amire a „Bezoár” szó volt írva.
Kinyitotta a dobozt, miközben Slughorn elkiáltotta magát. – Még két percetek van! – A dobozban vagy féltucat szárított barna tárgy volt, sokkal inkább szárított veséknek látszottak, mint igazi köveknek. Harry felkapott egyet, visszatette a dobozt a szekrénybe, és visszasietett az üstjéhez.
– Vége! – kiáltotta derűsen Slughorn. – Nos, lássuk, mire jutottatok! Blasie... mid van?
Lassan Slughorn körbement a teremben, megvizsgálva a különböző ellenszereket. Senkinek sem sikerült befejeznie a feladatot, bár Hermione még megpróbált belecsempészni néhány további hozzávalót az üvegébe, mielőtt Slughorn odaért. Ron teljesen feladta, és csupán megpróbálta nem belélegezni az üstből jövő bűzös gőzt. Harry csak állt ott, várakozva, a bezoárt szorítva nedves kezében.
Slughorn utoljára ért az asztalukhoz. Beleszagolt Ernie bájitalába, és grimaszolva továbbment Ronéhoz. Nem sokat időzött Ron üstje mellett, fürgén elhátrált, enyhén émelyegve.
– És te, Harry? – kérdezte. – Mit fogsz nekem mutatni?
Harry kitartotta a kezét, tenyerében a bezoárral.
Slughorn teljes tíz másodpercig csak nézett. Harry egy pillanatig eltöprengett, hogy vajon elkezd-e vele ordibálni. Ezután a tanár hátravetette a fejét, és nevetésben tört ki.
– Neked aztán van bátorságod, fiam! – kiáltotta, miközben kivette a kezéből a bezoárt, és felemelte, hogy az egész osztály láthassa. – Ó, pont mint édesanyád... nos, nem hibáztathatlak... egy bezoár valóban ellenméregként működne valamennyi itt látható méreg ellen!
Hermione izzadtan és kormos orral állt, és dühösen nézett Harryre. Félkész ellenmérge, melyben 52 alkotóelem volt, köztük egy darab a saját hajából, lomhán bugyogott Slughorn mögött, aki Harryn kívül senki másra sem nézett.
– És teljesen magadtól gondoltál a bezoárra, ugye, Harry? – kérdezte a lány fogcsikorgatva.
– Ez az az egyedülálló szellem, amire egy igazi bájitalkészítőnek szüksége van! – mondta vidáman Slughorn, mielőtt Harry válaszolhatott volna. – Pont mint édesanyád, ő is rendelkezett ezzel az ösztönös bájitalkészítési hozzáállással, kétségtelen, hogy Lilytől örökölted... igen, Harry, igen, ha van kéznél egy bezoár, az elvégzi a munkát... bár mivel nem hatásosak minden méreg ellen, és eléggé ritkák, azért még érdemes tudni, hogyan kell ellenmérget keverni...
Az egyetlen személy, aki mérgesebb volt Hermionénál, az Malfoy volt, aki, Harry legnagyobb örömére, valami macskaürüléknek látszó dologgal leöntötte magát. Azonban mielőtt bármelyikük is ki tudta volna fejezni dühüket afelett, hogy Harry gyakorlatilag munka nélkül túlteljesítette mindőjüket, megszólalt a csengő.
– Ideje elpakolni! – mondta Slughorn. – És tíz pont a Griffendélnek ezért a húzásért!
Még mindig kuncogva visszakacsázott az asztalához.
Harry elpiszmogott egy ideig, szükségtelenül sok időt eltöltve a táskája összepakolásával. Sem Ron, sem Hermione nem kívántak neki sok szerencsét, miközben elmentek; mindkettő elég mérgesnek tűnt. Végül Harry és Slughorn maradtak benn csak a teremben.
– Siess, Harry, el fogsz késni a következő óráról – mondta kedvesen Slughorn, összecsatolva a sárkánybőr táskáját.
– Uram, – kezdte Harry. Akarata ellenére is eszébe jutott Voldemort. – szeretnék kérdezni valamit.
– Kérdezz csak, fiam, kérdezz...
– Uram, kíváncsi lennék, mit tud Ön a... a Horcruxokról?
Slughorn megdermedt. Kerek arca beesett. Megnyalta ajkait, és rekedten megszólalt. – Mit kérdeztél?
– Azt kérdeztem, hogy tud-e valamit a Horcruxokról, uram. Tudja...
– Dumbledore utasított erre – suttogta Slughorn.
Hangja teljesen megváltozott. Egyáltalán nem volt barátságos, sokkal inkább ijedt, rémült. Mellényzsebéből előkotort egy zsebkendőt, és megtörölgette vele izzadó homlokát.
– Dumbledore megmutatta neked azt... azt az emléket. – mondta Slughorn. – Nos? Ugye megmutatta?
– Igen – mondta Harry, úgy döntve, hogy jelenleg jobb, ha nem hazudik.
– Igen, hát persze – mondta csendesen Slughorn, még mindig fehér arcát törölgetve. – Hát persze... nos, ha láttad azt az emléket, Harry, akkor tudod, hogy nem tudok semmit... semmit – ismételte meg erőteljesen a szót – a Horcruxokról.
Felemelte sárkánybőr táskáját, visszatette a zsebkendőjét a zsebébe, és a pinceajtóhoz ment.
– Uram – kezdte Harry kétségbeesetten, – csak arra gondoltam, hogy talán van még egy kevés abból az emlékből...
– Tényleg? – mondta Slughorn. – Akkor tévedtél. TÉVEDTÉL!
Az utolsó szót már ordította, és mielőtt Harry újra megszólalhatott volna, becsapta maga mögött az ajtót.
Sem Ron, sem Hermione nem volt túl együttérző, amikor Harry elmesélte nekik a katasztrofális beszélgetését. Hermione még mindig dühöngött, mert Harry a munka elvégzése nélkül tarolt. Ron azért haragudott rá, mert nem adott neki is egy bezoárt.
– Egyszerűen hülyén nézett volna ki, ha mindketten azt csináltuk volna! – mondta ingerülten Harry. – Nézd, meg kell próbálnom megpuhítani, hogy Voldemortról tudjak érdeklődni, nem? Jaj, mikor hagyod már abba? – tette hozzá bosszankodva, ahogy Ron összerezzent a név hallatán.
A sikertelenségtől és Ron és Hermione hozzáállásán felbőszülve Harry a következő néhány napot azzal töltötte, hogy kigondolja, mit kezdjen Slughornnal. Úgy döntött, hogy egy ideig nem említi újra a dolgot, hátha Slughorn azt gondolja majd, hogy megfeledkezett a Horcruxokról. Egyértelműen ez volt a legjobb megoldás, hogy hamis biztonságérzetbe ringassa magát a következő támadás előtt.
Miután Harry nem tette fel ismét a kérdést Slughornnak, a bájitaltanár visszatért a szokásos, gyengéd bánásmódjához vele kapcsolatban, és úgy tűnt, megfeledkezett a problémáról. Harry várt a következő esti partira invitáló meghívóra, eltökélve, hogy ez esetben elfogadja, még ha arrébb is kell tennie a kviddicsedzést. Szerencsétlenségére azonban nem jött ilyen meghívás. Hermionétől és Ginnytől is kérdezte, de egyikőjük sem kapott meghívót, sem senki más, amennyire meg tudták mondani. Harry nem tudta elkergetni a gondolatot a fejéből, hogy mindez azt jelentette, Slughorn egyáltalán nem volt olyan feledékeny, mint azt mutatja, és valószínűleg nem akar Harrynek újabb lehetőséget adni, hogy feltegye neki a kérdést.
Eközben a Roxfort könyvtára életében először cserben hagyta Hermionét. A lány annyira felháborodott, hogy még arról is megfeledkezett, hogy mérges Harryre a bezoáros trükkje miatt.
– Egyetlen leírást sem találtam arról, hogy mire valók ezek a Horcruxok! – mondta neki. – Egyetlen egyet sem! Még a zárolt részleget is átkutattam, és még a legborzalmasabb könyvek, melyek leírják, hogyan kell kikotyvasztani a legborzalmasabb bájitalokat, sem mondanak róla semmit! Az egyetlen dolog, amit találtam, a Leg gonoszb Mágia bevezetőjében volt. Figyelj. „a Horcruxokról, mely leggonoszabb minden mágikus találmány között, nem beszélünk, vagy adunk róla útbaigazítást”... úgy értem akkor miért említi meg? – kérdezte türelmetlenül, becsapva a könyvet, ami erre síron túli üvöltést hallatott. – Ó, csönd legyen – csattant fel, és a táskájába tömte a könyvet.
Február közeledtére az iskolát körülvevő hó elolvadt, hogy fagyos nedvességnek adja át a helyét. Bíborszürke felhők lógtak a kastély fölött, és a folyamatosan zuhogó fagyos esőtől csúszóssá és sarassá vált a fű. Ennek eredményeképp az elsősök első hoppanálási óráját – amit egy szombat reggelre tettek be, hogy ne maradjon el egyetlen normál óra sem – a nagyteremben tartották a birtok helyett.
Mire Harry és Hermione megérkeztek a nagyterembe (Ron Lavenderrel jött le) az asztalokat már eltűntették. Eső csapkodta a magas ablakokat, és az elvarázsolt mennyezet sötéten kavargott felettük, ahogy összegyűltek McGalagony, Piton, Flitwick és Bimba – a házvezető tanárok – előtt. Volt ott egy alacsony varázsló is, akit Harry a minisztériumi hoppanálási biztosnak tippelt. Különösen színtelen volt, színtelen szempillákkal, leheletvékony hajjal és valami anyagtalan érzés övezte, mintha az első szélroham szét tudná fújni. Harry eltöprengett, hogy vajon a folyamatos eltűnések és feltűnések csökkentették-e benne az anyagot, vagy ez a gyenge felépítés ideális-e bárki számára, aki el szeretne tűnni.
– Jó reggelt – mondta a minisztériumi varázsló, mikor minden tanuló megérkezett, és a házvezető tanárok csöndre intették őket. – A nevem Wilkie Twycross, én vagyok az önök mellé a következő tizenkét hétre beosztott minisztériumi hoppanálási felügyelő. Remélem, hogy képes leszek önöket időben felkészíteni...
– Malfoy, maradjon csöndben, és figyeljen! – kiáltotta McGalagony professzor.
Mindenki odafordult. Malfoy arca fakó rózsaszínűvé vált; dühösen nézett, miközben ellépett Crak mellől, akivel suttogva beszélgetett. Harry Pitonra pillantott, aki dühösnek tűnt, bár Harry gyanította, hogy ennek sokkal kevésbé volt oka Malfoy pimaszsága, mint inkább a tény, hogy McGalagony megdorgálta az egyik diákját.
– ...amikorra legtöbbjük készen fog állni, hogy sikeresen elvégezzék a tesztet – folytatta Twycross, mintha félbe sem szakították volna.
– Mint ahogy sokan tudják, a Roxfort falain belül lehetetlenség hoppanálni vagy dehoppanálni. Az igazgató azonban egy órára megszűntette a varázslatot a nagyteremben, hogy önök tudjanak gyakorolni. Gondolom szükségtelen azt hangsúlyoznom, hogy nem lesznek képesek a terem falain kívülre hoppanálni, és hogy nem lenne bölcs dolog erre kísérletet tenni.
– Szeretném, ha mindannyian úgy állnának, hogy maguk előtt legyen egy kétméteres üres terület.
Mindenki elkezdett tolongani és lökdösődni a nagyteremben, ahogy az emberek szétszéledtek, egymásnak mentek, és elküldték egymást saját területükről. A házvezető tanárok a diákok közt mászkáltak, a helyükre utasítva őket.
– Harry, hová mész? – kérdezte Hermione.
Harry azonban nem válaszolt, átsietett a tömegen, át Flitwick professzor mellett, aki gyenge kísérletet tett arra, hogy néhány Hollóhátast helyre tegyen, akik mindannyian elől akartak állni, majd Bimba professzor mellett, aki vonalba akarta állítani a Hugrabugosokat, míg Ernie Macmillant kikerülve nem sikerült közvetlenül a tömeg mögött egy helyet találnia, közvetlenül Malfoy mögött, aki – kihasználva az általános felfordulást – folytatta a Crakkel folytatott vitáját, aki két méterre állt tőle, és eléggé lázadó hangulatban volt.
– Nem tudom, hogy még mennyi, rendben? – vetette oda Malfoy, megfeledkezve a mögötte álló Harryről. – Tovább tart, mint hittem.
Crak válaszra nyitotta száját, azonban Malfoy mintha kitalálta volna, mit akar mondani.
– Nézd, semmi közöd ahhoz, hogy mit csinálok, Crak, csak tegyetek úgy Monstróval, ahogy mondtam, és őrködjetek!
– Én megmondom a barátaimnak, hogy mire készülök, ha azt szeretném, hogy őrködjenek nekem – mondta Harry, épp csak annyira hangosan, hogy Malfoy meghallja.
Malfoy megperdült, keze a pálcája felé lendült, azonban abban a pillanatban a négy házvezető tanár elkiáltotta magát. – Csendet! – és ismét elhalkult a tömeg. Malfoy lassan előre fordult.
– Köszönöm – mondta Twycross. – Most pedig...
Intett a pálcájával. Régies fakarikák jelentek meg a földön, minden tanuló előtt.
– Három fontos dolog van, amire hoppanáláskor figyelni kell. – mondta. – Cél, Elhatározás, Megfontolás!
– Első lépés: koncentráljanak erősen a kívánt célállomásra – mondta Twycross. – Ebben az esetben a karikájuk belseje. Kérem, most koncentráljanak erre a célra.
Titokban mindenki körbe pillantott, hogy ellenőrizze, hogy a többiek is a karikájukba bámulnak-e, majd sietve úgy tettek, ahogy azt kérték tőlük. Harry a karika által körbezárt poros padlódarabra nézett, és igyekezett minden mást kitörölni az agyából. Ez azonban lehetetlennek bizonyult, mivel folyamatosan azon járt az agya, hogy vajon mi olyat csinál Malfoy, ami miatt őrökre van szüksége.
– Második lépés – mondta Twycross – határozzák el, hogy elfoglalják az elképzelt helyet! Engedjék, hogy az oda jutás iránti epekedésül elárassza egész testüket!
Harry lopva körbetekintett. Nem messze a bal oldalán Ernie Macmillan annyira koncentrált a karikájára, hogy egész arca kipirult. Olyan volt mintha egy kvaff-méretű tojást akart volna tojni. Harry elfojtott egy kuncogást, és visszairányította figyelmét a saját karikájára.
– Harmadik lépés – kiáltotta Twycross – és csak ha utasítást adok rá... teremjenek azon a helyen, érezzék az utat a semmin keresztül, megfontoltan mozogjanak. Az utasításomra... egy...
Harry ismét körbepillantott. Több ember rémülten pislogott, hogy ilyen gyorsan kérik, hogy hoppanáljanak.
Harry megpróbálta visszaterelni a gondolatait a karikára. Már elfelejtette, mi is volt az a három fontos dolog.
– ...HÁROM!
Harry megpördült, elvesztette az egyensúlyát, és majdnem elesett. Nem ő volt az egyetlen. Az egész nagyterem megtelt támolygó emberekkel; Neville még hátra is esett; Ernie Macmillan azonban egy kecses piruettel a karikájába ugrott, és egy pillanatig teljesen izgatottnak tűnt... aztán megpillantotta Dean Thomast, aki a földön fetrengett a röhögéstől.
– Semmi baj, semmi baj – mondta Twycross szárazon, aki láthatólag nem számított semmi jobbra. – Kérem igazítsák meg a karikáikat, és álljanak vissza a helyükre...
A második próbálkozás semmivel nem volt jobb, mint az első. A harmadik is ugyanolyan rossz volt. Egészen a negyedikig nem történt semmi izgalmas. Akkor egy szörnyű sikoltással vonta magára a Hugrabugos Susan Bones mindenki figyelmét, a karikában egyensúlyozva, miközben bal lába még mindig két méterrel mögötte álldogált, ahonnan elindult.
A házvezető tanárok körészaladtak; egy hangos durranás hallatszott, amit lila füst követett, mely mögül feltűnt a szipogó Susan, egyesülve lábával, ám még mindig rémülten.
– A szétszakadás, azaz különböző testrész elhagyása – mondta szenvtelenül Wilkie Twycross – olyankor történik, amikor az agy nem határozza el eléggé magát. Folyamatosan koncentrálniuk kell a célra, és sietség nélkül, megfontoltan kell haladniuk... így.
Twycross előre lépett, elegánsan megfordult, kinyújtott kézzel, és talárja meglebbenése közben eltűnt, és a terem másik végében bukkant fel. – Emlékezzenek a három dologra – mondta, – és próbálják meg újra... egy... kettő... három...
Azonban egy óra eltelte után is Susan kettéválása volt az egyetlen izgalmas esemény. Twycross egyáltalán nem tűnt csüggedtnek. Miközben nyakára csatolta a köpenyét, csupán ennyit mondott: – Akkor jövő szombaton ismét találkozunk, és ne feledjék: Cél, Elhatározás, Megfontolás.
Ezzel egy pálcaintéssel eltűntette a karikákat, és McGalagony professzor társaságában kisétált a nagyteremből. Mindenki beszélgetni kezdett, miközben a bejárati csarnok felé indultak.
– Hogy ment? – kérdezte Ron, Harry felé sietve. – Mintha éreztem volna valamit az utolsó próbálkozásnál... valami bizsergető érzést a lábfejemben.
– Talán túl kicsi a cipőd, Győztes Ron – mondta mögöttük egy hang. Hermione ment el mellettük elégedetten mosolyogva.
– Én nem éreztem semmit – mondta Harry, nem foglalkozva ezzel a félbeszakítással. – De ez most nem igazán érdekel...
– Hogyhogy nem érdekel... nem akarsz megtanulni hoppanálni? – kérdezte hitetlenkedve Ron.
– Annyira nem izgat. Jobbszeretek repülni – mondta Harry, visszapillantva a válla felett, hogy megnézze, hol van Malfoy. Felgyorsított, ahogy a bejárati csarnokba értek. – Figyelj, igyekezz egy kicsit, valamit meg akarok nézni...
Ron meghökkenve követte Harryt a Griffendél toronyba. Kicsit feltartotta őket Hóborc, aki bezárt egy ajtót a negyedik emeleten, és nem volt hajlandó továbbengedni őket, amíg fel nem gyújtják az alsónadrágjukat, Harry és Ron azonban egyszerűen visszafordultak, és az egyik megbízható kerülőútjukat választották. Öt perc múlva már a portrélyukon másztak be.
– El fogod mondani, mit is csinálunk? – kérdezte lihegve Ron.
– Itt fel – mondta Harry, ahogy keresztül ment a klubhelyiségen, és bement a fiúk hálótermeihez vezető ajtón.
A háló – ahogy Harry remélte – üres volt. Kinyitotta a ládáját, és elkezdett kotorászni benne, miközben Ron türelmetlenül nézte.
– Harry...
– Malfoy Craket és Monstrót használja őrnek. Épp most vitatkozott Crakkel. Tudni akarom, hogy... aha!
Megtalálta: egy összehajtogatott, látszólag üres pergament vett elő, kihajtogatta, és pálcája végét ráhelyezte.
– Esküszöm, hogy rosszban sántikálok... vagy legalábbis Malfoy...
Abban a pillanatban a Tekergők Térképe jelent meg a pergamenlapon. A kastély részletes térképét látta, és kis fekete pöttyöket, melyek a kastély lakóit ábrázolták.
– Segíts megkeresni Malfoyt – mondta sürgetően Harry.
Az ágyára terítette a térképet, és Ronnal együtt fölé hajolt.
– Ott! – mondta Ron egy perc múlva. – A Mardekár klubhelységében van, nézd... Parkinsonnal, Zabinivel, Crakkel és Monstróval...
Harry csalódottan, nézte a térképet, de szinte azonnal felvillanyozódott.
– Nos, mostantól kezdve rajta tartom a szemem – mondta határozottan. – És abban a pillanatban, hogy meglátom, hogy Crakkel és Monstróval lófrál valahol, ott leszek a láthatatlanná tevő köpenyemmel együtt, és kiderítem, hogy miben...
Elhallgatott, ahogy Neville lépett a hálóba, erőteljes perzselt ruha szagot árasztva, és elkezdett a ládájában kotorászni új ruha után.
Eltökéltsége ellenére, hogy elkapja Malfoyt, Harry a következő néhány hétben nem járt sikerrel. Bár olyan gyakran nézegette a térképet, amilyen gyakran csak tudta, időnként szükségtelen látogatásokat téve a mosdóban az órák között, hogy átkutassa a térképet, egyszer sem látta Malfoyt gyanús helyen. Igaz, hogy többször látta Craket és Monstrót a kastélyban egyedül lófrálni, mint általában, időnként üres folyosókon álldogálva, ilyenkor azonban Malfoy nem volt a közelükben, sem sehol máshol a térképen. Ez eléggé gyanús volt. Harry eljátszott azzal a gondolattal, hogy Malfoy esetleg elhagyja a birtokot, de nem tudta elképzelni, hogy sikerülhetett ez neki, figyelembe véve a megszigorított biztonsági intézkedéseket. Csak azt feltételezte, hogy nem szúrja ki Malfoyt a térképen lévő többszáz kicsi pont között. És az a tény, hogy Malfoy, Crak és Monstro nem lógtak állandóan együtt, ilyen dolgok megtörténnek, ahogy az ember öregszik – Ron és Hermione voltak ennek szomorú, élő bizonyítékai.
A február márciusba torkollott, az időjárás különösebb megváltozása nélkül, azt leszámítva, hogy most már szeles is lett, nem csak vizes. Általános felháborodást váltott ki a klubhelységek hirdetőtábláira került üzenet, miszerint a következő Roxmortsi kirándulást elhalasztották. Ron dühös volt.
– Pedig a születésnapomon volt! – mondta. – Már annyira vártam!
– Nem túl meglepő. – mondta Harry. – Azután, ami Katie-vel történt.
A lány még mindig nem jött vissza a Szent Mungóból. Ami még rosszabb volt, újabb eltűnésekről számolt be a Próféta, köztük több Roxforti tanuló rokonáéról is.
– Most viszont csak ez a hülye hoppanálás maradt! – mondta zsémbesen Ron. – Nagy szülinapi buli...
Három óra után is ugyanolyan nehéznek bizonyult a hoppanálás, mint korábban, bár néhány embernek már sikerült szétszakítania magát. A csalódottság egyre több embernél jelentkezett, és egyre többen nehezteltek Wilkie Twycrossra és a három dolgára, melyek több becenév alapját is szolgáltatták.
– Boldog születésnapot, Ron – mondta Harry, mikor március elsején felkeltek, Seamus és Dean nagy zajt csapva kimentek reggelizni. – Van egy ajándékom.
Ron ágyára dobta a csomagot, egy kisebb rakás másik mellé, amiket valószínűleg a házimanók vittek oda az éjszaka.
– Köszönöm – mondta álmosan Ron, és miközben Ron az ajándékokat bontogatta, Harry felkelt az ágyból, kinyitotta a ládáját, és a Tekergők Térképe után kezdett kotorászni, amit minden használat után gondosan elrejtett. A láda tartalmának felét kipakolta, mire megtalálta az összecsavart zokni alatt, amiben a Felix Felicis-es üvegcséjét tartotta.
– Remek – motyogta, visszamászva az ágyba. Megérintette, és csendesen kimondta a varázsigét. – Esküszöm, hogy rosszban sántikálok – hogy Neville, aki épp akkor ment el az ágya előtt, ne hallja.
– Szép, Harry! – mondta lelkesen Ron, miközben az új kviddics őrző kesztyűit nézegettem amit Harrytől kapott.
– Szívesen – mondta szórakozottan Harry, miközben a Mardekár klubhelységét nézte, Malfoy után kutatva. – Hé, azt hiszem, nincs az ágyában...
Ron nem válaszolt; túlságosan el volt foglalva az ajándékok kibontásával, és folyamatosan örömteli felkiáltásokat adott ki.
– Igazán jó az idei termés! – jelentette be, felemelve egy súlyos arany karórát, amit különös szimbólumok díszítettek a szélükön. Mozgó csillagok voltak a mutatók helyett. – Nézd, mit vett anya és apa! A fenébe is, jövőre még nagykorúvá is válok...
– Szuper – motyogta Harry, egy pillantást vetve az órára, mielőtt még mélyebben a térkép fölé nem hajolt. Hol volt Malfoy? Nem látta a nagyteremben sem reggelizni... Piton közelében sem volt, aki az irodájában üldögélt... nem volt a mosdókban sem, vagy a gyengélkedőn...
– Kérsz egyet? – kérdezte Ron, miközben egy doboz csokis üstöt nyújtott felé.
– Nem, köszi – mondta felpillantva Harry. – Malfoy megint eltűnt!
– Lehetetlen – mondta Ron, miközben egy második üstöt tömött a szájába, miközben lemászott az ágyáról, hogy felöltözzön. – Gyere, ha nem sietsz, üres gyomorral leszel kénytelen hoppanálni... bár lehet, hogy úgy könnyebb lenne...
Ron elgondolkodva nézte a csokis üstök dobozát, majd vállat vont, és vett egy harmadikat is.
Harry újra a térképre mutatott a pálcájával. – Csíny letudva. – Bár nem igazán volt. Elgondolkodva öltözött fel. Kell hogy legyen valami magyarázat Malfoy időnkénti eltűnésére, de egyszerűen nem tudta kitalálni, mi lehet az. A legjobb az lenne, ha követni tudná, de még a láthatatlanná tévő köpennyel sem lenne túl jó ötlet; órákra kellett járnia, kviddics edzésekre, házit kellett írnia, és még a hoppanálási órák is ott voltak. Nem követhette egész nap Malfoyt anélkül, hogy fel ne tűnjön a hiányzása.
– Kész vagy? – kérdezte Rontól.
Már félúton volt a hálóterem ajtajához, mire rájött, hogy Ron nem mozdult meg, csak állt, az ágynak dőlve, kibámulva az esős ablakon, egy különös, bamba arckifejezéssel.
– Ron? Reggeli!
– Nem vagyok éhes.
Harry csak nézett.
– Azt hittem, az előbb még...?
– Na jó, lemegyek veled – sóhajtotta Ron – de nem akarok enni.
Harry gyanakodva figyelte.
– Mert most ettél meg egy fél doboz csokis üstöt?
– Nem, nem az – sóhajtotta újra Ron. – Te... te nem értenél meg...
– Rendben – mondta Harry, bár továbbra is tanácstalan volt, miközben megfordult, hogy kinyissa az ajtót.
– Harry! – mondta hirtelen Ron.
– Igen?
– Harry, egyszerűen nem bírom ki!
– Mit nem bírsz ki? – kérdezte Harry, most már egyértelműen ijedten. Ron nagyon sápadt volt, és úgy nézett ki, mintha lebetegedett volna.
– Folyton csak rá gondolok! – mondta rekedten.
Harry nem tudott erre mit mondani. Nem számított erre, és nem volt benne biztos, hogy hallani akarja. Bármennyire is jó barátok voltak, de ha Ron most elkezdi Lavendert Lav-Lav-nak hívni, lelép.
– És ez miért akadályoz meg téged abban, hogy reggelizz? – kérdezte Harry, igyekezve egy csepp józan észt csempészni a továbbiakhoz.
– Nem hiszem, hogy tudja, hogy létezem – mondta kétségbeesett mozdulattal Ron.
– Határozottan tudja, hogy létezel – mondta zavarban Harry. – Állandóan veled smárol, nem?
Ron pislogott.
– Te meg kiről beszélsz?
– Te kiről beszélsz? – kérdezte Harry, egyre inkább azt érezve, hogy minden ésszerűség megszűnt a beszélgetésükben.
– Romilda Vane-ről – mondta lágyan Ron, és egész arca felderült, amint ezt mondta, mintha a legtisztább fénysugár borítaná be. Majdnem egy percig nézték egymást, mielőtt Harry megszólalt volna.
– Ez most ugye vicc? Most csak viccelsz.
– Azt hiszem... Harry, azt hiszem, szerelmes vagyok belé – mondta elfojtott hangon.
– Rendben – mondta Harry. Közelebb ment Ronhoz, hogy jobban meg tudja nézni csillogó szemeit és sápadt arcát. – Rendben... mondd újra, komolyan.
– Szeretem – ismételte elfúló hangon Ron. – Láttad már a haját, olyan fekete és csillogó és selymes.. és a szemei? A hatalmas, sötét szemei? És a...
– Tényleg nagyon vicces meg minden – mondta türelmetlenül Harry, – de vége a szórakozásnak, rendben? Fejezd be.
Megfordult, hogy elmenjen; két lépést tett az ajtó felé, mikor egy erőteljes ütést kapott a jobb füle fölé. Támolyogva megfordult. Ron keze ökölbe volt szorítva feje mellett, arca dühtől izzott; épp készült újra lecsapni.
Harry ösztönösen cselekedett; előkapta a pálcáját a zsebéből, és elkiáltotta az első varázsigét, ami eszébe jutott. – Levicorpus!
Ron felkiáltott, ahogy sarka ismét felemelkedett a levegőbe; tehetetlenül lógott, fejjel lefelé, lecsúszott talárral.
– Ez meg mit jelentsen? – kiáltotta Harry.
– Sértegetted őt, Harry! Azt mondtad, hogy ő csak egy vicc! – kiáltotta Ron, lassan elliluló fejjel, miközben a vér a fejébe áramlott.
– Ez őrület! – mondta Harry. – Mi ütött...?
Aztán meglátta a Ron ágya mellett heverő dobozt, és egyszer csak leesett neki.
– Honnan szerezted azt a csokis üstöt?
– Szülinapi ajándék volt! – kiáltotta Ron, lassan forogva a levegőben, miközben próbált kiszabadulni. – Még téged is megkínáltalak, emlékszel?
– Csakúgy felvetted a földről, ugye?
– Az ágyamról esett le, oké? Engedj el!
– Nem az ágyadról esett le, te szerencsétlen, hát nem érted? Azok az enyémek voltak, én dobtam ki a ládámból, mikor a térképet kerestem. Ez az a csokis üst, amit Romilda adott nekem még karácsony előtt, tele vannak szerelmi bájitallal!
Azonban látszólag csak egy szó jutott el Ron agyáig.
– Romilda? – ismételte. – Romildát mondtál? Harry... ismered őt? Be tudnál neki mutatni?
Harry a lógó Ront nézte. Arca félelmetesen reménykedővé vált, és Harrynek erősen vissza kellett fognia magát, hogy el ne nevesse magát. Egy része – amelyik része a legközelebb volt a lüktető jobb füléhez – szívesen elengedte volna Ront, és nézte volna az ámokfutást, amíg a bájital hatása el nem múlik... másrészről azonban barátok voltak, Ron nem volt önmaga, amikor támadott, és Harry úgy érezte, megérdemelne még egy ütést, ha engedné Ronnak, hogy hallhatatlan szerelmet valljon Romilda Vane-nek.
– Persze, bemutatlak – mondta Harry, miközben sebesen járt az agya. – Most leengedlek, rendben?
Leejtette Ront a földre (a füle még mindig eléggé fájt), Ron azonban egyszerűen csak felpattant, vigyorogva.
– Slughorn irodájában van – mondta magabiztosan Harry, miközben az ajtóhoz vezette.
– Miért lenne ott? – kérdezte idegesen Ron, Harry után sietve, hogy le ne maradjon.
– Ó, különórákat vesz bájitaltanból – találta ki Harry.
– Talán megkérdezhetném, hogy járhatok-e rá vele együtt? – mondta mohón Ron.
– Remek ötlet – mondta Harry.
Lavender a portrélyuk mellett ált, olyan bonyodalmakat okozva, melyekre Harry nem számított.
– Elkéstél, Győztes Ron! – mondta duzzogva. – Van egy szülinapi...
– Hagyj békén – mondta türelmetlenül Ron, – Harry nemsokára bemutat Romilda Vane-nek.
És szó nélkül otthagyta a lányt, kimászva a portrélyukon. Harry próbált bocsánatkérő arcot vágni Lavender felé, de valószínű, hogy inkább olyanra sikerült, mintha jó szórakozna a jeleneten, mivel sokkal sértődöttebb lett, mint amilyennek Harry valaha látta, miközben a Kövér Dáma portréja becsukódott mögöttük.
Harry egy kicsit aggódott amiatt, hogy Slughorn talán már a reggelinél van, de szerencsére első kopogására kinyitotta az ajtót. Zöld selyemhálóinget, és hozzá illő alvósapkát viselt, szeme még csipás volt.
– Harry – motyogta. – Most még elég korán van... Szombatonként általában sokáig alszom...
– Professzor, nagyon sajnálom, hogy megzavarom – mondta Harry olyan csendesen, amennyire csak lehet, miközben Ron lábujjhegyen állt, próbálva benézni a szobába Slughorn mellett, – de Ron barátom véletlenül szerelmi bájitalt ivott. Nem tudna készíteni egy ellenszert? Madam Pomfreyhez vinném, csak tudja nem lenne szabad bármit is használnunk, ami a Weasley Varázsvicc Vállalattól van, és tudja... kényelmetlen kérdések...
– Azt hinném, te is össze tudnál dobni orvosságot, Harry, egy ilyen kiváló bájitalkészítő, mint te. – mondta Slughorn.
– Hát, – kezdte Harry, kicsit zavarban amiatt, hogy Ron a bordáiba könyökölt, így próbálva bejutni a szobába, – az a helyzet, hogy még soha nem csináltam szerelmi bájital elleni ellenszert, uram, és mire sikerülne csinálni egy jót, addigra Ron talán csinálna valami komoly...
Szerencsére Ron ezt a pillanatot választotta, hogy felsóhajtson. – Nem látom. Harry – bújkál előlem?
– Lejárt már a bájital? – kérdezte Slughorn, hozzáértően figyelve Ront. – Minél tovább hagyod állni, annál erősebb lesz.
– Ez sokmindent megmagyaráz – lihegte Harry, most már szinte birkózva Ronnal, hogy megakadályozza, hogy fellökje Slughornt. – Ma van a születésnapja – tette hozzá könyörögve.
– Jó, rendben, gyertek be, gyertek – mondta megenyhülve Slughorn. – Itt vannak a szükséges hozzávalók a táskámban, nem egy bonyolult ellenszer...
Ron berontott az ajtón Slughorn túlfűtött, zsúfolt irodájába, megbotlott egy bojtos zsámolyban, és elkapta Harry nyakát, hogy el ne essen. – Ugye nem látta meg, ugye? – mondta motyogva.
– Még nincs itt – mondta Harry, miközben Slughornt nézte, aki kinyitotta a bájitalos bőröndjét, és különböző anyagokat dobált egy kis kristályüvegbe.
– Jaj de jó – mondta idegesen Ron. – Hogy nézek ki?
– Nagyon csinosan – mondta finoman Slughorn, miközben Ron felé nyújtott egy pohár tiszta folyadékot. – Most idd meg ezt, idegnyugtató, ettől majd nyugodt maradsz, amikor megérkezik.
– Csodálatos – mondta mohón Ron, és egy hajtásra kiitta az ellenszert.
Harry és Slughorn figyelték. Egy pillanatig Ron csak úgy sugárzott az örömtől. Majd nagyon lassan leolvadt az arcáról a vigyor, rémületnek adva át a helyét.
– Akkor minden rendben? – kérdezte vigyorogva Harry. Slughorn kuncogott. – Köszönöm, professzor.
– Szóra sem érdemes, fiam, szóra sem érdemes – mondta Slughorn, miközben Ron letörten egy közeli karosszékbe roskadt. – Egy kis szíverősítőre van csak szüksége – folytatta Slughorn, egy italokkal teli asztalhoz sietve. – Van vajsöröm, van borom, van egy utolsó üveg mézsöröm... hmm... eredetileg Dumbledore-nak szántam karácsonyi ajándék gyanánt... á, mindegy – mondta vállat vonva – nem hiányolhatja, amit meg sem kapott! Miért ne nyissuk ki, és ünnepeljük meg Mr. Weasley születésnapját? Semmi jobb nincs az alkoholnál a csalódott szerelmes fájdalmának elmulasztására...
Ismét kuncogott egyet, Harryvel együtt. Ez volt az első alkalom, amikor majdnem egyedül találta magát Slughornnal a katasztrofális első memóriaszerző próbálkozása óta. Talán ha ebben a jó hangulatban tudná tartani Slughornt... talán ha elég sok mézsört isznak...
– Parancsoljatok – mondta Slughorn, Harry és Ron felé nyújtva egy-egy mézsörös poharat, mielőtt felemelte volna a sajátját. – Nos, nagyon boldog születésnapot, Ralph...
– ...Ron – súgta Harry.
Azonban Ron, aki úgy tűnt, egyáltalán nem figyel a tósztra, már magába döntötte az egész pohárnyi mézsört.
Egy másodperc volt, alig több, mint egy szívdobbanás, mialatt Harry tudta, hogy valami nagyon nem jó, Slughorn azonban nem.
– ...és reméljük, hogy még nagyon sok...
– Ron!
Ron elejtette a poharát. Félig felemelkedett a székéből, majd összegörnyedt, végtagjai irányíthatatlanul rángatóztak. Habzani kezdett a szája, szemei kidudorodtak.
– Professzor! – kiáltotta Harry. – Csináljon valamit!
Slughorn azonban teljesen megdermedt az ijedtségtől. Ron rángatózott és fuldokolt: bőre lassan elkékült.
– Mit... de... – dadogta Slughorn.
Harry átugrott egy alacsony asztalon, és Slughorn nyitott bájitalos szekrényéhez rohant, kihúzva üvegeket és zacskókat, miközben Ron fuldokló légzése betöltötte a szobát. És megtalálta – az összeaszott, veseszerű követ, amit Slughorn elvett tőle bájitaltanon.
Visszasietett Ron mellé, szétfeszítette állkapcsát, és benyomta a bezoárt a szájába. Ron még egy utolsót rázkódott, egy utolsót hörgött, majd elernyedt a teste.

Tizenkilencedik fejezet
Manó-ügynökök

– Tehát mindent egybe vetve, nem Ron legjobb születésnapja? – kérdezte Fred.
Este volt; a gyengélkedő csendes volt, az ablakok elfüggönyözve, a lámpák meggyújtva. Roné volt az egyetlen foglalt ágy. Harry, Hermione és Ginny körülötte ültek; egész nap odakinn vártak, és próbáltak bepillantani, valahányszor valaki ki- vagy bement. Madam Pomfrey csak nyolc órakor engedte be őket. Fred és George tíz után érkeztek.
– Nem igazán így képzeltük odaadni neked az ajándékunkat – mondta zordan George, miközben egy nagy csomagot tett a Ron melletti szekrényre, és Ginny mellé ült.
– Ja, elképzelésünk szerint tudatánál kellett volna lennie – mondta Fred.
– Lent voltunk Roxmortsban, arra várva, hogy meglepjük őt – folytatta George.
– Roxmortsban voltatok? – kérdezte felpillantva Ginny.
– Azon töprengtünk, hogy megvesszük Zonkó üzletét – mondta búsan Fred. – Végülis egy Roxmortsi ág, de nem sok értelme van, ha titeket nem engednek ki a hétvégéken, hogy megvegyétek a cuccainkat... De ne törődjetek most ezzel.
Harry mellé húzott egy széket, és Ron sápadt arcára nézett.
– Hogyan történt pontosan, Harry?
Harry úgy érezte, már vagy századszorra mondja el a történetet. Először Dumbledore-nak, majd McGalagonynak, Madam Pomfreynek, Hermionénak és Ginnynek.
– ...aztán lenyelettem vele a bezoárt, erre kicsit könnyebben lélegzett, Slughorn segítségért futott, először McGalagony tűnt fel, majd Madam Pomfrey, és felhozták ide Ront. Azt mondják, rendbe jön. Madam Pomfrey szerint úgy egy hétig itt kell még maradnia... folyamatosan gyógyszert kell neki adni...
– A fenébe is, mázli, hogy eszedbe jutott az a bezoár – mondta csendesen George.
– Mázli, hogy volt egy a szobában – mondta Harry, aki még mindig megborzongott arra a gondolatra, hogy mi történt volna, ha nem sikerült rátennie a kezét a kis kőre.
Hermione alig hallhatóan szipogott. Egész nap különösen csendes volt. Miután falfehér arccal felrohant Harryhez a gyengélkedő előtt, és tudni akarta, hogy mi történt, szinte egyáltalán nem vett részt Harry és Ginny megszállott beszélgetésében arról, hogyan mérgezték meg Ront, csupán állt mellettük, összeszorított szájjal, rémülten, míg végül be nem engedték őket.
– Anya és apa tudják már? – kérdezte Fred Ginnytől.
– Már látták, egy órája érkeztek – most Dumbledore irodájában vannak, de hamarosan visszajönnek.
Rövid szünet következett, míg mindannyian nézték, ahogy Ron motyog álmában.
– Szóval az italban volt a méreg? – kérdezte csendesen Fred.
– Igen – válaszolta azonnal Harry; semmi másra nem tudott gondolni, és örült a lehetőségnek, hogy ismét megvitassák. – Slughorn kiöntötte az egészet...
– Vajon bele tudott volna tenni valamit Ron poharába anélkül, hogy láttad volna?
– Valószínűleg – válaszolta Harry – de miért mérgezné meg Slughorn Ront?
– Passz – mondta rosszallóan Fred. – Nem gondolod, hogy véletlenül felcserélte az üvegeket? Téged próbálva elkapni?
– Miért akarná Slughorn megmérgezni Harryt? – kérdezte Ginny.
– Nem tudom – mondta Fred, – de biztosan sokan vannak, akik meg akarják mérgezni Harryt, nem? „A Kiválasztott”, meg a többi.
– Szóval szerinted Slughorn egy Halálfaló? – kérdezte Ginny.
– Bármi lehetséges – mondta sötéten Fred.
– Talán az Imperius átok alatt áll – mondta George.
– Vagy lehet, hogy ártatlan – tette hozzá Ginny. – A méreg lehetett az üvegben is, mely esetben akár Slughorn is lehetett volna az áldozat.
– Ki akarná megölni Slughornt?
– Dumbledore úgy gondolja, Voldemort a saját oldalán akarta tudni Slughornt – mondta Harry. Slughorn egy évig bujkált, mielőtt a Roxfortba jött volna. És... – visszagondolt az emlékre, amit Dumbledore-nak nem sikerült megszereznie Slughorntól. – És talán Voldemort el akarja tűntetni az útból, talán úgy gondolja, hogy értékes lehet Dumbledore számára.
– De azt mondtad, hogy Slughorn Dumbledore-nak akarta adni az üveget karácsonyra – emlékeztette Ginny. – Szóval akár Dumbledore is lehetett volna a célpont.
– Akkor a merénylő nem igazán ismerte Slughornt – mondta Hermione. Órák óta először szólalt meg, és úgy hangzott, mintha egy elég súlyos náthája lenne. – Bárki, aki ismeri Slughornt, tudta volna, hogy igen nagy az esélye annak, hogy egy ilyen finomságot megtart magának.
– Er-my-nee, – károgta váratlanul Ron közöttük.
Mindannyian elcsendesedtek, aggódva figyelték, azonban egy rövid összefüggéstelen motyogás után folytatta a horkolást.
A kórtetem ajtajai kinyíltak, amitől mindannyian ugrottak egyet: Hagrid jött feléjük, havas hajával, kabátja lengett mögötte, számszeríjával a kezében, kisdelfin-méretű saras lábnyomokat hagyva maga mögött a padlón.
– Egész nap az erdőben voltam! – lihegte. – Aragog rosszabbul van, olvastam neki – nem voltam itt a vacsoránál, csak most jöttem vissza, Bimba professzor mesélt Ronról! Hogy van?
– Nem túl rosszul – válaszolt Harry. – Azt mondják, rendbe jön.
– Egyszerre maximum hat látogató! – szólt Madam Pomfrey, az irodájából kisietve.
– Hagrid a hatodik – mutatott rá George.
– Ó... igen... – mondta Madam Pomfrey, aki, úgy tűnt, több embernek számolta Hagridot a méretei miatt. Hogy elrejtse zavarodottságát, elsietett feltakarítani a saras lábnyomokat.
– Ezt nem hiszem el – mondta rekedten Hagrid, hatalmas, kócos fejét megrázva, miközben Ront nézte. – Egyszerűen nem hiszem el... Nézzétek, ahogy fekszik itt... Ki akarná őt bántani, he?
– Mi is épp erről beszélgetünk – mondta Harry. – Nem tudjuk.
– Talán valaki neheztel a Griffendél kviddicscsapatára, nem? – mondta aggódva Hagrid. – Először Katie, most Ron...
– Nem ismerek senkit, aki le akarná lőni a kviddicscsapatot – mondta George.
– Wood valószínűleg odavágott volna a Mardekárosoknak, ha meg tudná úszni – mondta Fred.
– Nos, nem hiszem, hogy ez a kviddics miatt lenne, de szerintem van kapcsolat a két támadás között – mondta csendesen Hermione.
– Ezt meg miből gondolod? – kérdezte Fred.
– Hát először is mindkettőnek halálosnak kellett volna lennie, és egyik sem lett az, még ha csupán merő véletlenségből is. És másodszorra, sem a méreg, sem a nyaklánc nem ért célba – tette hozzá tűnődve, – ami bizonyos szempontból még veszélyesebbé teszi azt, aki ezek mögött a támadások mögött áll, mert ezek szerint nem érdekli őket, hány emberrel végeznek, míg végül elérik a céljukat.
Mielőtt bárki is válaszolhatott volna erre a baljós bejelentésre, a kórterem ajtajai ismét kinyíltak, és Mr. és Mrs. Weasley sietett be. Előző látogatásuk alkalmával csupán csak megbizonyosodtak róla, hogy Ron fel fog épülni; most azonban Mrs. Weasley szorosan megölelte Harryt. – Dumbledore elmondta, hogyan mentetted meg őt a bezoárral – szipogta. – Ó, Harry, mit is mondhatnék? Megmentetted Ginnyt... megmentetted Arthurt... most pedig Ront.
– Ugyan már... nem is... – motyogta félszegen Harry.
– Úgy tűnik, fél családunk neked köszönheti az életét, most hogy belegondolok – mondta Mrs. Weasley összeszorult hangon. – Hát, csak annyit mondhatok, hogy szerencsés nap volt a Weasleyk számára, amikor Ron úgy döntött, hogy melléd ül a Roxfort Expressen, Harry.
Harry erre nem tudott mit válaszolni, szerencséjére azonban Madam Pomfrey emlékeztette őket, hogy egyszerre maximum hat látogató lehet Ron ágyánál; ő és Hermione felkeltek, Hagrid pedig úgy döntött, hogy velük tart, egyedül hagyva Ront a családjával.
– Ez szörnyű – morogta Hagrid a szakállába, ahogy hárman a márvány lépcsősor felé sétáltak. – Itt ez a sok biztonsági óvintézkedés, és a gyerekek mégis megsérülnek... Dumbledore betegre aggódja magát... Nem mond túl sok mindent, de ezt érezni...
– Nincs semmi ötlete, Hagrid? – kérdezte kétségbeesetten Hermione.
– Szerintem többszáz ötlete van, az ő agyával – mondta Hagrid. – Azonban nem tudja, ki küldte azt a nyakláncot, vagy hogy ki tett mérget az üvegbe, különben már elkapták volna, nem? Ami engem igazából aggaszt – mondta Hagrid, lehalkítva hangját, és visszapillantva a válla fölött (Harry a biztonság kedvéért ellenőrizte a mennyezetet is Hóborc miatt) – hogy meddig maradhat nyitva a Roxfort, ha a gyerekeket támadások érik. Megint pont mint a Titkok Kamrájakor, ugye? A szülők pánikba esnek, több szülő kiveszi a gyerekét, és a következő pillanatban a kormányzók tanácsa...
Hagrid elnémult, ahogy egy hosszú hajú nő kísértete sodródott el mellettük, majd fojtott hangon folytatta – ...a kormányzók tanácsa már a bezárásunkról beszél mindenki érdekében.
– Csak nem? – mondta aggódva Hermione.
– Nézd az ő szemszögükből – mondta sötéten Hagrid. – Úgy értem, mindig is kockázatos volt egy diákot a Roxfortba küldeni, nem? Valószínűek a balesetek, ha többszáz kiskorú varázslót zárnak össze egy helyre, de a gyilkossági kísérlet, az teljesen más. Nem csoda, hogy Dumbledore dühös Pit...
Hagrid megtorpant, és egy ismerős, bűnbánó kifejezés jelent meg az arcán a gubancos fekete szakálla felett.
– Mi van? – kérdezte gyorsan Harry. – Dumbledore dühös Pitonra?
– Én ilyet soha nem mondtam – mondta Hagrid, az arcára kiült ijedtségnél azonban nem tudta volna magát jobban elszólni. – Nézzétek, mennyi az idő, lassan éjfél, nekem...
– Hagrid, miért mérges Dumbledore Pitonra? – kérdezte hangosan Harry.
– Pssszt! – mondta Hagrid, egyszerre idegesen és mérgesen. – Ne kiabálj ilyen dolgokat, Harry, azt akarod, hogy elveszítsem a munkámat? Bár, gondolom ez nem érdekel, most hogy leadtad a mágikus lénye...
– Ne próbálj bűntudatot ébreszteni bennem, nem fog működni! – mondta határozottan Harry. – Mit tett Piton?
– Nem tudom, Harry, nem is kellett volna meghallanom! Én – nos, épp az erdőből jöttem ki az egyik este, és véletlenül meghallottam, ahogy beszélgetnek – illetve vitatkoznak. Nem szeretem magamra vonni a figyelmet, szóval meglapultam, és megpróbáltam nem figyelni, de eléggé – nos eléggé heves vita volt, és eléggé nehéz volt nem figyelni rá.
– Nos? – sürgette Harry, ahogy Hagrid nyugtalanul csoszogott.
– Nos – csak azt hallottam, ahogy Piton azt mondja, hogy Dumbledore túl sok mindent vesz biztosra, és talán ő – Piton – nem akarja tovább ezt csinálni...
– Mit csinálni?
– Nem tudom, Harry, úgy hangzott, mintha Piton egy kicsit túl lenne dolgoztatva, ez minden – egyébként Dumbledore egyszerűen kijelentette, hogy ő vállalta el, hogy megteszi ezt, és ez az. Eléggé kemény volt vele. És volt valami arról, hogy Piton nyomozást végez a saját házában, a Mardekárban. Nos, ebben nincs semmi különleges! – tette hozzá sietve, ahogy Harry és Hermione jelentőségteljes pillantást váltottak. – Minden házvezető tanárt felkértek, hogy nézzenek utána annak a nyakláncos ügynek...
– Igen, csakhogy Dumbledore nem vitatkozik a többiekkel, ugye? – mondta Harry.
– Nézd – mondta Hagrid, miközben kényelmetlenül forgatta íját a kezében; hangos reccsenés hallatszott, ahogy ketté tört. – Tudom, hogy mi a véleményetek Pitonról, Harry, és nem akarom, hogy többet lássatok ebben, mint amennyi van.
– Vigyázz – szólt hirtelen Hermione.
Épp időben fordultak meg, hogy lássák Argus Frics árnyékát felderengeni a mögöttük lévő falon, mielőtt maga a férfi befordult volna a sarkon, görnyedten.
– Ohó! – zihálta. – Ilyen későn kinn az ágyból, ez büntetést jelent!
– Nem, nem jelent, Frics – mondta tömören Hagrid. – Velem vannak.
– És mi a különbség? – kérdezte ellenszenvesen Frics.
– Egy nyamvadt tanár vagyok, te lopakodó kvibli! – mondta feldühödve Hagrid.
Frics egy kellemetlen sziszegő hang kíséretében dühösen felfújta magát; Mrs. Norris érkezett meg észrevétlenül, és Frics vékony bokája körül kezdett tekeregni.
– Menjetek – mondta Hagrid a szája szegletéből.
Harrynek nem kellett kétszer mondani; ő és Hermione elsietett; Hagrid és Frics hangja mögöttük visszhangzott futás közben. Összefutottak Hóborccal a torony fele menet, ő azonban vidáman suhant a kiabálás forrása felé, vihogva és dúdolva:

Ahol baj van, és nagy viszály
Hívd Hóborcot, ő is beszáll!

A Kövér Dáma már szundikált, és nem örült túlságosan, hogy felébresztették, de zsémbesen előre lendült, hogy beengedje őket a nyugodt és üres klubhelyiségbe. Úgy tűnt, a többiek még nem tudtak Ron balesetéről. Harry megkönnyebbült: aznap már eleget vallatták. Hermione jó éjt kívánt neki, és elment a lányok hálója felé. Harry azonban ott maradt, leült a tűz mellé, és lenézett az izzó fadarabokra.
Szóval Dumbledore vitatkozott Pitonnal. Annak ellenére, amit Harrynek mondott, annak ellenére, hogy továbbra is kitartott amellett, hogy megbízik Pitonban, elvesztette vele a türelmét... Úgy vélte, Piton nem próbálkozott eléggé a Mardekárosok felderítésével... vagy talán egy adott Mardekáros kinyomozásával: Malfoyéval?
Vajon ez azért volt, mert Dumbledore nem akarta, hogy Harry valami butaságot csináljon, hogy a dolgokat a saját kezébe vegye, és emiatt tett úgy, mintha Harry gyanúja nem jelentene semmit? Ez valószínűnek tűnt. Vagy akár az is lehet, hogy Dumbledore nem akarja, hogy Harryt bármi is eltérítse az óráktól, vagy feladatától, hogy megszerezze azt az emléket Slughorntól. Talán Dumbledore nem gondolja úgy, hogy helyes lenne beosztottaival kapcsolatos gyanúját megosztania egy tizenhat éves...
– Szóval itt vagy, Potter!
Harry ijedten pattant fel ültében, pálcával a kezében. Meg volt róla győződve, hogy a klubhelyiség üres; egyáltalán nem volt felkészülve arra, hogy egy nehézkes test emelkedjen hirtelen fel egy távolabbi székről. Azonban ahogy közelebbről is megnézte, kiderült, hogy csak Cormac McClaggen az.
– Arra vártam, hogy visszagyere – mondta McClaggen, figyelmen kívül hagyva Harry előhúzott pálcáját. – Biztosan elaludtam. Nézd, láttam ahogy korábban felvitték Weasleyt a gyengélkedőre. Nem úgy nézett ki, mint aki összeszedi magát a jövő heti meccsre.
Eltartott Harrynek egy ideig, mire rájött, miről beszél McClaggen.
– Ó... rendben... kviddics – mondta, miközben visszatette a pálcáját a farmerja övébe, és beletúrt a hajába. – Igen... valószínűleg nem szedi össze magát.
– Nos, akkor én leszek az őrző, nem? – mondta McClaggen.
– Igen – mondta Harry. – Igen, azt hiszem...
Nem jutott eszébe semmilyen kifogás ellene; végül is McClaggen teljesített második legjobban a próbákon.
– Kitűnő – mondta elégedetten McClaggen. – Szóval mikor fogunk gyakorolni?
– Mi? Ja... lesz egy holnap este.
– Jó. Figyelj, Potter, beszélnünk kellene előtte. Van néhány remek ötletem a stratégiával kapcsolatban, amit talán hasznosnak találnál.
– Rendben – mondta egykedvűen Harry. – Nos, akkor majd holnap meghallgatom őket. Most elég fáradt vagyok... szia...
Ron megmérgezésének híre másnap elég gyorsan elterjedt, azonban nem okozott akkora szenzációt, mint a Katie elleni támadás híre. Az emberek valószínűleg úgy gondolták, hogy csak egy baleset volt, elvégre akkor a bájitaltanár szobájában volt, és hogy mivel azonnal kapott ellenmérget, nem történt nagy baj. Valójában a Griffendéleseket sokkal jobban izgatta a Hugrabug elleni kviddics mérkőzés, mivel is többen szerettek volna Zacharias Smith-en – aki terelőt játszott a csapatban – látványos bosszút állni a Mardekár elleni meccs alatt elkövetett közvetítése miatt.
Harry azonban még soha nem volt ennyire érdektelen a kviddicsben; gyorsan Draco Malfoy megszállottjává vált. Még mindig ellenőrizgette a Tekergők Térképét, amikor csak alkalma nyílt rá, néha még kitérőket is tett arrafele, ahol Malfoy volt, de nem észlelt semmi, a megszokottól eltérő viselkedést tőle. És még mindig ott voltak azok a megmagyarázhatatlan időszakok, amikor Malfoy egyszerűen eltűnt a térképről...
Harrynek azonban nem maradt túl sok ideje, hogy ezen a problémán rágódjon a kviddicsedzések, és házifeladatok mellett, és mert bármerre ment, Cormac McClaggen és Lavender Brown folyton ott lihegtek a nyomában.
Nem tudta eldönteni, melyikőjük az idegesítőbb. McClaggen folyamatosan célozgatott arra, hogy mennyivel jobb végleges védő lenne belőle, mint Ronból, és hogy most, hogy Harry rendszeresen látja őt játszani, biztosan ezen a véleményen lesz majd; továbbá lelkesen kritizálta a többi játékost, és részletes edzési tervekkel látta el Harryt, így Harry többször is kénytelen volt emlékeztetni rá, hogy ki a csapatkapitány.
Mindeközben Lavender állandóan Harry mellé sompolygott, hogy kibeszélje Ront, ami Harryt majdnem annyira megviselte, mint McClaggen kviddics előadásai. Eleinte Lavender nagyon bosszús volt, amiért senki nem mondta el neki, hogy Ron a gyengélkedőn van – Úgy értem, én a barátnője vagyok! – sajnos azonban úgy tűnt, megbocsátotta Harrynek ezt a botlást, és lelkesen folytatott vele mélyenszántó beszélgetéseket Ron érzéseiről, ami egy olyan kényelmetlen tapasztalat volt Harry számára, amiről szívesen megfeledkezett volna.
– Nézd, miért nem beszélsz erről Ronnal? – kérdezte Harry egy különösen hosszú vallatás után, mely során mindent végig beszéltek, onnan kezdve, hogy Ron pontosan mit mondott az új dísztalárjáról, odáig, hogy Harry szerint Ron „komolynak” nevezi-e a Lavenderrel való kapcsolatát.
– Nos, megtenném, de mindig alszik, amikor meglátogatom! – mondta bosszúsan Lavender.
– Tényleg? – kérdezte meglepetten Harry, mivel az ő látogatásaikor Ron teljesen éber volt, és a Dumbledore és Piton közti vita is nagyon érdekelte, és McClaggent is lelkesen szidta.
– Hermione Granger még mindig látogatja? – kérdezte hirtelen Lavender.
– Igen, azt hiszem. Végül is ők barátok, nem? – mondta feszengve Harry.
– Barátok, na ne nevettes – mondta gúnyosan Lavender. – Hetekig nem beszélt vele azután, hogy járni kezdtem vele! Gondolom, most, hogy ilyen érdekes, egyből hízeleg neki...
– Szerinted az, hogy megmérgezték, érdekes? – kérdezte Harry. – Egyébként – sajnálom, mennem kell – ott jön McClaggen, hogy megbeszéljünk valamit a kviddicsről – mondta sietve Harry, és elsietett egy ajtón keresztül, ami szilárd falnak tetette magát, és lesietett egy rövidítésen, ami végül a bájitaltan teremhez vezette, ahová – szerencsére – sem Lavender, sem McClaggen nem tudta őt követni.
A Hugrabug elleni kviddicsmérkőzés reggelén Harry még beugrott a gyengélkedőre, mielőtt kiment volna a pályára. Ron nagyon izgatott volt; Madam Pomfrey nem engedte ki a meccsre, mivel szerinte túlságosan felizgatná magát.
– Szóval hogy alakul McClaggen? – kérdezte idegesen Harrytől, láthatólag megfeledkezve arról, hogy már kétszer is feltette ezt a kérdést.
– Már megmondtam neked – mondta türelmesen Harry, – még ha első osztályú játékos lenne sem akarnám megtartani. Már alig várom, hogy megszabadulhassak tőle. És ha már itt tartunk – tette hozzá, miközben felállt, és kezébe vette a tűzvillámát, – abbahagynád végre, hogy alvást szimulálsz, amikor Lavender jön hozzád látogatóba? Engem is megőrjít.
– Ó – mondta félénken Ron. – Rendben.
– Ha már nem akarsz vele járni, csak mondd meg neki – mondta Harry.
– Igen... nos... ez nem olyan egyszerű! – mondta Ron. Várt egy kicsit. – Hermione be fog nézni még meccs előtt? – kérdezte egyszerűen.
– Nem, le ment a pályára Ginnyvel.
– Ó – mondta savanyú képpel Ron. – Rendben. Akkor sok sikert. Remélem tönkrevered McClagg... mármint Smith-t.
– Megpróbálom – mondta Harry, vállán egyensúlyozva seprűjét. – Majd találkozunk a meccs után.
Lesietett az üres folyosókon; már mindenki odakinn volt, vagy már ülve, vagy a lelátók felé sietve. Épp kinézett az ablakon, ami mellett elment, hogy felmérje, milyen erős a szél, amikor zajt hallott, és megpillantotta Malfoyt, aki felé igyekezett, két rosszkedvű lány társaságában.
Malfoy megállt Harry látványára, egy rövid, örömtelen nevetést hallatott, és továbbsétált.
– Hová mész? – kérdezte Harry.
– Biztosan el fogom neked mondani, Potter, hiszen ez rád tartozik – mosolygott gúnyosan Malfoy. – Jobban tennéd, ha sietnél, már biztosan nagyon várják a „Kiválasztott Kapitányt” – „A Fiút, Aki Megnyerte” – vagy minek is hívnak mostanában.
Az egyik lány akaratlanul elkuncogta magát. Harry ránézett. A lány elpirult. Malfoy ellökte Harryt az útból, és mindhárman továbbmentek: befordultak a sarkon, és eltűntek a szem elől.
Harry földbegyökerezett lábbal állt, és nézte, ahogy eltűntek. Ez nagyon dühítő volt; már így is késésben volt a meccsről, és itt ólálkodott Malfoy, a teljesen üres épületben: Harry legjobb esélye, hogy kiderítse, mire készül Malfoy. A másodpercek csendesen teltek, és Harry ott maradt, ahol volt, mozdulatlanul, azt a helyet bámulva, ahol Malfoy eltűnt...
– Hol voltál? – kérdezte Ginny, ahogy Harry berohant az öltözőbe. Már az egész csapat átöltözött; Coote és Peakes, a terelők, idegesen ütögették a lábukat az ütőjükkel.
– Találkoztam Malfoyjal – mondta csöndesen Harry, ahogy feje fölé emelte az élénkvörös talárját. – És tudni akartam, hogy mire készül a kastélyban két barátnőjével, miközben mindenki más itt van lenn...
– Számít ez most?
– Hát, nem valószínű, hogy megtudom, vagy igen? – mondta Harry, miközben megragadta a Tűzvillámát, és kiegyenesítette a szemüvegét. – Akkor gyerünk!
És szó nélkül kiment a pályára, fülsüketítő tapsvihar és fújolások kíséretében.
Gyenge szél fújt; felhők csak foltokban voltak; mindenfelé vakító napsütés.
– Trükkös körülmények! – mondta felüdülve McClaggen a csapatnak. – Coote, Peakes, a napból repüljetek ki, így nem fogják látni, hogy jöttök...
– Én vagyok a csapatkapitány, McClaggen, ne osztogass utasításokat – mondta mérgesen Harry. – Csak menj fel a karikákhoz!
Amint McClaggen elment, Harry Coote-hoz és Peakes-hez fordult.
– Azért a napból repüljetek ki – mondta nekik kelletlenül.
Kezet rázott a Hugrabug kapitányával, és Madam Hooch sípjelére elrúgta magát a földtől, és a levegőbe emelkedett, magasabbra, mint csapata többi tagja, a pálya felett körözve, a cikeszt keresve. Ha elég hamar el tudná kapni, talán lenne esélye arra, hogy visszaérjen a kastélyba, magához vegye a tekergők térképét, és megtudja, mit csinál Malfoy...
– A Hugrabugos Smith-nél van a kvaff – mondta egy álmatag hang. – Ő volt az előző meccs kommentátora, és Ginny Weasley belerepült, szerintem szándékosan, nagyon úgy nézett ki. Smith eléggé goromba volt akkor a Griffendélesekkel, gondolom már bánja, most, hogy ellenük játszik – ó, nézzétek, elhagyta a kvaffot, Ginny szerezte meg tőle, kedvelem őt, igazán kedves...
Harry lenézett a kommentátor emelvényére. Csak nem engedte senki, hogy Luna kommentáljon? De még onnan fentről sem lehetett eltéveszteni azt a hosszú, piszkosszőke hajat, sem a vajsörös dugókból készült fülbevalót. Luna mellett McGalagony professzor állt, aki eléggé feszélyezve érezte magát, mintha tényleg lettek volna hátsó gondolatai ezzel a kinevezéssel kapcsolatban.
– ...most azonban az a nagy Hugrabugos játékos szerezte meg a kvaffot, nem emlékszem a nevére, valami Bibble... nem, Buggins...
– Cadwallader! – mondta hangosan McGalagony professzor Luna mellett. A tömeg nevetett.
Harry körbepillantott a cikesz után; nem volt semmi nyoma. Pillanatokkal később Cadwallader pontot szerzett. McClaggen ordibálva kritizálta Ginnyt, amiért kiengedte a kvaffot a kezéből, melynek következtében nem vette észre, ahogy a nagy, piros labda a jobb füle mellett repült el.
– McClaggen, leszel szíves arra figyelni, amit csinálnod kéne, és békén hagyni a többieket! – kiáltotta Harry, az őrzője felé fordulva.
– Nem igazán mutatsz jó példát! – kiáltotta vissza McClaggen, dühösen, vörös fejjel.
– És Harry Potter most éppen az őrzőjével vitatkozik – mondta nyugodt hangon Luna, miközben mind a Hugrabugos, mint a Mardekáros szurkolók tapsoltak és gúnyolódtak. – Nem hiszem, hogy ez segít neki abban, hogy megszerezze a cikeszt, de talán ez egy jó trükk...
Mérgesen káromkodva, Harry megfordult, és folytatta körözését a pálya felett, miközben az eget fürkészte a kicsi, szárnyas aranylabda után kutatva.
Ginny és Demelza egymás után két gólt szereztek, ezzel okot adva a vörös-aranyba öltözött szurkolóknak az éljenzésre. Majd Cadwallader ismét gólt szerzett, kiegyenlítve az állást, Luna azonban nem úgy tűnt, mintha észrevette volna; láthatólag egyáltalán nem érdekelték olyan földi dolgok, mint a pontállás, és folyamatosan próbálkozott olyan dolgokra terelni a tömeg figyelmét, mint érdekes alakú felhők, és annak lehetősége, hogy Zacharias Smith, akinek mindezidáig nem sikerült egy percnél hosszabb ideig megszereznie a kvaffot, vajon egy „Vesztesek Végzete” nevű valamitől szenved.
– 70-40 a Hugrabug javára! – kiáltotta McGalagony professzor Luna megafonjába.
– Már olyan sok? – kérdezte bizonytalanul Luna. – Ó, nézzétek! A Griffendél őrzője megszerezte az egyik terelő ütőjét.
Harry megfordult a levegőben. És tényleg, McClaggen, valamilyen csak számára érthető okból, elvette Peakes ütőjét, és úgy tűnt, épp bemutatót tart, hogyan kell elütni a gurkót a közeledő Cadwallader felé.
– Azonnal visszaadod neki azt az ütőt, és eltakarodsz a karikákhoz! – ordította Harry, McClaggen felé száguldva, épp amikor erőteljesen a gurkó felé ütött, azonban rosszul találta el.
Egy vakító, émelyítő fájdalom... egy fényes villanás... távoli sikoltozások... és egy hosszú alagúton keresztülzuhanás érzése...
A következő dolog, amit Harry észrevett, hogy egy kellemesen meleg és kényelmes ágyon fekszik, és egy lámpát néz, ami körkörös fényt bocsát az árnyékos plafonra. Ügyetlenül felemelte a fejét. Bal oldalán egy ismerős, szeplős, vörös hajú személy volt.
– Kedves tőled, hogy beugrottál – mondta vigyorogva Ron.
Harry pislogott, és körbenézett. Hát persze: a gyengélkedőben volt. A kinti ég mélykék volt, karmazsin sugarakkal. A meccsnek valószínűleg már órák óta vége van... mint ahogy annak a reménynek is, hogy sarokba szoríthatja Malfoyt. Harry feje furcsán nehéznek tűnt. Felemelte a kezét, és feszes, turbánszerű kötést érzett rajta.
– Mi történt?
– Koponyatörés – mondta Madam Pomfrey, miközben kisietett, és visszanyomta a párnákra. – Semmi ok az aggodalomra, azonnal meggyógyítottam, de bent tartalak ma estére. Néhány óráig nem szabad megerőltetned magad.
– Nem akarok estére itt maradni – mondta mérgesen Harry, felülve, és ledobva magáról a takaróját. – Megkeresem McClaggent, és megölöm.
– Attól tartok, ez lefedi a „túlerőltetés” fogalmát – mondta Madam Pomfrey, miközben határozottan visszanyomta az ágyra, és fenyegetően felemelte a pálcáját. – Addig maradsz itt, amíg el nem engedlek, Potter, vagy szóljak inkább az igazgató úrnak?
Visszasietett az irodájába, és Harry duzzogva visszafeküdt a párnákra.
– Nem tudod, mennyivel vesztettünk? – kérdezte Rontól, összeszorított fogakkal.
– Hát, igen, tudom – mondta bocsánatkérően Ron. – A végeredmény 320-60 volt.
– Csodálatos – mondta dühösen. – Igazán csodálatos! Ha elkapom McClaggent...
– Nem hiszem, hogy el akarnád kapni, akkora, mint egy troll – mondta Ron. – Személy szerint úgy gondolom, sokkal inkább a Hercegnek azzal a körömnövesztő átkával kellene elkapni. Különben is, a csapat többi tagja valószínűleg elbánnak vele, még mielőtt kijutsz innen, nem túl boldogok...
– Ron hangjában elfojtott vidámság érződött; Harry tudta, hogy egyáltalán nem volt izgatott amiatt, hogy McClaggen ennyire elszúrta a dolgot. Harry ott feküdt, a plafonon lévő fényfoltra bámulva. Nemrég meggyógyított feje már nem fájt, ellenkezőleg, a kötözés alatt kifejezetten kényelmes volt.
– Hallottam innen a meccs kommentárját – mondta Ron, nevetéstől remegő hangon. – Remélem, mostantól végig Luna fogja csinálni... Vesztesek Végzete...
Harry azonban túl dühös volt ahhoz, hogy ezt viccesnek találja, és egy idő múlva Ron elcsendesedett.
– Ginny itt járt, mialatt eszméletlen voltát – mondta egy hosszú szünet után, és Harry képzelete egyből átállt az új képre, melyben Ginny zokogott élettelen teste felett, megvallta neki mély vonzódását, miközben Ron áldását adta rájuk... – Azt mondta, éppen csak hogy időben érkeztél a meccsre. Ez hogy történt? Elég hamar elmentél innen.
– Ó... – mondta Harry, ahogy berobbant elméjébe a kép. – Igen... nos, láttam Malfoyt a kastélyban, két lány társaságában, akik láthatóan nem akartak vele lenni. És ez már a második alkalom, amikor nem volt lenn a kviddicspályán a többiekkel; a múltkori meccset is kihagyta, emlékszel? – Harry sóhajtott. – Most már azt kívánom, bárcsak követtem volna, a meccs hatalmas kudarc volt...
– Ne légy ostoba – mondta élesen Ron. – Nem hagyhatsz ki egy kviddics meccset, csakhogy Malfoyt kövesd, te vagy a csapatkapitány!
– Tudni akarom, mire készül. – mondta Harry. – És ne mondd nekem, hogy ezt az egészet csak kitalálom, ne azután, hogy hallottam a közte és Piton közti...
– Soha nem mondtam, hogy csak kitalálod – mondta Ron, miközben felkönyökölt az ágyon, és rosszallóan Harryre tekintett, – de nincs olyan szabály, ami szerint itt egyszerre csak embernek lehetnek tervei! Egy kicsit kezdesz Malfoy megszállottjává válni, Harry. Úgy értem, csak azért kihagyni egy meccset, hogy kövesd őt...
– El akarom kapni! – mondta csalódottan Harry. – Úgy értem, hova megy, amikor eltűnik a térképről?
– Nem tudom... Roxmorts? – javasolta ásítva Ron.
– Még soha nem láttam egyik titkos alagútban sem a térképen. Amúgy is, szerintem most már figyelik azokat is, nem gondolod?
– Hát, nem tudom – mondta Ron.
Csend telepedett közéjük. Harry töprengve felbámult a felette lévő fénykörre...
Bárcsak rendelkezne Rufus Scrimgeour hatalmával, követtethetné Malfoyt, sajnos azonban Harrynek nem volt egy egész irodányi aurorja, akik csak az utasítására várnak... Futólag eszébe jutott, hogy talán a DS-esekkel csapdát állíthatnának, de még ekkor is ott volt az a probléma, hogy hiányoznának az órákról; elvégre legnagyobb részüknek még mindig tele volt az órarendje...
Mély horkoló hangok jöttek Ron ágya irányából. Egy idő után Madam Pomfrey kijött az irodájából, akkor már hálóinget viselve. Egyszerűbb volt alvást tettetni; Harry az oldalára fordult, és hallgatta, ahogy a boszorkány intésére a függönyök behúzzák magukat mögötte. A lámpák elhalványodtak, miközben visszament az irodájába; hallotta az ajtót becsukódni mögötte, és tudta, hogy épp lefekvéshez készül.
Ez volt, idézte fel emlékezetében a sötétben, a harmadik alkalom, hogy kviddicssérülés miatt hozták be a gyengélkedőre. Legutóbb a pályán megjelenő dementorok miatt leesett a seprűről, előtte pedig minden csontját eltávolította a kezéből az az ostoba Lockhart professzor... Ezidáig az volt a legfájdalmasabb sérülése... emlékezett arra a gyötrelemre, amit egy karnyi csont visszanövesztése okozott neki aznap éjszaka, és ami semmivel sem tette kellemesebbé egy váratlan, késő esti látogató.
Harry felpattant, szíve vadul kalapált, fején a kötés félrecsúszott. Végre rájött a megoldásra: Volt egy lehetősége, hogy Malfoyt kövesse – hogyan is felejthette el, miért is nem gondolt rá korábban?
Azonban az volt a kérdés, hogy hogyan hívja elő? Mit kellene tennie? Csendesen, próbaképp Harry a sötétbe szólt.
– Sipor?
Egy hangos csattanás, majd dulakodás és cincogás zaja töltötte meg a csendes szobát. Ron egy vakkantás kíséretében ébredt fel.
– Mi folyik...?
Harry gyorsan Madam Pomfrey irodájának ajtajára mutatott, és „Muffliato!”-t motyogott, hogy ne jöjjön ki futva. Majd az ágy végébe mászott, hogy jobban megnézhesse, mi folyik ott.
Két házimanó fetrengett a padlón a kórterem közepén, egyikük egy összement, gesztenyebarna pulóvert és több kötött sapkát, a másik egy régi, piszkos rongyot, ami lágyékkötőként volt a derekára kötve. Majd egy újabb hangos durranással Hóborc, a kopogószellem is megjelent a levegőben a birkózó manók fölött.
– Ezt néztem, Potty! – mondta dühösen Harrynek, ujjával a lentebb folyó harcra mutatva, mielőtt hangosan vihogni nem kezdett volna. – Nézd a pici perlekedő manókat, harapd, harapd, üsd, üsd...
– Sipor ne merje Harry Pottert sértegetni Dobby előtt, ne merje, különben Dobby majd befogja Sipor száját! – sikoltotta magas hangján Dobby.
– Rúgd, karmold! – kiáltotta vidáman Hóborc, krétával dobálva a manókat, hogy mégjobban feldühítse őket. – Csípd, döfd!
– Sipor azt mond a mesteréről, amit csak akar, ó igen, és micsoda mester is ő, sárvérűek mocskos barátja, ó, mit mondana szegény Sipor úrnője...?
Hogy pontosan mit is mondana Sipor úrnője, nem derült ki, mert abban a pillanatban Dobby Sipor szájába mélyesztette bütykös öklét, kiverve fogai felét. Harry és Ron leugrottak az ágyukról, és szétválasztották a két manót, bár azok továbbra is próbáltak egymásba rúgni, miközben Hóborc tovább cukkolta őket a lámpa mellől. – Nyomd fel az ujjad az orrocskájába, húzd meg az orrát, és rántsd meg a füleit...
Harry Hóborcra emelte a pálcáját. – Langlock! – Hóborc a torkához kapott, nyelt egyet, majd kirepült a szobából, obszcén dolgokat mutogatva, mivel beszélni nem tudott, azon egyszerű okból kifolyólag, hogy a nyelve épp akkor ragasztotta hozzá magát a szájpadlásához.
– Szép volt – szól elismerően Ron, miközben felemelte Dobbyt a levegőbe, így lengő végtagjai nem érték el Siport. – Egy másik Herceg-átok, ugye?
– Igen – mondta Harry, miközben kicsavarta Sipor aszott kezét. – Rendben – Megtiltom nektek, hogy verekedjetek egymással! Illetve, Sipor, neked megtiltom, hogy Dobbyval harcolj. Dobby, tudom, hogy nem adhatok neked utasításokat...
– Dobby egy szabad házimanó, és bárkinek engedelmeskedik, akinek csak akar, és Dobby megtesz bármit, amit csak Harry Potter akar tőle! – mondta Dobby, miközben könny csordogált ráncos arcáról a pulóverére.
– Rendben – mondta Harry, ahogy ő és Ron eleresztették a manókat, akik a földre estek, de nem folytatták a harcot.
– A mester hívott? – krákogta Sipor. Meghajolt Harry előtt, arckifejezése azonban egyértelművé tette, hogy fájdalmas halált kíván neki.
– Igen, hívtalak – mondta Harry, miközben Madam Pomfrey irodájának ajtaja felé pillantott, hogy ellenőrizze, a Muffliato varázslat még mindig működik-e; azonban nem volt semmi jele, hogy bármit is hallott volna a felfordulásból. – Feladatot kapsz tőlem.
– Sipor megtesz mindent, amit csak a mester akar – mondta Sipor, olyan mélyen meghajolva, hogy szája majdhogynem a bokájáig leért – mert Sipornak nincs választása, de Sipor megszégyenítve érzi magát, hogy ilyen mestere van, igen...
– Dobby majd megcsinálja, Harry Potter! – cincogta Dobby, teniszlabda méretű szemei még mindig könnyes volt. – Dobby megtiszteltetésnek venné, ha segíthetne Harry Potternek!
– Most hogy így belegondolok, jobb lenne, ha mindkettőtök ráállna – mondta Harry. – Rendben, akkor... azt akarom, hogy kövessétek Draco Malfoyt.
Nem törődve a Ron arcán megjelenő döbbenettel és elkeseredéssel, Harry folytatta. – Tudni akarom, hogy hova megy, kivel találkozik és mit csinál. Azt akarom, hogy folyamatosan kövessétek.
– Igen, Harry Potter! – mondta azonnal Dobby, nagy szemei izgatottan csillogtak. – És ha Dobby rosszul csinálja, Dobby leveti magát a legmagasabb torony tetejéről, Harry Potter!
– Arra nem lesz szükség – mondta sietve Harry.
– Mester azt akarja, hogy kövessem a legifjabb Malfoyt? – krákogta Sipor. – Mester azt akarja, hogy kémkedjek régi úrnőm aranyvérű ükunokája után?
– Pontosan – mondta Harry, aki hirtelen nagy veszélyt pillantott meg, és eldöntötte, hogy azonnal megelőzi. – És megtiltom neked, hogy figyelmeztesd, Sipor, vagy hogy megmutasd neki, hogy mire készülsz, vagy hogy egyáltalán beszélj vele, vagy hogy üzenetet írj neki, vagy... vagy hogy bármilyen módon kapcsolatba lépj vele. Megértetted?
Harry mintha látta volna, ahogy Sipor igyekezett valami kibúvót találni az utasításokban, amiket kapott, úgyhogy várt. Néhány pillanat múlva Harry nagy megelégedésére Sipor ismét mélyen meghajolt, és haragosan megszólalt. – Mester mindenre gondolt, és Sipornak engedelmeskednie kell, mégha Sipor sokkal inkább lenne a szolgája a Malfoy gyereknek, ó igen...
– Akkor ezt lezártuk – mondta Harry. – Rendszeres jelentéseket akarok, de vigyázzatok, hogy ne legyen körülöttem senki, amikor felbukkantok. Ron és Hermione lehetnek. És ne mondjátok el senkinek, mint csináltok. Csak ragadjatok rá Malfoyra, mint két szemölcstapasz.

Huszadik fejezet
Lord Voldemort kérése

Hétfő reggel Ron és Harry végre elhagyhatták a gyengélkedőt, hála Madam Pomfrey segítségének, és végre élvezhették annak előnyeit, hogy megmérgezték illetve kiütötték őket, amiben a legjobb az volt, hogy Hermione újra kibékült Ronnal. Még le is kísérte őket a reggelihez, azzal a hírrel, hogy Ginny veszekedett Deannel. A Harry mellkasában szundikáló szörnyeteg hirtelen felemelte a fejét, és reménykedve szimatolt a levegőben.
– Miről veszekedtek? – kérdezte, próbálva közömbös hangot megütni, miközben egy hetedik emeleti folyosóra tévedtek, ami egy kislánytól eltekintve, aki egy tütüt viselő trollt ábrázoló kárpitot nézegetett, teljesen kihalt volt. Megrémült, amikor meglátta a közeledő hatodéveseket, és elejtette a nála lévő nehéz rézmérleget.
– Semmi baj! – mondta kedvesen Hermione, miközben előre sietett, hogy segítsen neki. – Tessék...
Megérintette a törött mérleget a pálcájával, és azt mondta – Reparo. – A lány nem köszönte meg, hanem egyhelyben maradt, mintha földbe gyökerezett volna, amíg elmentek, és figyelte őket, amíg el nem tűntek a szeme elől; Ron visszapillantott rá.
– Esküszöm, ezek egyre kisebbek – mondta.
– Ne is törődj vele – mondta egy kicsit türelmetlenül Harry. – Hermione, miről veszekedett Ginny és Dean?
– Ó, Dean azon nevetett, hogy McClaggen feléd ütötte azt a gurkót. – mondta Hermione.
– Biztos viccesen nézett ki – mondta Ron.
– Egyáltalán nem volt vicces! – mondta ingerülten Hermione. – Szörnyű látvány volt, és ha Coote és Peakes nem kapta volna el Harryt, akár komolyan meg is sérülhetett volna!
– Hát igen, nem kellett volna Ginnynek és Deannek emiatt szakítaniuk – mondta Harry, még mindig igyekezve közömbösnek hangzani. – Vagy még együtt vannak?
– Igen, még együtt... de miért érdekel ez téged ennyire? – kérdezte Hermione, miközben szúrós pillantást vetett Harryre.
– Csak nem akarom, hogy a kviddicscsapatomban megint zavar támadjon – mondta sietve, Hermione azonban továbbra is gyanakvó pillantásokat vetett rá, így nagyon megkönnyebbült, amikor mögötte megszólalt egy hang – Harry! – lehetőséget biztosítva számára, hogy hátat fordítson a lánynak. – Ó, szia Luna.
– Először a gyengélkedőben kerestelek – mondta Luna, miközben a táskájában kotorászott – De azt mondták, hogy már kijöttél...
Előhúzott egy zöld, hagymához hasonlító dolgot, egy nagy, pöttyös mérgesgombát, és jelentős mennyiségű, macskaalomnak látszó dolgot, majd Ron kezébe nyomta őket, mire végre előhúzott egy piszkos pergamentekercset, és átnyújtotta Harrynek.
– ...megkértek, hogy ezt adjam oda neked.
Egy rövid pergamentekercs volt. Harry egyből ráismert, hogy egy újabb órára invitáló tekercs Dumbledore-tól.
– Ma este – mondta Ronnak és Hermionénak, miután kitekerte.
– Jó volt a múltkori meccs kommentárja! – mondta Ron Lunának, miközben a lány visszavette tőle a zöld hagymát, a mérgesgombát és a macskaalmot. Luna tétován mosolygott.
– Most biztos viccelsz velem, nem? – kérdezte. – Mindenki azt mondja, hogy szörnyű volt.
– Nem, komolyan mondom! – mondta komolyan Ron. – Még soha nem élveztem ennyire a kommentárt! Egyébként mi ez? – tette hozzá, miközben szemmagasságba emelte a hagymaszerű tárgyat.
– Ó, ez egy haragos gyökér – mondta, miközben a macskaalmot és a gombát visszatömte a táskájába. – Megtarthatod, ha szeretnéd, van belőle még néhány. Igazán kitűnőek a Slukkos Plimpik elleni védelmezésben. – És elsétált, magára hagyva a vihogó Ront, aki még mindig a haragos gyökeret fogta.
– Tudjátok, Luna kezd a fejemre nőni – mondta, ahogy továbbindultak a nagyterem felé. – Tudom, hogy őrült, de a jobbik... – Hirtelen elnémult. Lavender Brown állt a lépcsősor aljába, és majd' fel robbant a dühtől. – Szia – mondta idegesen Ron.
– Gyerünk – motyogta Harry Hermionénak, és elsiettek, azonban még hallották, ahogy Lavender megszólal – Miért nem mondtad el nekem, hogy ma fognak kiengedni? És Ő mit keresett veled?
Ron durcásan és bosszúsan érkezett meg a reggelihez fél órával később, és bár Lavenderrel ült le, Harry nem látta, hogy akár egyszer is szóltak volna egymáshoz evés közben. Hermione úgy tett, mintha nem érdekelte volna az egész, azonban egyszer-kétszer Harry egy megmagyarázhatatlan mosolyt pillantott meg a lányon. Egész nap remek hangulatban volt, és aznap este még abba is beleegyezett, hogy átnézze (másszóval befejezze) Harry gyógynövénytan esszéjét, amit egészen addig határozottan elutasított, mert tudta, hogy Harry megengedi Ronnak, hogy lemásolja róla.
– Ezer hála, Hermione. – mondta Harry, miközben gyorsan megveregette a lány hátát, miközben az órájára nézett, és látta, hogy már majdnem nyolc óra volt. – Figyelj, most el kell rohannom, különben elkések Dumbledore-tól...
Hermione nem válaszolt, csak fáradtan kihúzta Harry néhány rosszabb mondatát. Harry vigyorogva kisietett a portrélyukon, egyenesen az igazgató irodájába. A kőszörny félreállt az útjából a tejkaramellás cukorka említésére, és Harry, kettesével szedve a lépcsőfokokat, felsietett a csigalépcsőn. Épp akkor kopogtatott az ajtón, amikor az óra elütötte a nyolc órát.
– Szabad – szólt ki Dumbledore, az ajtót azonban valaki belülről kilökte, amint Harry felé nyúlt. Trelawney professzor állt ott.
– Áhá! – kiáltotta, miközben drámaian Harryre mutatott, miközben hatalmas szemüvege mögül rápillantott.
– Szóval ez az az ok, ami miatt csak úgy kidob az irodájából, Dumbledore!
– Kedves Sybill – kezdte Dumbledore, kicsit felbőszülve, – nem arról van szó, hogy csak úgy kidobom magát akárhonnan, azonban Harryvel van találkozóm, és nem hiszem, hogy van még valami, amiről beszélnünk kellene...
– Rendben van – mondta megsértődve Trelawney. – Ha Ön nem küldi el azt a kellemetlen gebét, akkor legyen... Talán keresnem kellene egy olyan iskolát, ahol kicsit jobban értékelik a tehetségemet...
Arrébb lökte Harryt, és eltűnt a csigalépcsőn; hallották, ahogy lefele menet megbotlik. Harry úgy tippelte, ráléphetett az egyik sáljára.
– Kérlek zárd be az ajtót, és ülj le, Harry – kezdte fáradt hangon Dumbledore.
Harry engedelmeskedett. Leült szokásos helyére Dumbledore asztala előtt, amin már ott volt a merengő, két kis kristályüveggel együtt, amik tele voltak kavargó emlékekkel.
– Szóval Trelawney professzor még mindig nem túl boldog, hogy Firenze itt tanít? – kérdezte Harry.
– Nem – mondta Dumbledore, – úgy tűnik, a jóslástan sokkal több gondot okoz, mint amennyit hittem. Én magam soha nem tanultam a tárgyat. Nem kérhetem Firenzét, hogy térjen vissza az erdőbe, ahol kitaszítottá vált, és Sybill Trelawney-t sem kérhetem meg, hogy távozzon. Magunk közt szólva, elképzelni sem tudja, mekkora veszélyben lenne a kastélyon kívül. Nem tud róla, – és úgy gondolom, nem lenne bölcs dolog felvilágosítani róla – hogy tőle származik a rólad és Voldemortról szóló jóslat.
Dumbledore mély levegőt vett, és folytatta. – De ne is törődj az én személyzeti problémáimmal. Sokkal fontosabb dolgokat kell megbeszélnünk. Először is – sikerrel teljesítetted a feladatot, amit rád bíztam az előző óránk végén?
– Ó – mondta megtorpanva Harry. A hoppanálási leckék, a kviddics, Ron megmérgezése, koponyájának összetörése, és igyekezete közben, hogy megtudja, mire készül Malfoy, teljesen megfeledkezett arról, hogy Dumbledore megkérte, szerezze meg az emléket Slughorntól. – Hát, kérdeztem róla Slughorn professzort bájitalóra után, uram, de... ő... nem akarja ideadni. – Rövid szünet következett.
– Értem. – mondta végül Dumbledore, ahogy félhold alakú szemüvege fölött Harryt nézte, és amitől Harry úgy érezte, mint már oly sokszor korábban, hogy Dumbledore átlát rajta. – És úgy érzed, hogy minden tőled telhetőt megtettél az ügy érdekében? Hogy bevetetted jelentős mennyiségű találékonyságodat? Hogy egyetlen trükködet sem hagytad ki annak érdekében, hogy megszerezd az emléket?
– Nos – Harry nem igazán tudta, mit mondjon. Egyetlen kísérlete, hogy megszerezze az emléket, hirtelen zavarbaejtően gyengének hatott. – Nos... azon a napon, amikor Ron véletlenül szerelmi bájitalt ivott, elvittem Slughorn professzorhoz. Azt gondoltam, hogy talán ha elég jó hangulatba hozom...
– És működött? – kérdezte Dumbledore.
– Nos, nem, uram, mert Ron véletlenül mérget ivott...
– ...ami természetesen elfeledtette veled, hogy az emléket kellene megszerezned, erre számítottam, amikor a legjobb barátod veszélyben van. Ugyanakkor, amikor már biztos volt, hogy Mr. Weasley teljesen fel fog gyógyulni, reméltem, hogy visszatérsz a feladathoz, amit adtam neked. Úgy gondolom, elég világosan tudattam veled, hogy mennyire fontos az az emlék. Valóban, mindent megtettem, hogy nyomatékosítsam benned, hogy ez egy döntő fontosságú emlék mind közül, és hogy csak az időnket vesztegetjük nélküle.
A szégyen forró, bizsergető érzése áradt szét Harryben. Dumbledore nem emelte fel a hangját, még csak mérgesnek sem tűnt, Harry azonban jobban örül volna, ha kiabál; ez a hideg csalódottság mindennél rosszabb volt.
– Uram – mondta kicsit kétségbeesettem – ez nem azért van, mert nem érdekel vagy hasonló, csak más... más dolgok...
– Más dolgok jártak a fejedben – fejezte be helyette a mondatot Dumbledore. – Értem.
Ismét csend borult közéjük, a legkényelmetlenebb csend, amire Harry emlékezett közte és Dumbledore közt; úgy tűnt, csak terjeszkedik tovább és tovább, és csak Admando Dipett morgó horkolása szakította meg nagyritkán, Dumbledore feje fölül. Harry különösen kicsinek érezte magát, mintha belépése óta összement volna. Mikor már nem tudta tovább elviselni a csöndet, megszólalt. – Dumbledore professzor, igazán sajnálom. Többet kellett volna tennem... Rá kellett volna jönnöm, hogy nem kérte volna ezt tőlem, ha nem lenne igazán fontos.
– Köszönöm, hogy ezt mondod, Harry – mondta csendesen Dumbledore. – Ezek szerint remélhetem, hogy mostantól egy kicsit több figyelmet fogsz ennek a problémának a megoldására fordítani? Ma estétől kezdve nincs túl sok értelme találkoznunk a nélkül az emlék nélkül.
– Megteszem, uram, meg fogom szerezni tőle – mondta komolyan.
– Akkor most nincs más, amit mondani kellene erről a témáról – mondta kedvesen Dumbledore, – helyette ott folytatjuk a történetet, ahol abbahagytuk. Emlékszel még rá?
– Igen, uram – mondta gyorsan Harry. – Voldemort megölte az apját és a nagyszüleit, és úgy állította be a dolgokat, mintha Morfin bácsikája tette volna. Ezután visszajött a Roxfortba, és érdeklődött... érdeklődött Slughorn professzortól a Horcruxok után. – motyogta szégyenlősen.
– Nagyon jó – mondta Dumbledore. – Most pedig, remélem emlékszel rá, hogy elmondtam neked a találkozásaink legelején, hogy egy idő után a találgatások és spekulációk világába fogunk belépni?
– Igen, uram.
– Ezidáig, remélem egyetértesz velem, egészen megbízható tényforrásokat mutattam következtetéseim alátámasztására, arra vonatkozóan, hogy mit csinált Voldemort tizenhét éves koráig.
Harry bólintott.
– Most azonban, Harry – folytatta Dumbledore, – most a dolgok sötétebbekké és különösebbekké válnak. Ha nehéz volt bizonyítékokat találni az ifjú Rowle-ról, majdhogynem lehetetlenség találni bárki olyat, aki készen áll arra, hogy visszaemlékezzen a felnőtt Voldemortra. Valójában kétlem, hogy él-e köztünk olyan lélek, saját magát leszámítva, aki be tudna számolni a Roxfort utáni életéről. Azonban van két utolsó emlékem, amit szeretnék veled megosztani. – Dumbledore a két kicsi kristályüvegre mutatott, amik a merengő mellett álltak. – Ezután kíváncsi lennék a véleményedre, hogy a következtetések, amiket levontam belőlük, valószínűek-e.
Az ötlettől, hogy Dumbledore-nak ennyire számít a véleménye, Harry méginkább elszégyelte magát, hogy nem sikerült megszereznie a Horcruxos emléket, és bűnbánóan mozgolódott a székén, miközben Dumbledore felemelte az első üvegcsét a fény felé, és megvizsgálta.
– Remélem, még nem fáradtál bele, hogy más emberek emlékeibe merülj el, mert ez a kettő kulcsfontosságú emlék – mondta. – Ez az első egy nagyon idős házimanótól származik, akit Hokey-nak hívnak. Azonban mielőtt megnéznénk, minek volt Hokey szemtanúja, szeretném gyorsan elmondani, hogyan hagyta el Voldemort nagyúr a Roxfortot.
– A hetedik évét, amint az várható volt, kitűnő eredménnyel végezte el, minden vizsgán kiválóan teljesített. Osztálytársai már mind eldöntötték, milyen munkát szeretnének találni, miután elhagyták a Roxfortot. Majdnem mindenki valami lenyűgöző dolgot vártak Tom Rowle-tól, prefektus, Házelső, az Önzetlenül az Iskoláért Különdíj. Úgy tudom, több tanár, köztük Slughorn professzor is, azt javasolta neki, hogy csatlakozzon a Mágiaügyi Minisztériumhoz, felajánlották neki, hogy elintéznek pár találkozót, fontos embereknek mutatják be. Minden ajánlatot visszautasított. A következő dolog, ami a tanári kar fülébe jutott, hogy a Borgin és Burkes-ben dolgozik.
– A Borgin és Burkes-ben? – ismételte döbbenten Harry.
– A Borgin és Burkes-ben – válaszolta nyugodtan Dumbledore. – Úgy vélem, fel fogod ismerni, hogy a hely milyen vonzerővel bírt számára, miután beléptünk Hokey emlékébe. Ez azonban nem az első munkahelye volt Voldemortnak. Alig néhányan tudtak róla akkor – én egyike voltam azon keveseknek – azonban Voldemort először Dippet professzort környékezte meg, és érdeklődött, nem maradhatna-e a Roxfortban, hogy tanítson.
– Itt akart maradni? Miért? – kérdezte méginkább meghökkenve Harry.
– Úgy gondolom, több oka is volt rá, bár egyiket sem árulta el Dippet professzornak – válaszolta Dumbledore. – Először is, ami a legfontosabb volt, Voldemort, úgy hiszem, sokkal jobban ragaszkodott ehhez az iskolához, mint bármely más emberhez. A Roxfort volt az a hely, ahol a legboldogabb volt; az első és egyetlen hely, amit otthonának érzett.
Harry kicsit kényelmetlenül érezte magát ezen szavak hallatán, ugyanis ő is éppen így érzett a Roxfort iránt.
– Másodszorra, a kastély az ősi mágia erődítménye. Voldemort kétségtelenül sokkal több titkát felfedte, mint a legtöbb diák, aki ide járt, de valószínűleg úgy érezte, hogy még mindig vannak feltárásra váró titkai, mágikus forrásai, amiket meg lehet csapolni.
– És harmadszor, tanárként jelentős hatalma és befolyása lenne az ifjú varázslók és boszorkányok felett. Talán Slughorn professzortól vette az ötletet, a tanártól, akivel a legjobb viszonyban állt, aki megmutatta neki, mekkora hatású szerepet tud egy tanár játszani. Egy pillanatig sem képzelem, hogy Voldemort további életét a Roxfortban akarta leélni, de úgy gondolom, hogy igen hasznos toborzási területnek tekintette, és egy helynek, ahol talán elkezdheti saját seregének építését.
– De nem kapta meg a munkát, ugye, uram?
– Nem, nem kapta meg. Dippet professzor megmondta neki, hogy tizennyolc évesen még túl fiatal, de meghívta, hogy pár év múlva, ha még mindig szeretne tanítani, jelentkezzen újra.
– És ön hogyan érzett ezzel kapcsolatban, uram? – kérdezte tétován Harry.
– Nagyon nyugtalanul – válaszolta Dumbledore. – Armandonak is megmondtam, hogy ellenzem az állást – nem mondtam el neki azokat az okokat, amiket neked, mert Dippet professzor nagyon kedvelte Voldemortot, és meg volt győződve a becsületességéről. De nem akartam Voldemort nagyurat az iskolában viszontlátni, pláne nem hatalmi pozícióban.
– Melyik állást akarta, uram? Melyik tárgyat akarta tanítani?
Valahogy Harry már tudta a választ, mielőtt Dumbledore megadta volna neki.
– Sötét varázslatok kivédését. Akkoriban egy idős professzor tanította, bizonyos Galatea Merrythought, aki akkor már majdnem ötven éve a Roxfortban tanított.
– Így Voldemort a Borgin és Burkes-be ment, és mindenki a tanári karból, aki tisztelte őt, úgy vélte, hogy pazarlás, hogy egy ilyen briliáns, fiatal varázsló egy üzletben dolgozzon. Voldemort azonban nem csupán segéd volt. Udvarias, jóképű és okos, hamarosan olyan szokatlan munkákat kapott, amiket csak egy ilyen helyen kaphatott, amik, mint azt te is tudod, Harry, különleges és nagy erejű tárgyakra szakosodnak. Voldemort feladata az volt, hogy vegye rá az embereket, hogy szabaduljanak meg a kincseiktől, hogy adják el a partnereiknek, és minden kétséget kizáróan, ehhez nagyon értett.
– Ebben biztos vagyok – mondta Harry, aki nem tudta türtőztetni magát.
– Hát, igen – mondta Dumbledore egy halvány mosollyal. – És most itt az ideje, hogy halljunk Hokey-ról, a házimanóról, aki egy nagyon idős, nagyon gazdag boszorkánynak, Hepzibah Smith-nek dolgozott.
Dumbledore megérintette az üveget a pálcája végével, a dugó kiugrott a helyéről, és beleöntötte az örvénylő emléket a merengőbe, miközben így szólt – Csak utánad, Harry.
Harry felállt, és ismét a kőedény fodrozódó tartalma fölé hajolt, amíg arca hozzá nem ért. Lebukfencezett a sötét semmibe, majd egy nappaliban landolt, egy roppant kövér és idős hölgy előtt, aki egy szépen megmunkált vörösesszőke parókát viselt, és virító rózsaszín talárt, ami körülötte lebegett, olvadó jégtortához hasonló külsőt kölcsönözve neki. Egy kis, ékkövekkel díszített tükörben nézte magát, miközben arcpirosítóval púderozta amúgy is élénkvörös arcát. Eközben a legapróbb és legidősebb házimanó, amit Harry valaha látott, a lábán lévő szűk szaténpapucsot kötötte éppen.
– Siess, Hokey! – mondta parancsolóan Hepzibah. – Azt mondta, hogy négyre jön, és addig már csak pár perc van, és még soha nem késett!
Elrakta a púderezőjét, ahogy a házimanó felegyenesedett. A manó feje alig ért fel Hepzibah székének üléséig, papírszerű bőre úgy lógott rajta, mint az az összecsíptetett ágyneműhuzat, amit tógaként viselt.
– Hogy nézek ki? – kérdezte Hepzibah, miközben a fejét forgatta, hogy különböző szögekből is megcsodálhassa arcát a tükörben.
– Pompásan, asszonyom – cincogta Hokey.
Harry feltételezte, hogy Hokey szerződésében az is szerepelt, hogy hazudnia kell, amikor felteszik neki ezt a kérdést, mert Hepzibah Smith véleménye szerint távolról sem nézett ki pompásan.
Az ajtócsengő megszólalt, és mind az úrnő, mind a manó megriadtak.
– Gyorsan, gyorsan, itt van, Hokey! – kiáltotta Hepzibah, miközben a manó kiszaladt a szobából, ami annyira tömve volt tárgyakkal, hogy nehéz volt elképzelni, hogyan képes bárki is keresztül verekedni magát anélkül, hogy legalább egy tucat dolgot le ne lökjön: szekrények voltak ott, tele zománcozott dobozokkal, polcok arannyal beborított könyvekkel és égitestekkel megrakva, és rengeteg virágzó cserepes növény egy réztárolóban. Valójában a szoba mintegy átmenet volt a mágikus antikvárium és egy üvegház között.
A házimanó perceken belül visszaért egy magas, fiatal emberrel a nyomában, akiben Harry könnyedén felismerte Voldemortot. Egyszerű fekete öltözéket viselt; a haja valamivel hosszabb volt, mint az iskolában, és az arca beesettebb, de mindez jól állt neki; sokkal jóképűbb volt, mint korábban. Olyan könnyedén haladt a zsúfolt szobában, hogy tudni lehetett, már többször járt itt korábban, és mélyen meghajol Hepzibah húsos kis keze fölé, és gyengéden hozzáérintette ajkait.
– Hoztam Önnek virágokat – mondta csendesen, miközben a semmiből egy csokor rózsát varázsolt elő.
– Te pajkos fiú, igazán nem kellett volna! – nyafogta az idős Hepzibah, bár Harry észrevette, hogy a legközelebbi kis asztalon már oda volt készítve egy üres váza. – Elkényezteted ezt az idős hölgyet, Tom... ülj le, ülj le... Hol van Hokey? Ó...
A házimanó sietve jött a szobába, egy kis süteményekkel megrakott tálcával a kezében, amit úrhölgyének könyökéhez vitt.
– Szolgáld ki magad, Tom – mondta Hepzibah, – tudom, hogy szereted a süteményeimet. No és, hogy vagy? Olyan sápadtnak tűnsz. Már vagy százszor mondtam, túlhajszolnak téged abban az üzletben...
Voldemort ösztönösen elmosolyodott, Hepzibah pedig elvigyorodott.
– És, mi az ürügyed a mostani látogatásra? – kérdezte, miközben szempilláit lengette.
– Mr. Burke szeretne egy még jobb ajánlatot tenni a goblin készítésű vértért – mondta Voldemort. – 500 galleon, szerinte egy több, mint kielégítő...
– Nono, ne olyan gyorsan, különben még azt hinném, hogy csupán a csecsebecséim miatt vagy itt – duzzogta Hepzibah.
– Azok miatt lettem ideküldve – mondta csendesen Voldemort. – Én csak egy egyszerű segéd vagyok, hölgyem, akinek azt kell csinálnia, amire utasítják. Mr. Burke kívánsága, hogy megtudakoljam...
– Ó, Mr. Burke, fúj! – mondta kézlengetve Hepzibah. – Szeretnék mutatni neked valamit, amit soha nem mutattam meg Mr. Burke-nek! Tudsz titkot tartani, Tom? Megígéred nekem, hogy nem mondod el Mr. Burke-nek, hogy nálam van? Nem hagyna nyugton, ha tudná, hogy megmutattam neked, és nem adom el, sem neki, sem senki másnak! De te, Tom, te biztosan a történetéért fogod értékelni, nem pedig hogy hány galleont kaphatsz érte.
– Mindennek örülök, amit Miss. Hepzibah mutat nekem – mondta csendesen Voldemort, és Hepzibah ismét kislányosan vihogott.
– Megkérem Hokey-t, hogy hozza elő nekem... Hokey, merre vagy? Szeretném megmutatni Mr. Denemnek a legszebb kincsünket... Inkább hozd ide mindkettőt, ha már úgyis ott vagy...
– Parancsoljon, asszonyom – cincogta a házimanó. Harry látta, ahogy két, egymásra tett bőrdoboz halad a szobában, mintha saját akaratuk lett volna, bár tudta, hogy az apró házimanó tartja őket a feje fölött, ahogy az asztalok, puffok és székek között navigált.
– Most – mondta vidáman Hepzibah, miközben elvette a dobozokat a manótól és az ölébe fektette őket, és készült kinyitni a felsőt. – Azt hiszem, ez tetszeni fog, Tom... Ó, ha a családom tudná, hogy megmutatom neked... Már alig várják, hogy rátehessék a kezüket!
Felnyitotta a tetőt. Harry egy kicsit előrébb ment, hogy jobban lásson. Egy kis arany kelyhet látott, két, aprólékosan kidolgozott füllel.
– Kíváncsi vagyok, tudod-e, mi ez, Tom? Fogd meg, nézd meg jól! – suttogta Hepzibah, és Voldemort kinyújtotta érte hosszú ujjú kezét, és egyik fülénél fogva kiemelte a kelyhet a selyemcsomagolásából. Harry mintha egy vörös villanást látott volna sötét szemeiben. Mohó kifejezése különös módon Hepzibah arcán is visszatükröződött, bár ez utóbbi szemei Voldemort csinos arcvonásain nyugodtak.
– Egy borz – motyogta Voldemort, miközben a poháron lévő vésetet vizsgálta. – Ezek szerint ez...?
– Hugrabug Helgáé volt, ahogy azt nagyon is jól tudod, te okos fiú! – mondta Hepzibah. Előre hajolt, miközben fűzője erősen nyikorgott, és megcsípte a fiú beesett arcát. – Nem megmondtam neked, hogy távoli leszármazott vagyok? Évek óta öröklődik ez a kehely a családban. Hát nem szép? És valószínűleg sokféle erőt is hordoz, de ezeket még nem vizsgáltam meg tüzetesen, csak itt tartom, szépen és biztonságban...
Visszavette a kelyhet Voldemorttól, és óvatosan visszahelyezte a dobozba. Túlságosan el volt foglalva vele ahhoz, hogy észrevegye a közben Voldemort arcán átsuhanó árnyékot.
– Most pedig – kezdte vidáman Hepzibah, – hol van Hokey? Ó igen, itt vagy... tedd ezt vissza, Hokey.
A házimanó engedelmesen elvette a bedobozolt kelyhet, Hepzibah pedig az ölében lévő, sokkal laposabb dobozra fordította figyelmét.
– Azt hiszem, ezt sokkal jobban fogod szeretni, Tom – suttogta. – Hajolj közelebb, fiam, hogy jobban láthasd... Erről természetesen tud Burke, tőle vettem, és merem állítani, szívesen visszaszerezné, miután elmentem...
Kinyitotta a kapcsot, és kinyitotta a dobozt. A finom karmazsin bársonyon egy nehéz aranymedál pihent.
Voldemort most kérés nélkül kinyújtotta a kezét, és felemelte a fény felé, miközben figyelte.
– Mardekár jegye – mondta csendesen, ahogy a fény egy díszes, kígyószerű S-et világított meg.
– Pontosan! – mondta elragadtatva Hepzibah, ahogy Voldemort megbabonázva nézte a medálját. – Fél kezemet és lábamat oda kellett adnom érte, de nem fogok egy ilyen kincset kiengedni a kezemből, szép darabja lesz a gyűjteményemnek. Burke látszólag egy rongyos nőtől vette meg, aki valószínűleg lopta valahonnan, de fogalma sem volt róla a valódi értékéről...
Most nem volt kétséges: Voldemort szemei vörösen felizzottak a szavak hallatán, és Harry látta, ahogy ujjai elfehérednek a medál láncain.
– ...azt kell mondanom, Burke filléreket fizetett érte, de itt van... Hát nem gyönyörű? És ennek is sokféle hatalmat tulajdonítanak, bár én csak biztonságban tartom...
Kinyúlt, hogy visszavegye a medált. Egy pillanatig Harry azt hitte, Voldemort nem fogja kiengedni a kezéből, de végülis kicsúszott ujjai közül, és visszakerült a vörös bársonypárnára.
– Szóval ez van, Tom, remélem te is élvezted!
Az arcára nézett, és Harry először látta, ahogy az ostoba mosoly elbizonytalanodott az arcán.
– Jól érzed magad, kedvesem?
– Ó igen – mondta csendesen Voldemort. – Igen, jól vagyok...
– Azt hittem... de biztosan csak a fény játéka... – mondta elbizonytalanodva Hepzibah, és Harry kitalálta, hogy ő is meglátta a vörös izzást Voldemort szemében. – Tessék, Hokey, vidd ezeket vissza, és zárd be őket... A szokásos varázslatok...
– Ideje távozunk, Harry – mondta csendesen Dumbledore, és ahogy a manó elvitte a dobozokat, Dumbledore megragadta Harry vállát, és együtt felemelkedtek Dumbledore irodájába.
– Hepzibah Smith a jelenet után két nappal meghalt – mondta Dumbledore, miközben elfoglalta a helyét, és intett Harrynek, hogy ő is üljön le. – Hokey-t, a házimanót a minisztérium elítélte, amiért véletlenül megmérgezte úrnője esti kakaóját.
– Nem létezik! – mondta mérgesen Harry.
– Úgy látom, azonos véleményen vagyunk – mondta Dumbledore. – Valóban, sok hasonlóság van e között és a Denemék halála között. Mindkét esetben valaki mást gyanúsítottak, aki tisztán emlékezett, hogy a halálukat okozta...
– Hokey beismerte?
– Emlékezett rá, hogy valamit beletett úrnője kakaójába, ami, mint később kiderült, nem cukor volt, hanem egy halálos, és alig ismert méreg – mondta Dumbledore. – Végülis nem akarta megtenni, de hát mivel idős volt, és zavarodott...
– Voldemort módosította az emlékeit, mint ahogy Morfinéval is tette!
– Igen, ez az én következtetésem is – mondta Dumbledore. – És mint ahogy Morfinnál is, a minisztérium hajlott arra, hogy Hokey-t gyanúsítsa...
– ...mert ő csak egy házimanó volt – mondta Harry. Ritkán érzett annyi szimpátiát Hermione M.A.J.O.M. szervezetével, mint akkor.
– Pontosan – mondta Dumbledore. – Idős volt, elismerte, hogy valamit babrált az itallal, és a minisztériumból senki nem fáradozott, hogy tovább kutakodjon. Mint Morfin esetében is, mire a nyomára bukkantam, és megszereztem tőle ezt az emléket, már majdnem meghalt... az emléke azonban semmi mást nem bizonyít, csak hogy Voldemort tudott a kehelyről és a medálról.
– Mire Hokey-t elítélték, Hepzibah családja már rájött, hogy két legnagyobb kincsük eltűnt. Eltartott egy ideig, mire megbizonyosodtak róla, mert rengeteg rejtekhelye volt, és igen féltékenyen őrizte a gyűjteményét. De még mielőtt minden kétséget kizáróan megbizonyosodhattak volna arról, hogy a kehely és a medál eltűnt, a segéd, aki a Borgin és Burkes-ben dolgozott, kilépett az állásból, és eltűnt. A főnökeinek ötletük sem volt, hova mehetett; eltűnése őket is legalább annyira meglepte, mind bárki mást. És hosszú ideig ez volt az utolsó eset, amikor Tom Denemet látta valaki.
– Most – mondta Dumbledore, – ha nem bánod, Harry, ismét szeretnék kicsit megállni, hogy felhívjam figyelmedet a történet egyes részleteire. Voldemort ismét elkövetett egy gyilkosságot. Hogy ez az első volt-e Denemék halála óta, nem tudom, de úgy gondolom, igen. Ez esetben, mint ahogy azt látni fogod, nem bosszúból ölt, hanem haszonért. Akarta azt a két legendás trófeát, amit az a szerencsétlen, ittas, idős hölgy mutatott neki. Mint ahogy régen az árvaházban is kirabolta a gyermekeket, ahogy Morfin bácsikája gyűrűjét is ellopta, úgy most Hepzibah helyhét és medálját lovasította meg.
– De – kezdte rosszallóan Harry, – ez őrültségnek tűnik... Mindent kockára tenni, otthagyni a munkáját csupán azok miatt a...
– Őrültség számodra, de nem Voldemort számára – mondta Dumbledore. – Remélem nemsokára megérted, pontosan mit jelentett az a két tárgy Voldemort számára, Harry, azt azonban el kell ismerned, hogy nem nehéz elképzelni, hogy legalábbis a medált jog szerint magáénak látta.
– A medált talán, – kezdte Harry, – de miért vitte el a kelyhet is?
– Egy másik Roxforti alapítóé volt – mondta Dumbledore. – Úgy hiszem, még ekkor is erősen vonzódott az iskolához, és hogy nem tudott ellenállni egy olyan tárgy vonzalmának, ami ennyire része volt a Roxfort történetének. Úgy gondolom, voltak más okok is... Reményeim szerint képes leszek bemutatni neked a megfelelő időben.
– És most a legutolsó emlék, amit meg akarok neked mutatni, legalábbis addig, amíg nem sikerül Slughorn professzortól megszerezned számunkra az emléket. Tíz év telt el Hokey emléke és a mostani között, tíz év, amire csak találgatni tudunk, hogy vajon mit csinált Voldemort nagyúr... – Harry ismét felállt, miközben Dumbledore az utolsó emléket a merengőbe öntötte.
– Kinek az emléke ez? – kérdezte.
– Az enyém – válaszolta Dumbledore.
És Harry Dumbledore után merült a fodrozódó ezüstös tömegbe, ugyanabba az irodába érkezve, amit az imént hagyott el. Fawkes vidáman szunyókált az ülőrúdján, és az asztal mögött ott ült Dumbledore, aki nagyon hasonlított a Harry mellett állóra, bár mindkét keze teljes és sértetlen volt, és arca talán egy kicsit kevésbé volt ráncos. Az egyetlen különbség a jelenkori és az emlékbéli iroda között az volt, hogy odakinn havazott; kékes hópelyhek kavarogtak az ablak előtt a sötétben, és szálltak le a külső párkányra.
A fiatalabb Dumbledore, úgy tűnt, vár valamire, és valóban, érkezésük után pár pillanattal kopogtattak az ajtó, mire megszólalt – Szabad.
Harrynek elakadt a lélegzete. Voldemort lépett be a szobába. Arcvonásai nem azok voltak, amiket Harry közel két évvel korábban látott kiemelkedni a kőüstből: nem volt annyira kígyószerű, a szemek még nem váltak vörössé, az arc még nem volt maszkszerű, bár már nem is volt az a jóképű Tom Denem. Úgy tűnt, vonásai elkoptak: viaszos lett, és különösen eltorzult, szeme fehérje vérvörössé vált, bár pupillái még nem váltak azokká a résekké, amikké később váltak. Hosszú, fekete köpenyt viselt, arca olyan sápadt volt, mint a vállain csillogó hó.
Az asztal mögött ülő Dumbledore nem mutatta meglepettség jelét. Úgy tűnt, ez a látogatás meg volt beszélve.
– Jó estét, Tom – mondta könnyedén Dumbledore. – Foglalj helyet.
– Köszönöm – mondta Voldemort, és leült a felkínált helyre – ugyanarra a székre, amit Harry a jelenben üresen hagyott. – Hallottam, hogy igazgató lett Önből – mondta, kissé magasabb és hűvösebb hangon, mint korábban. – Remek választás.
– Örülök, hogy egyet értesz – mondta mosolyogva Dumbledore. – Felajánlhatok egy italt?
– Jól esne, köszönöm – mondta Voldemort. – Hosszú utat tettem meg.
Dumbledore felállt, ahhoz a szekrényhez ment, ahol most a merengőt tartotta, de ami régen üvegekkel volt tele. Voldemortnak nyújtott egy pohár bort, majd magának is töltött, és visszaült a székére az asztal mögött. – Nos, Tom... minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést?
Voldemort nem válaszolt azonnal, csak kortyolt egyet a borból.
– Már nem Tomnak hívnak – mondta. – Mostanában úgy ismernek, mint...
– Tudom, milyen néven ismernek – mondta kellemesen mosolyogva Dumbledore. – Nekem azonban, attól tartok, te mindig is Tom Denem maradsz. Ez az egyik idegesítő dolog az idős tanárokban. Attól tartok, soha nem felejtik el diákjaik fiatalkori kezdését.
Felemelte poharát, mintha tósztot mondana Voldemort, akinek az arca továbbra is kifejezéstelen maradt. Azonban Harry megérezte, ahogy a szobában megváltozott a légköz: azzal, hogy Dumbledore visszautasította, hogy Voldemort választott nevét használja, egyben visszautasította azt is, hogy Voldemort diktálhassa a találkozó menetét, és Harry érezte, hogy Voldemort is így értelmezte a dolgot.
– Meg vagyok lepve, hogy ilyen sokáig itt maradt – mondta Voldemort egy rövid szünet után. – Mindig is kíváncsi voltam, hogy egy Önhöz hasonló varázsló miért nem akarta soha elhagyni az iskolát.
– Nos – kezdte még mindig mosolyogva Dumbledore, – egy hozzám hasonló varázsló számára semmi más nem lehet fontosabb, minthogy az ősi képességeket továbbadja, hogy fiatal elméket élesítsen. Ha jól emlékszem, egyszer régen te is láttad a tanítás művészetét.
– Még mindig látom – mondta Voldemort – Csupán azon töprengtem, hogy ön – akitől olyan gyakran kér tanácsot a minisztérium, és már kétszer is fel lett ajánlva a mágiaügyi miniszteri állás...
– Háromszor, ha a legutóbbit is beleszámoljuk – mondta Dumbledore. – De a minisztériumi karrier soha nem vonzott. Még egy dolog, ami közös bennünk, azt hiszem.
Voldemort mosolytalanul lehajtotta fejét, és még egyet kortyolt a borból. Dumbledore nem törte meg a csendet, ami köztük húzódott, csak várt, hogy Voldemort beszéljen először.
– Visszatértem – mondta egy idő múlva – talán kicsit később, mint ahogy azt Dippet professzor várta... de kétségkívül visszatértem, hogy ismét kérjem, amihez egyszer már azt mondta, túl fiatal vagyok, hogy megkapjam. Azért jöttem önhöz, hogy engedélyét kérjem, hogy visszatérjek a kastélyba tanítani. Úgy gondolom, tisztában van vele, hogy sokmindent láttam és tettem, mióta elhagytam ezt a helyet. Olyan dolgokat mondhatok és mutathatok meg a diákoknak, amiket egyetlen más varázslótól sem tudhatnak meg.
Dumbledore egy ideig figyelte Voldemortot a saját pohara felett, mielőtt megszólalt.
– Igen, tényleg tudom, hogy sokmindent láttál és tettél, mióta itthagytál minket – mondta csendesen. – Cselekedeteid pletykái elérték öreg iskoládat, Tom. Sajnállak, még ha csak felét is hiszem el.
Voldemort kifejezése továbbra is közömbös maradt, miközben beszélt. – A nagyság irigységet szül, az irigység haragot, a harag hazugságot. Önnek ezt tudnia kellene, Dumbledore.
– Te „nagyságnak” nevezed, amit csinálsz, ugye? – kérdezte Dumbledore.
– Természetesen – válaszolta Voldemort, szemei vörösen izzottak. – Kísérleteztem; kijjebb toltam a mágia határait, mint amennyire valaha is tolták...
– A mágia bizonyos ágait, – javította ki csendesen Dumbledore. – Bizonyosakat. Másokat... már bocsáss meg nekem... szomorúan elhanyagoltál.
Most először Voldemort elmosolyodott. Feszes mosoly volt, egy gonosz dolog, sokkal fenyegetőbb, mint a harag.
– A régi vita – mondta lágyan. – De semmit nem láttam a világon, ami alátámasztotta volna az ön híres kijelentését, miszerint a szeretet sokkal erősebb, mint az én mágiám, Dumbledore.
– Talán rossz helyen keresgéltél – vetette fel Dumbledore.
– Nos, akkor nincs is jobb hely, hogy elkezdjem új kutatásaimat, mint itt, a Roxfortban. – mondta Voldemort. – Engedi, hogy visszatérjek? Megengedi, hogy megosszam tudásomat az ön diákjaival? Magamat és tehetségemet az ön rendelkezésére bocsátom. Parancsoljon velem.
Dumbledore felvonta a szemöldökét. – És mi lesz azokból, akiknek te parancsolsz? Mi fog történni azokkal, akik magukat – legalábbis a pletykák szerint – Halálfalóknak nevezik magukat?
Harry látta, Voldemort nem számított rá, hogy Dumbledore ismeri ezt a nevet; látta, ahogy szemei újra felvillannak, és a résszerű orrlyukai kitágulnak.
– A barátaim – mondta egy pillanatnyi szünet után – nélkülem is ellesznek, biztos vagyok benne.
– Örülök, hogy hallom, hogy barátaidnak nevezed őket – mondta Dumbledore. – Azt hittem, hogy sokkal inkább a szolgáid.
– Tévedett – mondta Voldemort.
– Ezek szerint ha ma este lemennék a Szárnyas Vadkanba, akkor nem találnám ott egy csoportjukat – Nott, Rosier, Muldber, Dolohov -visszatértedre várva? Igazán odaadó barátok, hogy egy havas estén ilyen messze utaznak veled, csupán hogy sok sikert kívánjanak neked, amikor egy tanári állást próbálsz magadnak bebiztosítani.
Kétség sem férhetett hozzá, hogy Dumbledore pontos információi, hogy kikkel utazott, még kevésbé volt Voldemort ínyére, azonban szinte azonnal válaszolt.
– Ön mindent tud, Dumbledore.
– Ó, nem, csupán közeli barátságban állok a helyi csapossal – mondta könnyedén Dumbledore. – Most pedig, Tom...
Dumbledore letette az üres poharat, és kiegyenesedett a székében, ujjai hegyét egy jellemző mozdulattal egymáshoz érintette.
– Beszéljünk nyíltan. Miért jöttél ide ma este a csatlósaiddal, hogy egy olyan állást kérj, amiről mindketten tudjuk, hogy nem akarod?
Voldemort meglepettnek tűnt. – Egy állást, amit nem akarok? Ellenkezőleg, Dumbledore, nagyon is szeretném.
– Ó, vissza akarsz jönni a Roxfortba, de semmivel sem akarsz többet tanítani, mint amennyit tizennyolc évesen akartál. Mit keresel, Tom? Ezegyszer miért nem próbálsz inkább nyílt lapokkal játszani?
Voldemort gúnyosan mosolygott. – Ha nem akarja nekem adni a munkát...
– Persze, hogy nem akarom – mondta Dumbledore. – És egy pillanatig sem gondolom, hogy azt vártad, megkapod. Ettől függetlenül idejöttél, megkértél, kellett, hogy legyen rá valamilyen okod.
Voldemort felállt. Sokkal kevésbé nézett ki Tom Denemnek, mint korábban bármikor. Arca dühös volt. – Ez az utolsó szava?
– Ez – mondta szintén felállva Dumbledore.
– Akkor nincs mit mondanunk egymásnak.
– Nem, nincs – mondta Dumbledore. Szomorúság öntötte el az arcát. – Az az idő már rég elmúlt, amikor egy égő gardróbbal rád tudtam ijeszteni, és rákényszeríthettelek, hogy vezekelj a bűneidért. Bárcsak megtehetném, Tom... bárcsak megtehetném...
Egy másodpercig Harry majdnem elkiáltotta magát figyelmeztetőleg: Biztos volt benne, hogy Voldemort keze a zsebe és pálcája felé rándul; de a pillanat elmúlt, Voldemort elfordult, az ajtó becsukódott, és elment.
Harry érezte Dumbledore kezét a karján, és pillanatokkal később ismét együtt álltak, majdnem ugyanazon a helyen, de most nem volt hó az ablakpárkányon, és Dumbledore karja ismét feketének és halottnak látszott.
– Miért? – kérdezte egyből Harry, miközben fenézett Dumbledore arcára. – Miért jött vissza? Rájött már?
– Vannak ötleteim – válaszolta Dumbledore, – de semmi több.
– Milyen ötletek, uram?
– Majd elmondom, Harry, amikor megszerezted azt az emléket Slughorn professzortól – válaszolta. – Ha megszerezted a mozaiknak ezt az utolsó darabkáját, reményeim szerint minden kitisztul... mindkettőnk számára.
Harryt még mindig égette a kíváncsiság, és bár Dumbledore az ajtóhoz ment, és kinyitotta neki, nem mozdult azonnal.
– Megint a sötét varázslatok kivédését akarta, uram? Nem mondta...
– Ó, egyértelműen a sötét varázslatok kivédését akarta – mondta Dumbledore. – Rövid találkozásunk következményei ezt bizonyítják. Tudod, Voldemort nagyúr kérésének elutasítása óta egyetlen sötét varázslatok kivédése tanárt sem tudtunk egy évnél hosszabb ideig megtartani.

Huszonegyedik fejezet
A megismerhetetlen szoba

Harry teljesen lefárasztotta az agyát a következő héten, hogy hogyan tudná rávenni Slughornt, hogy adja oda neki a valódi emléket, de semmilyen ötlet nem jutott eszébe, úgyhogy visszatért ahhoz, amit egyre gyakrabban tett mostanában, ha nem volt ötlete: a bájitalkönyvét olvasta, remélve, hogy a Herceg a margóra írt valami használhatót, mint ahogy már annyiszor korábban.
– Semmit nem fogsz ott találni – mondta keményen Hermione, egy vasárnap este.
– Ne kezdd, Hermione – mondta Harry. – Ha nincs a Herceg, Ron most nem ülne itt.
– Itt ülne, ha figyeltél volna Pitonra még első évben – mondta elutasítóan Hermione.
Harry nem törődött vele. Épp akkor talált egy varázsigét, „sectumsempra” a margóra firkálva az „Ellenségeknek” szó felett, és már alig várta, hogy kipróbálhassa, de úgy érezte, nem Hermione előtt kellene. Ehelyett titokban lehajtotta a lap sarkát. Egymás mellett ültek a klubhelyiségben; az egyetlen még ébren lévő emberek a hatodéves társaik voltak. Korábban mindannyian izgatottak voltak, amikor vacsoráról visszaérve egy új üzenetet találtak a hirdetőtáblán, a Hoppanálási vizsga időpontjával. Azok, akik a vizsga időpontjára, április 21-ére már betöltik a tizenhetedik évüket, feliratkozhattak egy további gyakorló gyűlésre, amit (szigorúan felügyelve) Roxmortsban tartanak.
Ron bepánikolt, amikor elolvasta az üzenetet; még mindig nem sikerült megtanulnia Hoppanálni, és attól félt, nem fog készen állni a vizsgára. Hermione, akinek kétszer már sikerült hoppanálnia, egy kicsit magabiztosabb volt, de Harry, akinek még jó négy hónapja volt a születésnapjáig, nem tehette le a vizsgát, akár készen állt, akár nem.
– Te legalább tudsz már Hoppanálni! – mondta feszülten Ron. – Neked nem lesz vele gondod Júliusban!
– Csak egyszer sikerült megcsinálnom – emlékeztette Harry; az utolsó órán végre sikerült eltűnnie és újra feltűnnie a karikán belül.
Miután egy csomó időt elpazarolt arra, hogy a hoppanálás miatt siránkozzon, Ron egy hihetetlenül nehéz esszét igyekezett megírni Pitonnak, amit Harry és Hermione már befejeztek. Harry úgy érezte, hogy alacsony értékelést fog kapni a dolgozatása, mert nem értett egyet Pitonnal, hogy mi a leghatékonyabb védekezés a dementorok ellen, de nem érdekelte: Slughorn emléke volt most a legfontosabb dolog számára.
– Én mondom, a hülye Herceg nem fog tudni ebben segíteni neked, Harry! – mondta egyre hangosabban Hermione. – Csak egyféleképpen tudsz rávenni valakit, hogy azt tegye, amit akarsz, és az az Imperius átok, ami törvényellenes...
– Igen, tudom, köszi. – mondta Harry, de nem nézett fel a könyvből. – Ezért keresek valami mást. Dumbledore azt mondta, hogy a veritaserum nem segít, de talán van valami más, egy bájital vagy varázsige...
– Rossz irányból közelítesz felé – mondta Hermione. – Dumbledore szerint csak te szerezheted meg az emléket. Ez biztosan azt jelenti, hogy te olyan módon tudod meggyőzni Slughornt, ahogy mások nem. Ez nem csupán annyi, hogy megitatsz vele egy bájitalt, azt bárki meg tudná csinálni...
– Hogy betűzöd az „ellenséges”-t? – kérdezte Ron, miközben erősen rázta a tollát, és a pergamenjét bámulta. – Nem lehet E-N-T...
– Nem, nem úgy – mondta Hermione, miközben maga felé húzta Ron esszéjét. – És a „jövendölés” sem J-A-R-al kezdődik. Milyen tollat használsz?
– Fred és George írásellenőrzőjét, de azt hiszem, hogy a bűbáj kezd lejönni róla.
– Igen, biztosan – mondta Hermione, miközben az esszé címére mutatott, – mert az volt a kérdés, hogy hogyan bánhatunk el a dementorokkal, nem pedig a „Döf-manókkal”, és arra sem emlékszem, hogy „Roonil Wazlib”-ra változtattad volna a nevedet.
– Ó, ne! – kiáltotta Ron, miközben rémülten nézte a pergamenjét. – Ne mondd, hogy az egészet újra kell írnom!
– Semmi gond, ki tudjuk javítani – mondta Hermione, miközben magához húzta az esszét, és elővette a pálcáját.
– Imádlak, Hermione – mondta Ron, miközben visszasüllyedt a székébe, és fáradtan a szemeit dörzsölte. Hermione enyhén elpirult, de csak ennyit mondott – Ne hagyd, hogy Lavender meghallja ezt.
– Nem fogom – motyogta maga elé Ron. – Vagy talán mégis, akkor otthagyna.
– Miért nem hagyod te ott, ha be akarod vele fejezni? – kérdezte Harry.
– Ugye még soha nem dobtál senkit sem? – kérdezte Ron. – Te és Cho csak...
– Valahogy széthulltunk, ja. – mondta Harry.
– Bárcsak ez történne velem és Lavenderrel is – mondta sötéten Ron, miközben Hermionét nézte, aki csendesen megérintett minden elírt szót a pálcája végével, amik kijavították magukat a lapon. – De minél többet utalok rá, hogy be akarom fejezni, ő annál szorosabban tart. Ez olyan, mintha az óriás tintahallal járnék.
– Tessék – mondta Hermione, húsz perccel később, visszaadva Ron esszéjét.
– Ezer háló – mondta Ron. – Kölcsön kérhetném a tolladat a konklúzióhoz? – Harry, aki mostanáig semmi hasznosat nem talált a Félvér Herceg jegyzetei közt, körbenézett; már csak ők hárman maradtak a klubhelyiségben, miután Seamus is felment a hálóba, Pitont és az esszét átkozva. Az egyetlen zajforrás a tűz ropogása és Hermione tollának sercegése volt, amivel Ron az utolsó bekezdését írta a dementorokról. Harry éppen csak becsukta a Félvér Herceg könyvét, ásítva, amikor...
Durr!
Hermione elsikkantotta magát; Ron ráborította a tintát az épp befejezett esszéjére, Harry pedig megszólalt – Sipor!
A házimanó mélyen meghajolt, és saját bütykös lábának címezve megszólalt – Mester mondta, rendszeres jelentést akar arról, mit csinál a Malfoy fiú, ezért Sipor jött, hogy...
Durr!
Dobby jelent meg Sipor mellett, teáskanna-díszítő sapkája ferdén állt. – Dobby is segített, Harry Potter! – cincogta, miközben sértődött pillantást vetett Siporra. – És Sipornak meg kellett volna mondania Dobbynak, mikor megy Harry Potterhez, hogy együtt tehessék meg a jelentésüket.
– Mi ez? – kérdezte Hermione, még mindig ijedten a két manó hirtelen megjelenésétől. – Mi folyik itt, Harry? – Harry tétovázott, mielőtt válaszolt volna, mert nem mondta el Hermionénak, hogy Siport és Dobbyt Malfoy követésével bízta meg; a házimanók kényes téma volt nála.
– Hát... Malfoyt követték a kérésemre – mondta.
– Éjjel és nappal – károgta Sipor.
– Dobby nem aludt egy hétig, Harry Potter! – mondta büszkén Dobby, miközben egy helyben ingott. Hermione dühösen nézett.
– Nem aludtál, Dobby? De Harry, ugye nem mondtad neki, hogy ne...
– Nem, persze, hogy nem – mondta gyorsan Harry. – Dobby, aludhatsz, rendben? De talált valamit is bármelyikőtök? – sietett a kérdéssel, mielőtt Hermione közbeszólhatott volna.
– Malfoy mester olyan nemességgel mozog, ami illik arany véréhez – károgta azonnal Siport. – Vonásai emlékeztetnek úrnőmére, és viselkedése pedig...
– Draco Malfoy gonosz fiú! – cincogta mérgesen Dobby. – Egy gonosz fiú, aki – aki – Dobby megborzongott a sapkája bojtjától a zoknija végéig, és a tűzhöz futott, mintha bele akarna ugrani. Harry, akit ez nem ért teljesen váratlanul, elkapta, és visszatartotta. Néhány másodpercig Dobby még erőlködött, aztán elernyedt.
– Köszönöm, Harry Potter – zihálta. – Dobby még mindig nehéznek találja, hogy rosszat mondjon régi mestereiről. – Harry eleresztette; Dobby megigazította teáskanna-díszítőjét, és Siporhoz fordult – De Sipornak tudnia kellene, hogy Draco Malfoy nem jó mester egy házimanónak.
– Igen, nem akarunk arról hallani, hogy mennyire szereted Malfoyt. – mondta Harry Sipornak. – Ugorjunk oda, hogy merre mászkál.
Sipor ismét meghajolt, dühösen, és azt mondta – Malfoy mester a nagyteremben eszik, a hálóteremben alszik, a pincében, az óráira különböző...
– Dobby, mondd meg te – mondta Harry, félbevágva Siport. – Megy olyan helyre, ahova nem kellene?
– Harry Potter, uram – cincogta Dobby, hatalmas szemei csillogtak a tűz fényénél – a Malfoy fiú semmilyen szabályt nem szeg meg, amennyire Dobby látta, de igyekszik kerülni, hogy meglássák. Rendszeres látogatásokat tesz a hetedik emeleten, különböző egyéb diákokkal, akik őrt állnak, amíg ő bemegy a...
– A szükség szobájába! – mondta Harry, miközben a homlokára csapott a Haladó Bájitalkészítéssel. Hermione és Ron rá bámultak. – Hát oda lopakodik! Ott csinálja... bármit is csinál! És fogadok, hogy emiatt tűnik el állandóan a térképről – most, hogy belegondolok, még soha nem láttam rajta a szükség szobáját!
– Talán a tekergők nem tudták, hogy létezik a szoba – mondta Ron.
– Szerintem ez a szobán lévő mágia része – mondta Hermione. – Ha arra van szükséged, hogy megtalálhatatlan legyen, az lesz.
– Dobby, sikerült bejutnod, és megtudnod, mit csinál ott Malfoy? – kérdezte mohón Harry.
– Nem, Harry Potter, az lehetetlen. – mondta Dobby.
– Nem, nem az – mondta azonnal Harry. – Malfoy is bejutott hozzánk múlt évben, úgyhogy én is be tudok jutni, és kémkedhetek utána, nem probléma.
– De nem hiszem, hogy te be fogsz, Harry. – mondta lassan Hermione. – Malfoy már pontosan tudta, hogyan használtuk a szobát, mert az a hülye Marietta elkotyogta. Neki arra volt szüksége, hogy a szoba a D.S. főhadiszállása legyen, úgyhogy az lett. De te nem tudod, mivé válik a szoba, mikor Malfoy bemegy, ezért nem tudod, mivé kell, hogy kérd, hogy alakuljon.
– Biztos meg lehet valahogy kerülni – mondta elutasítóan Harry. – Remekül csináltad, Dobby.
– Sipor is ügyes volt – mondta kedvesen Hermione, de ahelyett, hogy hálás lett volna, Sipor elfordította hatalmas, bevérzett szemeit, és a plafonnak morogta – A sárvérű Siporhoz beszél, Sipor úgy tesz, mintha nem hallaná...
– Tűnj innen – csattant fel Harry, mire Sipor egy utoljára, mélyen meghajolt, majd dehoppanált. – Te is jobb, ha mész, és alszol egyet, Dobby.
– Köszönöm, Harry Potter, uram! – cincogta boldogan Dobby, és ő is eltűnt.
– Ugye milyen jó? – mondta lelkesen Harry, miközben Ronhoz és Hermionéhoz fordult, amint házimanó-mentes lett a szoba. – Végre tudjuk, hova megy Malfoy! Most már sarokba tudjuk szorítani!
– Igen, remek – mondta komoran Ron, aki a pergamenjéről próbálta felitatni a ráömlött tintát, ami alatt egy majdnem teljesen elkészült esszé rejtőzött. Hermione magához húzta, és a pálcájával elkezdte felszívni a tintát.
– De mi ez, hogy mindig mással megy fel oda? – kérdezte Hermione. – Vajon hány ember van benne? Csak nem bízik olyan sokukban, hogy elmondja nekik, mit is csinál...
– Igen, ez különös – mondta elgondolkodva Harry. – Hallottam, amikor Craknek mondta, hogy semmi köze ahhoz, hogy mit csinál... szóval miért mondja el ezeknek a... ezeknek a... – Harry elhalkult; a tüzet bámulta. – Istenem, de hülye vagyok – mondta csendesen. – Hát nem egyértelmű? Egy egész üstnyi volt belőle a pincében... Azon az órán bármikor elvehetett belőle egy keveset...
– Mit vehetett el? – kérdezte Ron.
– Százfűlé főzetet. Ellopott valamennyi Százfűlé főzetet abból, amit Slughorn mutatott nekünk az első Bájital órán... Nem több különböző ember áll őrt Malfoynak... ezek csak Crak és Monstro, mint mindig... Igen, minden stimmel! – mondta Harry. Felpattant, és járkálni kezdett a tűz előtt. – Elég ostobák ahhoz, hogy azt tegyék, amit Malfoy mond nekik, még ha nem is mondja el nekik, mire készül. De nem akarja, hogy lássák őket a szükség szobája előtt ólálkodni, ezért százfűlé főzetet itatott velük, hogy másoknak nézzenek ki... Az a két lány, akiket vele láttam, amikor kihagyta a Kviddicset – Crak és Monstro!
– Ezzel azt akarod mondani – kérdezte csendesen Hermione, – hogy az a kislány, akinek a mérlegét megjavítottam...?
– Igen, persze! – mondta hangosan Harry, miközben őt nézte. – Persze! Malfoy biztosan a szobában volt akkor, és a kislány... miket is beszélek? Valamelyikük elejtette a mérleget, hogy figyelmeztesse Malfoyt, hogy ne jöjjön ki, mert mások is voltak ott! És az a másik lány is, aki az ebihalat ejtette el! Állandóan mellettük mentünk el, és nem jöttünk rá!
– Rávette Craket és Monstrót, hogy lányokká változzanak? – hahotázott Ron. – A fenébe... nem csoda, hogy nem tűnnek mostanában túl vidámnak. Meg vagyok lepve, hogy nem küldik el a fenébe.
– Hát, nem is fogják, ha megmutatta nekik a Sötét Jelét – mondta Harry.
– Hmmm... a Sötét Jelét, amiről még nem tudjuk, hogy létezik-e – mondta szkeptikusan Hermione, miközben összecsavarta Ron megszárított esszéjét, mielőtt további baleset történhetne vele, és átadta neki.
– Majd meglátjuk – mondta bizakodóan Harry.
– Igen, meg. – mondta Hermione, közben felállt, és nyújtózkodott egyet. – De Harry, mielőtt túl izgatott lennél, még mindig nem hiszem, hogy be tudnál jutni a szükség szobájába anélkül, hogy először tudnád, mi van benn. És nem hiszem, hogy meg kellene feledkezned – felemelte a táskáját a vállára, és komoly pillantást vetett rá – hogy arra kellene koncentrálnod, hogy megszerezd Slughorntól az emléket. Jó éjt.
Harry nézte, ahogy elmegy, és kicsit elégedetlenül érezte magát. Amint becsukódott mögötte a lányok hálóhelyiségéhez vezető ajtó, Ronhoz fordult. – Mit gondolsz?
– Azt, hogy bárcsak úgy tudnék Hoppanálni, mit egy házimanó – mondta Ron, miközben arra a helyre bámult, ahol Dobby eltűnt. – A zsebemben lenne az a Hoppanálási vizsga.
Harry nem aludt jól aznap este. Úgy érezte, órákon keresztül hever ott ébren, azon töprengve, hogyan használhatja Malfoy a szükség szobáját, és vajon ő, Harry, mit látna amikor bemegy oda másnap, mert bármit is mondott Hermione, Harry biztos volt benne, hogy ha Malfoy képes volt látni a DS főhadiszállását, akkor ő is látni tudja Malfoyét. De vajon mi lehet az? Egy találkozóhely? Egy rejtekhely? A üres szoba? Egy műhely? Harry agya lázasan dolgozott, és az álmait, mikor végre elaludt, Malfoy képe zavarta meg, aki átváltozott Slughorná, aki átváltozott Pitonná...
Másnap Harry egész reggeli alatt igen izgatott volt; volt egy szabad órája a sötét varázslatok kivédése órája előtt, és eltökélte, hogy ezt az időt azzal fogja tölteni, hogy megpróbál bejutni a szükség szobájába. Hermione feltűnően nem foglalkozott az elsuttogott terveivel arról, hogy hogyan fog betörni a szobába, ami eléggé idegesítette Harryt, mert úgy gondolta, a lány sokat tudna neki segíteni, ha akarna.
– Nézd – mondta csendesen, miközben előre hajolt, és rátette a kezét a Reggeli Prófétára, amit a lány épp akkor vett el egy postabagolytól, megakadályozandó, hogy kinyissa és eltűnjön mögötte. – Nem felejtettem el Slughornt, de ötletem sincs, hogyan tudnám megszerezni tőle azt az emléket, és amíg nincs semmi ötletem, miért ne találhatnám ki, mit csinál Malfoy?
– Már elmondtam neked, hogy meg kell környékezned Slughornt – mondta Hermione. – Nem átverni kell, vagy megbűvölni, különben Dumbledore egy pillanat alatt megcsinálná. Ahelyett, hogy a szükség szobája előtt szerencsétlenkedsz – kirántotta Harry keze alól a Prófétát, és kihajtogatta az első oldalt – inkább Slughornt kellene megkeresned, és elkezdened hatni a jobbik énjére.
– Valami ismerős...? – kérdezte Ron, amint Hermione a címszalagot nézte át.
– Igen! – mondta Hermione. Harrynek és Ronnak is megakadt a torkán a falat. – De semmi gond, nem halott. Mundungus az, letartóztatták és az Azkabanba küldték. Valami egy Inferius megszemélyesítéséről egy feltételezett rablás során, és egy Octavius Pepper nevű ember eltűnt. Ó, milyen szörnyű, egy kilenc éves fiút letartóztattak, mert megpróbálta meggyilkolni a nagyszüleit, úgy gondolják, hogy az Imperius átok alatt állt.
Csendben fejezték be a reggelijüket. Hermione azonnal elment ősi rúna órájára; Ron a klubhelységbe ment, ahol még be kellett fejeznie Piton dementoros esszéjét, Harry pedig a hetedik emeleti folyosóra, Badar Barnabás képével szembe, az üres falhoz.
Felhúzta a láthatatlanná tévő köpenyét, amint talált egy üres folyosót, de felesleges volt az óvatossága. Mikor elérte célját, a folyosó üresnek tűnt. Harry nem volt biztos benne, hogy esélyei vajon jobbak lettek vagy rosszabbak, azzal, hogy Malfoy nem volt benn, de legalább az első próbálkozását nem fogja megnehezíteni Crak vagy Monstro jelenléte, amint tizenegy éves kislányoknak álcázzák magukat.
Becsukta a szemét, ahogy közeledett a helyhez, ahol a szükség szobájának ajtaja volt elrejtve. Tudta, mit kell tennie; előző évben elég rutint szerzett belőle. Minden erejével koncentrálva arra gondolt, – Látnom kell, mint csinál itt benn Malfoy... Látnom kell, mint csinál itt benn Malfoy... Látnom kell, mint csinál itt benn Malfoy...
Háromszor elment az ajtó előtt; ezután, miközben hevesen vert a szíve, kinyitotta a szemét, és odanézett – de csak a szokásos üres falat látta. Előre lépett, és kísérletképpen meglökte. A kő továbbra is szilárd és merev maradt.
– Rendben – mondta hangosan Harry. – Rendben... Rossz dologra gondoltam... – Egy pillanatig töprengett, majd újra nekiindult, csukott szemmel, olyan erősen koncentrálva, ahogy csak tudott. – Látnom kell a helyet, ahova Malfoy titokban jár... Látnom kell a helyet, ahova Malfoy titokban jár... Látnom kell a helyet, ahova Malfoy titokban jár... – Miután háromszor elment a fal előtt, várakozóan kinyitotta a szemét.
Nem volt ajtó.
– Ugyan már – mondta ingerülten a falnak. – Ez egy elég egyértelmű utasítás volt. Rendben. – Pár percig erősen gondolkodott, mielőtt újra nekiindult volna. – Legyél az a hely, ami Draco Malfoynak is leszel...
Nem nyitotta ki azonnal a szemét, amikor befejezte a járkálást; erősen hallgatózott, mintha hallaná, ahogy az ajtó előpukkan. Azonban semmit nem hallott, leszámítva a távoli madárcsicsergést, ami kívülről szűrődött be. Kinyitotta a szemeit.
Még mindig nem volt ajtó.
Harry elkáromkodta magát. Valaki sikoltott. Körbe nézett, és látta, ahogy egy csapat elsőéves szalad vissza a sarkon, láthatólag abban a hitben, hogy épp most találkoztak egy különösen trágár kísértettel.
Harry minden verzióját kipróbálta a „Látnom kell, mint csinál Draco Malfoy itt benn”-nek, ami csak eszébe jutott egy óra alatt, végül azonban kénytelen volt belátni, hogy Hermionénak igaza volt: a szoba egyszerűen nem akart neki kinyílni. Csalódottan és bosszúsan elindult a sötét varázslatok kivédése órájára, miközben lehúzta magáról a láthatatlanná tévő köpenyét, és menet közben a táskájába gyömöszölte.
– Ismét késett, Potter – mondta hidegen Piton, mikor Harry besietett a gyertyával megvilágított osztályterembe. – Tíz pont a Griffendéltől. – Harry dühösen nézett Pitonra, miközben leült a Ron melletti székre. Az osztály fele még mindig állt, könyveiket pakolták ki és rendezgették a dolgaikat; nem késhetett sokkal többet, mint a többiek.
– Mielőtt elkezdjük, látni akarom a dementor esszéiket – mondta Piton, miközben hanyagul meglegyintette a pálcáját, mire huszonöt tekercs pergamen emelkedett a levegőbe és landolt egy csinos kis kupacba az asztalán. – És a maguk érdekében remélem, hogy ezek jobbak lettek, mint azok a vacakok, amiket az Imperius átoknak való ellenállásról kellett, hogy elviseljek. Most pedig, ha mindannyian kinyitják a könyvüket a – mi az, Mr. Finnigan?
– Uram – kezdte Seamus, – azon töprengtem, hogyan lehet megkülönböztetni az Inferiust egy szellemtől? Mert volt valami az újságban egy Inferiusról...
– Nem, nem volt – mondta unott hangon Piton.
– De uram, hallottam, amint emberek beszélnek...
– Ha elolvasta volna a kérdéses cikket, Mr. Finnigan, akkor tudná, hogy az úgynevezett Inferius nem volt más, csak egy büdös, Mundungus Fletcher nevű tolvaj.
– Azt hittem, Piton és Mundungus ugyanazon az oldalon állnak – motyogta Harry Ronnak és Hermionénak. – Nem kellene hogy dühös legyen, amiért Mundungust letar...
– Potternek azonban, úgy tűnik, sok mondanivalója van a témával kapcsolatban – mondta Piton, a terem végébe mutatva, fekete szemeit Harryn tartva. – Kérdezzük meg Pottert, hogyan lehet megkülönböztetni egy Inferiust egy szellemtől.
Az egész terem hátranézett Harryra, aki megpróbálta gyorsan visszaidézni, amit Dumbledore mondott neki azon az estén, amikor meglátogatták Slughornt. – Ő... nos... a szellemek átlátszóak... – kezdte.
– Ó, nagyon jó – szakította félbe Piton, lebiggyesztett ajkakkal. – Igen, jól látszik, hogy közel hat évnyi mágikus oktatás nem veszett kárba, Potter. „A szellemek átlátszóak.”
Pansy Parkinson hangosan kuncogott. Többen is vigyorogtak. Harry mély lélegzetet vett, és nyugodtan folytatta, bár belül fortyogott, – igen, a szellemek átlátszóak, de az Inferi halott test, nem? Úgyhogy azok szilárdak...
– Egy öt éves is el tudott volna nekünk mondani ennyit – mondta lefitymálóan Piton. – Az Inferius egy holttest, amit egy sötét varázslónak a varázslata mozgat. Nem élő, csupán bábként használják a varázsló akaratának megfelelően. Egy szellem, ahogyan azt merem remélni, mostanra már tudják, egy elhunyt lélek lenyomata, és természetesen, ahogy Potter igen bölcsen elmondta nekünk, átlátszóak.
– Hát, amit Harry mondott, az hasznosabb, amikor meg akarjuk őket különböztetni! – mondta Ron. – Amikor szembekerülünk egyel egy sötét sikátorban, valószínűleg azt nézzük majd meg, hogy szilárd-e, és nem kezdjük el kérdezgetni, hogy „Elnézést, ön egy elhunyt lélek lenyomata?” – A halk nevetés egyből elfojtotta Pitonnak az osztály felé vetett pillantása.
– Újabb tíz pont a Griffendéltől – mondta Piton. – Semmi okosabbat nem vártam magától, Ronald Weasley, a fiútól, aki annyira szilárd, hogy nem tud fél centit hoppanálni egy szobában.
– Ne! – suttogta Hermione, megragadva Harry karját, aki épp dühösen nyitotta volna ki a száját. – Nincs értelme, csak újabb büntetés lenne belőle, hagyd rá!
– Most pedig nyissák ki a könyvüket a 213. oldalon – mondta Piton, kis mosollyal, – és olvassák el az első két bekezdést a Cruciatus átokról.
Ron nagyon rosszkedvű volt egész óra alatt. Amikor a csengő megszólalt az óra végén, Lavender csatlakozott Ronhoz és Harryhez (Hermione titokzatosan eltűnt szem elől, miközben Lavender közeledett), és hevesen szidta Pitont, amiért kigúnyolta Ron hoppanálását, ez azonban látszólag csak méginkább irritálta Ront, aki végül úgy rázta le a lányt, hogy tett egy kitérőt a fiúk mosdójába Harryvel.
– Viszont Pitonnak igaza van, nem? – kérdezte Ron, miután egy-két percig bámulta magát egy törött tükörben. – Nem tudom, megéri-e letenni azt a vizsgát. Egyszerűen nem tudom megtanulni a Hoppanálást.
– Attól még elmehetsz a külön gyakorlásra Roxmortsba, és meglátod, hogy mi lesz. – mondta megértően Harry. – Biztosan sokkal érdekesebb lesz, minthogy egy hülye karikába próbálj bejutni. És ha mégsem – tudod – olyan jó, mint ahogy szeretnéd, el is halaszthatod a vizsgát, és megcsinálhatod velem a nyáron. – Myrtle, ez a fiúk mosdója!
Egy lány szelleme emelkedett fel a vécéből, az egyik mögöttük lévő fülkéből, és most a levegőben lebegett, és nézte őket a vastag, kerek, fehér szemüvege mögül. – Ó – mondta rosszkedvűen. – Csak ti vagyok.
– Kit vártál? – kérdezte Ron, miközben a tükörben nézte őket.
– Senkit – mondta Myrtle, miközben egykedvűen piszkált egy pattanást az állán. – Azt mondta, hogy majd visszajön meglátogatni, bár ti is azt mondtátok, hogy beugrotok meglátogatni – mondta szemrehányóan Harrynek – és hónapok óta nem is láttalak titeket. Megtanultam, hogy ne várjak túl sokat a fiúktól.
– Azt hittem, hogy abban a lányvécében laksz – mondta Harry, aki néhány éve nagyon ügyelt rá, hogy messziről elkerülje azt a helyet.
– Igen – mondta kis vállrándítással, – de ez nem jelenti azt, hogy nem mehetek más helyekre. Egyszer fürdés közben is meglátogattalak, emlékszel?
– Élénken – mondta Harry.
– Pedig azt hittem, kedvelt engem. – mondta szomorúan. – Talán ha ti ketten elmentek, ő majd visszajön. Sok közös van bennünk, biztos vagyok benne, hogy ő is érezte.
És reménykedve az ajtóra nézett. – Amikor azt mondod, hogy sok közös van bennetek, – mondta meglepetten Ron, – úgy érted, hogy ő is egy szagelzáróban lakik?
– Nem – mondta határozottan Myrtle. Hangja hangosan visszhangzott a fürdőben. – Úgy értem, hogy ő is érzékeny, az emberek őt is zsarolják, és magányosnak érzi magát, nincs senki, akivel beszélgethetne, és nem fél, hogy kimutassa az érzéseit és sírjon!
– Volt itt egy fiú, aki sírt? – kérdezte kíváncsian Harry. – Egy fiatal fiú?
– Ne is törődj vele! – mondta Myrtle, apró szemeit Ronon tartva, aki mostanra határozottan vigyorgott. – Megígértem neki, hogy senkinek sem mondom el, és ezt a titkot magammal viszem a...
– ...tuti, hogy nem a sírba – mondta horkantva Ron. – A csatornákba, esetleg. – Myrtle dühösen üvöltött, és visszaugrott a vécébe, amitől víz fröccsent a padlóra. Hisztis Myrtle, úgy tűnt, felvidította Ront. – Igazad van – mondta, miközben a vállára dobta a táskáját. – Lemegyek Roxmortsba azokra a gyakorló órákra, mielőtt eldöntöm, hogy leteszem-e a vizsgát.
És a következő hétvégén Ron csatlakozott Hermionéhoz és a többi hatodéveshez, akik a két hét múlva következő vizsgára már betöltik a tizenhetet. Harry irigykedve nézte őket, ahogy készülődtek a faluba; hiányolta a kirándulásokat, és ez egy kifejezetten szép tavaszi nap volt, hosszú idő óta az első tiszta éggel. Úgy döntött, kihasználja az időt arra, hogy egy újabb támadást hajtson végre a szükség szobája ellen.
– Jobban tennéd, – monda Hermione, mikor Harry közölte vele és Ronnal a tervét a bejáratni csarnokban, – ha egyből Slughorn irodájába mennél, és megpróbálnád megszerezni tőle azt az emléket.
– Próbálkozom! – mondta mogorván Harry, ami történetesen teljesen igaz volt. Azon a héten minden bájital óra után hátra maradt, remélve, hogy sikerül megkörnyékeznie Slughornt, de a bájitalok mestere mindig olyan gyorsan hagyta el a pincét, hogy Harrynek nem sikerült elkapnia. Kétszer az irodájához is elment, és bekopogott, de nem kapott választ, bár a második alkalommal hallani vélte egy öreg gramofon hamarjában elnyomott hangját.
– Nem akar velem beszélni, Hermione! Tudja, hogy négyszemközt akarok vele beszélni, de nem hajlandó megengedni, hogy megtörténjen!
– Hát, akkor csak folytatnod kell, nem?
Az emberek rövid sora, akik arra vártak, hogy eljussanak Frics mellett, aki szokásos letapogatását végezte az álságdetektorral, előrébb haladt pár lépéssel, és Harry nem választolt, hátha meghallaná őt a gondnok. Sok szerencsét kívánt Ronnak és Hermionénak, azután megfordult, és ismét felmászott a márvány lépcsőkön, eltökélten, hogy Hermione tanácsa ellenére egy vagy két órát a szükség szobája előtt töltsön.
Amint kikerült a bejárati csarnok és Frics látóteréből, Harry előhúzta a Tekergők Térképét és a láthatatlanná tévő köpenyét a táskájából. Miután elrejtette magát, hozzáért a térképhez, elmotyogta a jelszót – Esküszöm, hogy rosszban sántikálok – és óvatosan átböngészte.
Vasárnap reggel volt, így majdnem minden tanuló a saját klubhelységében üldögélt: a Griffendélesek és a Hollóhátasak egy-egy toronyban, a Mardekárosok a pincében, a Hugrabugosok pedig az alagsorban, a konyha mellett. Itt-ott voltak elkóborolt személyek a könyvtár körül vagy egy folyosón. Voltak néhányan a birtok területén, és egyedül, a hetedik emeleti folyosón, ott volt Gregory Monstro. Nem volt semmi nyoma a szükség szobájának, de Harry nem aggódott emiatt; ha Monstro előtte őrködött, akkor a szoba nyitva volt, akár tudott róla a térkép, akár nem. Így felrohant a lépcsőkön, csak akkor lassítva, mikor elérte a folyosó sarkát, ahol nagyon lassan kúszni kezdett afelé a kislány felé, aki azt a nehéz bronzmérleget szorongatta, amit Hermione kedvesen megjavított két héttel korábban. Várt, amíg közvetlenül mögé nem ért, azután oda hajolt hozzá, és suttogni kezdett – Helló... nagyon csinos vagy.
Monstro rémületében elordította magát magas hangján, eldobta a mérleget, és elrohant. Előbb tűnt el látótávolságból, minthogy a mérleg földet érésekor keletkezett zajok visszhangjai elhaltak volna a folyosón. Harry nevetve szemlélte az üres falat, ami mögött – ebben teljesen biztos volt – Draco Malfoy állt dermedten, annak tudatában, hogy valaki alkalmatlan személy van kinn, de nem mer kilépni. Ettől Harry erősnek érezte magát, ahogy megpróbált emlékezni, milyen kifejezéseket nem próbált még ki.
Azonban ez a reménykedő hangulat nem tartott túl sokáig. Fél óra múlva, miután még sok egyéb variációban is kifejezte óhaját a szobának, hogy megtudja, mit csinál Malfoy, a fal ugyanolyan ajtó mentes volt, mint korábban. Harry csalódott volt – Malfoy talán csak egy méterre volt tőle, és még mindig nem volt egy kis darab bizonyítéka sem, hogy mit is csinál ott. Teljesen elvesztve a türelmét, Harry nekifutásból belerúgott az falba.
– ÁÚ!
Úgy érezte, eltörhette a nagy lábujját; ahogy megfogta, miközben féllábon ugrált, a láthatatlanná tévő köpeny lecsúszott róla.
– Harry?
Egy lábon megpördült, és előre esett. Ott, legnagyobb meglepetésére, Tonksot látta, ahogy felé sétált, mintha rendszeresen járkálna a folyosókon.
– Mit csinálsz te itt? – kérdezte, miközben lábra állt; miért kell neki mindig a folyosón fekve rátalálnia?
– Dumbledore-hoz jöttem – mondta Tonks. Szörnyen nézett ki a lány: vékonyabb volt, mint szokott lenni, egérszürke hajjal.
– Nem itt van az irodája, – mondta Harry – hanem a kastély másik végében, a kőszörny mögött...
– Tudom – mondta Tonks. – Nincs itt. Úgy tűnik, elutazott.
– Tényleg? – kérdezte Harry, miközben óvatosan letette a padlóra fájó lábát. – Hé... gondolom, nem tudod, hova mehetett?
– Nem – mondta Tonks.
– Miért keresed?
– Semmi különös – mondta Tonks, miközben látszólag öntudatlanul babrálta a talárja ujját. – Azt gondoltam, talán tudja, mi folyik. Hallottam pletykákat... emberek sérülnek meg.
– Igen, tudom, mind benne van az újságban. – mondta Harry. – Az kisgyerek, aki megpróbálta megölni a...
– A Próféta gyakran késésben van – mondta Tonks, aki látszólag nem figyelt rá. – Mostanában nem kaptál levelet a Rend valamelyik tagjától?
– Már senki nem ír nekem a Rend tagjai közül – mondta Harry, – azóta nem, mióta Sirius... – látta, ahogy a lány szemei megtelnek könnyel.
– Sajnálom – motyogta félszegen. – Úgy értem... nekem is nagyon hiányzik.
– Tessék? – kérdezte kifejezéstelenül Tonks, mintha nem hallaná. – Nos, majd még találkozunk, Harry.
Hirtelen megfordult, és visszament a folyosón, otthagyva Harryt, aki csak nézett utána. Egy percnyi várakozás után visszavette a köpenyt, és folytatta a próbálkozást, hogy bejusson a szükség szobájába, de nem volt túl lelkes. Végül a gyomrában lévő üres érzéstől, és a tudattól, hogy Ron és Hermione hamarosan visszajönnek ebédelni, felhagyott a próbálkozásokkal, és otthagyta a folyosót Malfoynak, aki reményei szerint túl ijedt volt ahhoz, hogy még pár óráig elő ne merjen merészkedni.
Ront és Hermionét a nagyteremben találta meg, félig befejezve az ebédjüket.
– Megcsináltam... vagy valami olyasmi! – mondta lelkesen Ron, amit megpillantotta. – Madam Puddifoot teaháza elé kellett volna hoppanálnom, és kicsit túllőttem a célon, Scrivenshaft közelébe kerültem, de legalább elmozdultam!
– Ügyes. – mondta Harry. – És te milyen voltál, Hermione?
– Ó, természetesen tökéletes – mondta Ron, mielőtt Hermione válaszolhatott volna. – Tökéletes megfontolás, megjósolás, elszántság, vagy mi a pokol is az – utána elmentünk inni egyet a Három Seprűbe, hallanod kellett volna, hogyan áradozott róla Twycross – meg lennék lepve, ha hamarosan nem kérné meg a kezét...
– És mi van veled? – kérdezte Hermione, nem törődve Ronnal. – Egész idő alatt a szükség szobája előtt voltál?
– Aha – mondta Harry. – És találd ki, kivel futottam össze? Tonksszal!
– Tonks? – ismételte egyszerre meglepetten Ron és Hermione.
– Igen, azt mondta, hogy Dumbledore-hoz jött.
– Ha engem kérdezel – mondta Ron, miután Harry elmesélte nekik a beszélgetését, – kezd kicsit összeroppanni. Elvesztette a hidegvérét azután, ami a minisztériumban történt.
– Ez egy kicsit különös. – mondta Hermione, aki valamiért nagyon törődőnek tűnt. – Az iskolát kellene védenie, miért hagyja ott hirtelen az őrhelyét, hogy találkozzon Dumbledore-ral, amikor ő nincs is itt?
– Van egy tippem – mondta próbaképp Harry. Furcsán érezte, hogy ezt mondja; ez sokkal inkább Hermione szakterülete volt, mint az övé. – Nem gondolod, hogy talán... tudod... szerelmes volt Siriusba?
Hermione csak nézett. – Ez hogy jutott eszedbe?
– Nem tudom – mondta vállrándítva, – de majdnem sírt, amikor megemlítettem neki a nevét, és a patrónusa is egy nagy, négylábú valami. Azon töprengek, nem-e lett... tudod... Sirius.
– Ez is egy ötlet – mondta lassan Hermione. – De még mindig nem tudjuk, miért ront be a kastélyba, hogy találkozzon Dumbledore-ral, ha egyáltalán tényleg emiatt volt itt.
– És visszatértünk oda, amit én mondtam, nem? – mondta Ron, aki most krumplipürét lapátolt a szájába. – Egy kicsit megkattant. Elvesztette a fejét. Nők – mondta bölcsen Harrynek, – könnyen fel lehet őket bosszantani.
– És mégis – mondta Hermione, ahogy abbahagyta az álmodozást – kétlem, hogy találnál akár egy nőt is, aki fél órán keresztül duzzog, mert Madam Rosmerta nem nevetett a boszorkány, a gyógyító és a Mimbulus mimbletoniás viccén.
Ron dühösen nézett.

Huszonkettedik fejezet
A temetés után

Világos, kék foltok kezdtek megjelenni az égen a kastély tornyai felett, de a közeledő nyár ezen jelei nem tudták Harryt jobb kedvre deríteni. Meghiúsult minden terve, hogy rájöjjön, miben sántikál Malfoy, és minden erőfeszítése ellenére sem sikerült Slughornnal beszélgetést kezdeményeznie, mely reményei szerint elvezetett volna ahhoz, hogy évtizedek óta elfojtott emlékeit megszerezze.
– Utoljára mondom, felejtsd el Malfoyt, – mondta keményen Hermione Harrynek.
Az udvar egyik napos sarkán üldögéltek Ronnal. Hermione és Ron is a Mágiaügyi Minisztérium röplapját szorongatták a kezükben – Általános Hoppanálási Hibák és Hogyan Előzzük Meg Őket – mivel aznap délután kellett letenniük a vizsgákat. A röplapok azonban egyáltalán nem bizonyultak nyugtató olvasmánynak.
Ron ugrott egyet, és próbált Hermione mögé bújni, amint egy lány bukkant fel a saroknál.
– Nem Lavender az, – mondta fáradtan Hermione.
– Ó, remek, – mondta megnyugodva Ron.
– Harry Potter? – kérdezte a lány. – Megkértek, hogy adjam ezt oda neked.
– Köszönöm...
Harrynek összeszorult a szíve, amint elvette a kis pergamentekercset. Amint a lány hallótávolságon kívül ért, megszólalt: – Dumbledore azt mondta, nem lesz több lecke, amíg meg nem szerzem azt az emléket!
– Lehet, hogy ellenőrizni akarja, hogy haladsz? – tűnődött Hermione, miközben Harry kibontotta a pergament; azonban Dumbledore hosszú, vékony, dőlt betűi helyett egy piszkos, a tintafoltoktól nehezen olvasható, hosszú szöveget talált.

Kedves Harry, Ron és Hermione!

Aragog múlt éjjel meghalt. Harry, Ron, ti találkoztatok vele, és tudjátok, milyen különleges volt. Hermione, tudom, hogy kedvelted volna. Sokat jelentene számomra, ha be tudnátok ugrani a temetésére ma este. Alkonyatkor tervezem eltemetni, az volt a kedvenc napszaka. Tudom, hogy nem lenne szabad olyan későn eljönnötök, de használhatnátok a köpenyt. Nem kérnélek meg rá titeket, de nem bírom egyedül megcsinálni.

Hagrid

– Nézzétek, – mondta Harry, miközben átadta Hermionének a levelet. – Ó, az isten szerelmére, – mondta, miközben gyorsan átolvasta, és továbbadta Ronnak, aki olvasás közben egyre hitetlenkedőbb arcot vágott.. – Ez megőrült – mondta dühösen. – Az az izé azt mondta a pajtásainak, hogy egye meg Harryt és engem! Mondta, hogy szolgálják ki magukat! És most Hagrid azt várja tőlünk, hogy lemegyünk oda, és sírunk a szörnyű szőrös teste fölött!
– Nem csak az, – mondta Hermione. – Arra kér minket, hogy hagyjuk el a kastélyt éjszaka, pedig tudja, hogy a biztonsági intézkedések ezerszer szigorúbbak, és hogy mekkora bajba kerülhetünk, ha elkapnak minket.
– Már máskor is látogattuk meg éjszaka, – mondta Harry.
– Igen, nade ilyenért? – kérdezte Hermione. – Már sokat kockáztattunk, hogy segítsünk Hagridon, de végül is... Aragog halott. Ha a megmentése lenne a kérdés...
– ...még kevésbé akarnék menni, – mondta határozottan Ron. – Te nem találkoztál vele, Hermione. Higgy nekem, sokat javított rajta az, hogy meghalt.
Harry visszavette a levelet, és ránézett az egészet beborító tintafoltokra. Jól láthatóan sűrű könnycseppek hullottak a pergamenre...
– Harry, nem gondolhatod, hogy odamenj, – mondta Hermione. – Ez túl értelmetlen ahhoz, hogy büntetést kapj érte.
Harry sóhajtott. – Igen, tudom, – mondta. – Azt hiszem, Hagridnak nélkülünk kell Aragogot eltemetnie.
– Igen, nélkülünk, – mondta megkönnyebbülten Hermione. – Nézd, a Bájitalóra majdnem teljesen üres lesz ma délután, hisz a legtöbbünk a vizsgát fogja csinálni... Próbáld meg most megpuhítani kicsit Slughornt!
– Ötven hetedik alkalom szerencsét hoz, gondolod? – mondta keserűen Harry.
– Szerencse, – mondta hirtelen Ron. – Harry, ez az... legyél szerencsés!
– Mire gondolsz?
– Használd a szerencsét hozó italod!
– Ron, ez... ez az! – mondta megdöbbenve Hermione. – Hát persze! Miért is nem gondoltam rá?
Harry rájuk nézett. – Felix Felicis? – kérdezte. – Nem tudom... én azt tartalékolni akartam...
– Mire? – kérdezte hitetlenkedve Ron.
– Mi az, ami fontosabb lehet, mint ez az emlék, Harry? – kérdezte Hermione.
Harry nem válaszolt. Annak a kis arany üvegnek a képe egy ideje már ott lebegett a képzeletében; halvány és kiforratlan tervek, köztük hogy Ginny szakít Deannel, és Ron boldog, hogy egy új baráttal látja, már egy ideje érlelődtek agya legmélyén, csak álmaiban vagy az alvás és az ébredés közti félhomályban felszínre törve...
– Harry? Itt vagy még? – kérdezte Hermione.
– Tessé...? Igen, persze, – mondta, összébbhúzva magát. – Hát... rendben. Ha nem tudom rávenni Slughornt, hogy beszéljen ma délután, beveszek egy kevés Felixet, és teszek egy kis kirándulást ma este.
– Akkor ez el van rendezve, – mondta fürgén Hermione, talpra szökkent, majd leírt egy könnyed piruettet. – Cél... elhatározás... megfontolás... – mormolta.
– Ó, hagyd már abba, – könyörgött Ron, – Elég rosszul érzem magam anélkül is, hogy – gyorsan, rejtsetek el!
– Nem Lavender! – mondta türelmetlenül Hermione, amint néhány lány tűnt fel az udvaron, és Ron mögé ugrott..
– Szuper, – mondta Ron, kilesve Hermione vállai fölött, hogy ellenőrizze. – Az ördögbe, nem tűnnek túl jókedvűnek!
– Ők a Montgomery nővérek, és persze hogy nem tűnnek túl boldognak, nem hallottad, mi történt a kisöccsükkel?? – kérdezte Hermione.
– Őszintén szólva, már elvesztettem a fonalat, hogy kinek a rokonaival mi történt, – mondta Ron.
– Hát, az öccsüket megtámadta egy vérfarkas. A pletyka szerint az anyjuk megtagadta, hogy segítse a Halálfalókat. Egyébként a fiú csak öt éves volt, és meghalt a Szent Mungóban, nem tudták megmenteni.
– Meghalt? – ismételte döbbenten Harry. – De hát a vérfarkasok nem ölnek, csak átváltoztatnak magukhoz hasonlóvá, nem?
– Néha ölnek, – mondta Ron, aki szokatlanul komolynak látszott. – Hallottam már, hogy ilyen történik, ha a vérfarkas túl messzire megy.
– Mi volt a vérfarkas neve? – kérdezte gyorsan Harry.
– Nos, a pletykák szerint Fenrir Szürkehát. – mondta Hermione.
– Tudtam – a mániákus, aki szeret gyerekeket megtámadni, Lupin mesélt róla! – mondta mérgesen Harry.
Hermione zordul ránézett.
– Harry, meg kell szerezned azt az emléket, – mondta. – Ez végül is Voldemort megállításáról szól, nem? Ezek a szörnyű dolgok, amik itt folynak, ezek mind hozzá vezethetők vissza...
A kastélyban megszólalt a csengő, és Hermione és Ron rémült tekintettel talpra ugrottak.
– Jók lesztek, – mondta nekik Harry, miközben a bejárati csarnok felé mentek, hogy csatlakozzanak a többiekhez, akik a Hoppanálási vizsgára igyekeztek. – Sok sikert.
– És neked is! – mondta fontoskodó kifejezéssel Hermione, ahogy Harry a pincék felé vette az irányt.
Aznap délután csupán hárman voltak bájitaltanon: Harry, Ernie és Draco Malfoy.
– Mindannyian túl fiatalok, hogy mostanra Hoppanálhassanak? – kérdezte derűsen Slughorh, – Még nincsenek tizenhét évesek?
Megrázták a fejüket.
– Hát jó, – mondta jókedvűen Slughorn, – mivel ilyen kevesen vagyunk, valami szórakoztatót fogunk csinálni. Szeretném, ha mindannyian valami mulatságosat kotyvasztanának össze!
– Ez jól hangzik, uram, – mondta hízelegve Ernie, miközben összedörzsölte a tenyerét.
Malfoy azonban nem repesett az örömtől. – Mit ért az alatt, hogy „valami mulatságosat”? – kérdezte ingerülten.
– Ó, lepjen meg, – mondta könnyedén Slughorn.
Malfoy morogva kinyitotta a Haladó bájitalkészítés könyvét. Tisztán látszott, hogy véleménye szerint ez az óra csupán idővesztegetés. Harry úgy gondolta, ahogy könyve fölül figyelte őt, Malfoy kétségtelenül irigyelte azt az időt, amit egyébként a Szükség Szobájában tölthetett volna.
Csak képzelte, vagy Malfoy, Tonkshoz hasonlóan tényleg vékonyabbnak látszott? Kétségtelenül sápadtabb volt; a bőrének még mindig megvolt az a szürkés árnyalata, valószínűleg mert mostanában nem igazán volt napon. De hiányzott belőle az az önelégültség, izgatottság vagy felsőbbrendűség, ami a Roxfort Expresszen még ott volt, amikor nyíltan dicsekedett a feladattal, amit Voldemorttól kapott... Harry szerint ennek csak egy magyarázata lehetett: a küldetés, bármi legyen is, rosszul állt.
Felvidulva ettől a gondolattól, Harry átlapozta a könyvét, és megtalálta az „Eufória Okozásának Elixírje” receptjét, amit a Félvér Herceg jelentősen átjavított, és ami nem csak hogy eleget tett Slughorn utasításainak, de ami (Harry szíve akkorát dobbant, ahogy a gondolat beléhasított) Slughornt olyan jó kedvre derítené, hogy kész lenne átadni Harrynek azt az emléket, ha rá tudná venni, hogy megkóstolja...
– Nos, ez nagyon csodálatosnak látszik, – mondta Slughorn másfél órával később, összecsapva a kezét, miközben a Harry üstjében lévő napfénysárga folyadékot vizsgálta. – Eufória, jól gondolom? És mi ez az illat? Hmmm... hozzáadtál egy kis borsmentát, ugye? Liberális gondolat, de micsoda ihletés, Harry, hát persze, ez valószínűleg kiegyensúlyozza az időnként mellékhatásként megjelenő szertelen éneklésre és orrcsipkedésre való késztetést... Én tényleg nem tudom, honnan jönnek ezek az ötleteid, fiam, hacsak...
Harry beljebb rúgta a táskájába a Félvér Herceg könyvét.
– ...nem anyád génjeit örökölted!
– Ó... igen, lehet, – mondta megkönnyebbülten Harry.
Ernie rosszkedvűen nézett rá; eltökélte magát, hogy ezegyszer túlszárnyalja Harryt, sietve kigondolt egy saját bájitalt, ami végül megdermedt, és egy bíborszínű maszatot formázott az üst alján. Malfoy savanyú képpel már pakolt is össze; Slughorn a „Csuklasztó Oldatát” csupán „elfogadhatónak” titulálta.
A csengő megszólalt, és mind Ernie, mint Malfoy egyből eltűnt. – Uram, – kezdte Harry, de Slughorn azonnal hátrapillantott a válla fölött; mikor meglátta, hogy a teremben rajta és Harryn kívül senki nincs, olyan gyorsan elsietett, ahogy csak tudott.
– Professzor – Professzor, nem szeretné kipróbálni az ita...? – kiáltott utána kétségbeesetten Harry.
De Slughorn elment. Harry csalódottan kiürítette az üstjét, összepakolta a holmiját, kiment a pincéből, és lassan visszasétált a klubhelyiségbe.
Ron és Hermione késő délután értek vissza.
– Harry! – sikoltotta Hermione, miközben bemászott a portrélyukon. – Harry, átmentem!
– Szuper! – mondta. – És Ron?
– Ő... ő éppencsakhogy, de megbukott, – suttogta Hermione, ahogy Ron mogorván becsoszogott a szobába. – Eléggé szerencsétlen volt, egy apróság, a vizsgáztató észrevette, hogy egy fél szemöldököt hátrahagyott.. Hogy ment Slughornnal?
– Semmi vicces, – mondta Harry, ahogy Ron csatlakozott hozzájuk. – Rossz szerencse, haver, de legközelebb majd átmész – megcsinálhatjuk közösen.
– Igen, gondolom, – mondta rosszkedvűen Ron. – De fél szemöldök... mintha számítana!
– Tudom, – mondta nyugtatóan Hermione, – elég durvának tűnik...
Vacsorájuk további részét azzal töltötték, hogy a Hoppanálási vizsgabiztost szidták, és Ron nagyságrendekkel vidámabbnak tűnt, mire visszaindultak a klubhelyiségbe, a továbbiakban Slughorn és az emlék problémáját vitatva meg.
– Szóval, Harry – akkor Felix Felicis-t fogod használni, vagy mit? – érdeklődött Ron.
– Igen, gondolom jobb lenne, – mondta Harry. – Nem hiszem, hogy mindre szükségem lenne, nem kell 24 órányi mennyiségben, nem hiszem, hogy egész este el fog tartani... Csak egy kortynyit veszek be. Két vagy három órának elégnek kell lennie.
– Csodálatos érzés, amikor megiszod, – mondta elmélkedően Ron. – Mintha semmit nem tudnál rosszul csinálni.
– Miről beszélsz? – kérdezte nevetve Hermione. – Még soha nem vettél be belőle!
– Igaz, de már hittem, azt hogy igen. – mondta Ron, mintha valami nyilvánvaló dolgot magyarázna. – Ugyanaz a különbség, hidd el...
Mivel épp akkor látták Slughornt belépni a Nagyterembe, és tudták, hogy szeret sokáig időzni az étel fölött, egy ideig a klubhelyiségben időztek. A terv az volt, hogy Harry elmegy Slughorn irodájához, mikor a tanár már ott van. Mire a nap a Tiltott Rengeteg fáinak magasságához ért, úgy döntöttek, hogy eljött a pillanat, és miután gondosan ellenőrizték, hogy Neville, Dean és Seamus mind a klubhelységben vannak, fellopakodtak a fiúk hálótermébe.
Harry elővette az összecsavart zoknit a láda aljáról, és kibontotta piciny, fénylő üveget.
– Nos, itt van, – mondta Harry, felemelte a kis üveget, és egy óvatosat kortyolt belőle.
– Milyen íze van? – suttogta Hermione.
Harry egy pillanatig nem válaszolt. Utána lassan, de biztosam a végtelen lehetőségek üdítő érzése futott át rajta; úgy érezte, mintha mindent meg tudna tenni, mindent, amit csak akar... az emléket megszerezni Slughorntól nem csak hogy lehetségesnek, hanem egyenesen könnyűnek tűnt...
Talpra szökkent, és magabiztosan mosolygott.
– Kitűnő, – mondta. – Igazán kitűnő. Rendben... Lemegyek Hagridhoz.
– Mi van? – kérdezte egyszerre döbbenten Ron és Hermione.
– Nem, Harry – Slughornnal kell találkoznod, emlékszel? – kérdezte Hermione.
– Nem, – mondta magabiztosan Harry. – Hagridhoz megyek. Jó érzésem van azzal kapcsolatban, hogy lemenjek Hagridhoz.
– Jó érzésed van azzal kapcsolatban, hogy eltemess egy óriáspókot? – kérdezte döbbenten Ron.
– Igen, – mondta Harry, és elővette a láthatatlanná tevő köpenyét a táskájából. – Úgy érzem, hogy ott kell lennem ma este, ugye tudjátok, hogy értem?
– Nem, – mondta egyszerre Ron és Hermione, mostanra mindketten elég riadtan néztek.
– Azt hiszem, ez a Felix Felicis... – mondta idegesen Hermione, miközben a fény felé tartotta az üveget. – Ugye nincs még egy kis üveged tele... nem is tudom...
– Elmebaj Esszenciájával? – ajánlotta Ron, miközben Harry a vállára vetette a köpenyt.
Harry nevetett, amitől Ron és Hermione még riadtabban néztek.
– Bízzatok bennem, – mondta. – Tudom, mit csinálok... vagy legalábbis... – magabiztosan az ajtóhoz sétált – Felix tudja.
A fejére húzta a köpenyt, és elindult lefele a lépcsőn, nyomában Ronnal és Hermionével. A lépcső lábánál Harry átcsúszott a nyitott ajtón.
– Te meg mit csináltál vele ott fenn! – kiáltotta Lavender Brown, keresztülbámulva Harryn, egyenesen Ronra és Hermionére nézve, akik együtt tűntek fel a fiúk hálójából. Harry hallotta Ron dadogását, ahogy otthagyva őket átvágott a szobán.
A portréjukon átjutni egyszerű volt; ahogy közeledett hozzá, épp Ginny és Dean mászott át rajta, és Harrynek sikerült köztük átcsusszannia. Közben véletlenül meglökte Ginnyt.
– Légy szíves ne tolj, Dean, – mondta nyűgösen – Állandóan ezt csinálod, egyedül is nagyon jól át tudok mászni...
A portrélyuk bezáródott Harry mögött, de csak miután hallotta, ahogy Dean mérgesen visszavágott... Ahogy jókedve tovább emelkedett, levágtatott a kastélyból. Nem kellett lopakodnia, mivel senkivel nem találkozott egész úton, ez azonban a legkevésbé sem lepte meg. Ma este ő volt a Roxfort legszerencsésebb személye.
Miért tudta, hogy Hagridhoz menni volt a helyes dolog, nem tudta. Olyan volt, mintha a bájital az útnak mindig csak az út következő néhány lépését világítaná meg. Nem látta a végső célt, nem értette, Slughorn hol fog bejönni a képbe, de tudta, hogy jó úton halad afelé, hogy megszerezze azt az emléket. Mikor elérte a bejárati csarnokot, észrevette, hogy Frics elfelejtette bezárni a bejárati ajtót. Harry kilökte, és egy pillanatig mélyen magába szívta a kinti tiszta levegőt és a fű illatát, majd lesétált a lépcsőkön az alkonyatba.
Akkor történt, mikor elérte az alsó lépcsőfokot, hogy rátört az érzés, mennyire kellemes lenne átvágni a zöldségágyásokon Hagrid felé menet. Éppenséggel nem esett útjába, de Harry tisztán látta, hogy ez egy olyan hóbort, aminek eleget kell tennie, úgyhogy egyből a zöldségágyások felé irányította lépteit, ahol megelégedve, bár nem meglepődve, rátalált Slughorn professzorra, amint Bimba professzorral beszélgetett. Harry egy alacsony kőfal mögé bújt, békét érezve az egész világgal, és a beszélgetésre hallgatva.
– Köszönöm, hogy rám szánta az idejét, Pomona, – mondta udvariasan Slughorn, – a legtöbb hatóság egyetért abban, hogy félhomályban szedve a leghatékonyabbak.
– Ó, teljesen egyetértek, – mondta melegen Bimba professzor. – Ennyi elég lesz Önnek?
– Bőségesen, bőségesen, – mondta Slughorn, aki, Harry úgy látta, egy karnyi leveles növényt cipelt. – Ebből jut pár levél minden harmadévesemnek, és néhány tartalék is marad, ha valamelyikőjük túlpárolná őket... Nos, kellemes estét, és még egyszer köszönöm!
Bimba professzor az üvegházai felé vette az irányt a gyülekező sötétségben, Slughorn pedig abba az irányba, ahol Harry állt láthatatlanul..
Egy hirtelen támadt vágy által, hogy felfedje magát, Harry egy lendülettel lehúzta magáról a köpenyt.
– Jó estét, Professzor.
– Merlin szakállára, Harry, megijesztettél, – mondta Slughorn, megdermedve az úton, óvatosan figyelve. – Hogyan jutottál ki a kastélyból?
– Azt hiszem, Frics elfelejtette bezárni az ajtókat, – mondta vidáman Harry, és örömmel nézte Slughorn haragos tekintetét.
– Feljelentem azt az embert, jobban lefoglalja a szemét, mint a biztonság, ha engem kérdezel... De egyébként miért vagy itt kinn, Harry?
– Nos, uram, Hagrid miatt, – mondta Harry, aki tudta, hogy most azzal jár jól, ha az igazat mondja. – Nagyon szomorú... De ugye nem mondja el senkinek sem, professzor? Nem szeretném bajba sodorni...
Slughorn kíváncsisága végül felülemelkedett. – Hát, ezt nem ígérhetem meg, – mondta mogorván. – De tudom, hogy Dumbledore bízik Hagridban úgyhogy biztos vagyok benne, hogy nem készül semmi borzasztó dologra...
– Nos, az óriáspókjáról van szó, már évek óta megvan neki... Az erdőben élt... Tud beszélni meg minden...
– Hallottam pletykákat, hogy akromantulák élnek az erdőben, – mondta óvatosan Slughorn, miközben átnézett a fekete fák tömegein. – Ezek szerint igaz?
– Igen, – mondta Harry. – De ez, Aragog, a legelső, akit Hagrid szerzett, múlt éjjel meghalt. Teljesen le van sújtva. Szeretne társaságot, miközben eltemeti, és megígértem neki, hogy eljövök.
– Megható, megható, – mondta szórakozottan Slughorn, szemeit még mindig Hagrid kabinjának távoli fényeire függesztve. – De az akromantula mérge nagyon értékes... Ha a fenevad most halt meg, talán még nem száradt ki... Természetesen nem tennék semmi érzékelten dolgot, ha Hagrid dühös... de ha valahogyan sikerülne kinyerni belőle valamennyit... Úgy értem, majdhogynem lehetetlen mérget szerezni az akromantulától amíg él...
Slughorn látszólag inkább saját magához beszélt, mint Harryhez. – ...hatalmas kárnak tűnik nem begyűjteni... száz galleont is megérhet egy pint... Az igazat megvallva nem túl magas a fizetésem...
És Harry most már tisztán látta, mit kell tennie. – Hát, – mondta, nagyon meggyőző habozással, – ha szeretne jönni, professzor, Hagrid valószínűleg örülne... Szebb búcsúztatás lenne Aragognak, tudja...
– Igen, természetesen, – mondta Slughorn, szemei lelkesen ragyogtak. – Megmondom, mi lesz, Harry, találkozzunk lent a kabinban, viszek egy-két üveget... Iszunk egyet a szegény bestia... nos, nem az egészségére... de stílusosan fogjuk elbúcsúztatni, miután eltemettük. És lecserélem a nyakkendőmet, ez egy kicsit kirívó az alkalomhoz...
Visszarohant a kastélyba, Harry pedig, teljesítményével megelégedve, leszaladt Hagridhoz.
– Hát eljöttél, – károgta Hagrid, mikor kinyitotta az ajtót, és meglátta Harryt, ahogy előkerül előtte a köpeny alól.
– Igen. Ron és Hermione azonban nem tudtak, – mondta Harry. – Nagyon sajnálják.
– Ne – nem számít... Meg lenne hatódva attól is, hogy te itt vagy, Harry...
Hagrid zokogott. Csinált magának egy fekete karszalagot, látszólag egy rongyból, amit bekent cipőfestékkel, a szemei vörösek és duzzadtak voltak. Harry vigasztalóan megütögette a könyökét – ami a legmagasabb pont volt Hagridon, amit könnyedén el tudott érni.
– Hol fogjuk eltemetni? – kérdezte. – Az erdőben?
– Dehogy is, – mondta Hagrid, megtörölve szemét a pólója aljában. – A többi pók nem enged a hálóik közelébe most hogy Aragog elment. Kiderült, hogy csak az ő parancsa miatt nem ettek meg! El tudod ezt hinni, Harry?
Az őszinte válasz „igen” lett volna; Harry fájdalmasan visszaemlékezett az esetre, amikor ő és Ron szemtől szembe kerültek az akromantulákkal. Elég tiszta volt számára, hogy Aragog volt az egyetlen dolog, ami megakadályozta őket abban, hogy megegyék Hagridot..
– Soha nem volt az erdőnek olyan része, ahova ne tudtam volna menni! – mondta Hagrid, miközben a fejét rázta. – Nem volt könnyű Aragog testét kimenekíteni, azt megmondhatom neked – tudod, általában megeszik a halottaikat... De neki rendezni akartam egy szép temetést... egy rendes búcsúztatást...
Újra elkezdett zokogni, és Harry folytatta a könyöke ütögetését, miközben (mivel az ital úgy jelezte, hogy ez a helyes dolog) elmondta Hagridnak, – Idefele jövet találkoztam Slughorn professzorral.
– De ugye nem vagy bajban? – kérdezte Hagrid, ijedten felnézve. – Nem kellene a kastélyon kívül lenned esténként, tudom, ez az én hibám...
– Nem, nem, mikor elmondtam neki, hogy mit csinálok, azt mondta, hogy ő is eljönne és végső tiszteletét tenné Aragognak, – mondta Harry.
– Elment, hogy valami illendőbb ruhát vegyen fel, azt hiszem... és mondta, hogy hoz néhány üveget is, hogy ihassunk Aragog emlékére.
– Tényleg? – kérdezte Hagrid, egyszerre elképedve és meghatottan. – Ez – ez igazán szép tőle, és az is, hogy nem mártott be téged. Korábban nem igazán volt dolgom Horace Slughornnal... De azért eljön, hogy elbúcsúztassa az öreg Aragogot, ugye? Hát... biztosan szerette volna, Aragog...
Harry magában úgy gondolta, amit Aragog leginkább szeretett volna Slughornban, az a bőséges mennyiségű ehető hús, ami rajta volt, de egyszerűen csak Hagrid kunyhójának hátsó ablakához ment, ahol a hatalmas halott pók rettenetes látványa fogadta, ahogy a hátán hevert, a összegabalyodott lábakkal.
– Itt fogjuk eltemetni, Hagrid? A kertedben?
– A tökágyás mögé gondoltam, – mondta elhaló hangon Hagrid. – Már ki is ástam a – tudod – sírját. Csak gondoltam mondok pár szép dolgot fölötte... szép emlékeket, tudod...
A hangja megremegett és megtört. Kopogás hallatszott az ajtón, és miközben odament, hogy kinyissa, kifújta az orrát a nagy, pöttyös zsebkendőjébe. Slughorn besietett a küszöbről, több üveggel a karjaiban, sötét, fekete nyakkendőt viselve.
– Hagrid, – mondta mély, ünnepélyes hangon. – Szomorúsággal tölt el a veszteséged híre.
– Ez olyan kedves Öntől, – mondta Hagrid. – Nagyon köszönöm. És azt is, hogy nem adott Harrynek büntetést...
– Nem is álmodtam volna, – mondta Slughorn. – Szomorú éjszaka, szomorú éjszaka... Hol van a szegény teremtmény?
– Ott kinn, – mondta remegő hangon Hagrid. – Akkor... akkor kezdhetjük?
Mindhárman kiléptek a hátsó kertbe. A hold sápadtan ragyogott a fákon keresztül, sugarai a Hagrid kunyhójából kiszűrődő fénnyel keveredve világította meg Aragog testét, ami egy hatalmas lyuk mellett feküdt, egy három méter magas frissen ásott földhalom mellett.
– Fenséges, – mondta Slughorn, miközben a pók fejéhez közeledett, ahol nyolc tejfehér szem meredt az égre, és két hatalmas csáprágó fénylett, mozdulatlanul, a holdfényben. Harry mintha üvegek ütődését hallotta volna, ahogy Slughorn a rágókhoz hajolt, látszólag a hihetetlenül szőrős fejet tanulmányozva.
– Nem túl sokan tudják értékelni, mennyire gyönyörűek – mondta Hagrid Slughorn hátának, miközben könny csorgott ráncos szeme sarkából. – Nem is tudtam, hogy téged érdekelnek az Aragoghoz hasonló lények, Horace.
– Hogy érdekelnek-e? Kedves Hagrid, nagyra becsülöm őket, – mondta Slughorn, hátralépve a testtől. Harry látta egy üveg villanását, amint eltűnik a köpenye alatt, bár Hagrid, ismét a szemét törölgetve, semmit nem vett észre. – Most... folytathatjuk a temetéssel?
Hagrid bólintott, és előre lépett. Felemelte a gigantikus pókot a karjaiba, és egy hatalmas morgás kíséretében belegurította a sötét verembe. Szörnyű, ropogós puffanással ért földet. Hagrid újra sírni kezdett.
– Természetesen nehéz neked, aki a legjobban ismerted őt, – mondta Slughorn, aki Harryhez hasonlóan csak Hagrid könyökéig ért föl, de ugyanúgy veregette. – Mondanék pár szót.
Biztosan rengeteg jó minőségű mérget gyűjtött Aragogtól, gondolta Harry, mert Slughorn elégedetten mosolygott, amint előre lépett a verem széléig, és lassú, hatásos hangon folytatta, – Ég veled, Aragog, araknidák királya, kinek hosszú és hűséges barátságát akik ismerték, soha nem feledik el! Bár tested hanyatlásnak indul, szellemed tovább él erdő-béli csendes, háló-szőtte otthonodban. Sokszemű ivadékaid örökké virágozzanak, és ember-barátaid vigaszt találjanak a veszteségre, mit távozásoddal okoztál.
– Ez... ez... gyönyörű volt! – bömbölte Hagrid, és a komposzthalomra rogyott, jobban sírva, mint eddig bármikor.
– Ugyan, ugyan, – mondta Slughorn, miközben intett a pálcájával, és a nagy halom föld felemelkedett, majd a halott pókra esett, teljesen befedve azt, egyenletes dombot formázva. – Menjünk be és igyunk egyet. Menj a másik oldalára, Harry... Ez az... Gyere fel, Hagrid... Nagyon jó...
Egy székre helyezték Hagridot, az asztal mellett. Agyar, aki a temetés alatt a kosarában lapított, most finoman hozzájuk poroszkált, és nehéz fejét szokásához híven Harry ölébe tette. Slughorn kinyitotta az egyik magával hozott üveg bort.
– Mindegyiket ellenőriztem, hogy mérgezett-e, – nyugtatta Harryt, miközben az első üveg nagy részét kitöltötte Hagrid vödör-méretű poharába, és átnyújtotta neki. – Egy házimanóval végigkóstoltattam mindegyik üveget, miután az a szörnyű baleset történt a barátoddal, Ruperttel.
Harry elképzelte, milyen arcot vágna Hermione, ha megtudná a házimanók efféle kihasználását, és eldöntötte, hogy soha nem fogja neki megemlíteni.
– Egy Harrynek... – mondta Slughorn, kétfelé osztva egy második üveget két bögre közt., – ...és egy nekem. Nos, – emelte meg a bögréjét – Aragogra.
– Aragogra, – mondta egyszerre Harry és Hagrid. Slughorn és Hagrid is nagyot kortyolt. Harry azonban, mivel a Felix Felicis megvilágította számára, milyen út áll még előtte, tudta, hogy nem szabad innia, ezért csak úgy tett, mintha kortyolna egyet, aztán visszatette a bögrét maga elé az asztalra..
– Tojáskorában kaptam meg, tudod, – mondta morózusan Hagrid. – Édes kicsi izé volt, mikor kikelt. Körülbelül akkora, mint egy palotapincsi.
– Édes, – mondta Slughorn.
– Egy szekrénybe zárva tartottam az iskolában, amíg... nos...
Hagrid arca elsötétült, és Harry tudta miért. Tom Rowle elérte, hogy Hagridot kirúgják az iskolából, azzal az indokkal, hogy kinyitotta a Titkok Kamráját. Slughorn azonban nem igazán figyelt oda; a plafonra meredt, ahonnan több rézedény lógott, és egy hosszú, selymes, világosfehér hajcsomó.
– Az ott nem unikornishaj, Hagrid?
– Ó, igen, – mondta közömbösen Hagrid. – A farkukból húzódik ki, ágakba és hasonló dolgokba akadnak bele az erdőben, tudod...
– Node kedves fiam, tudod te mennyit ér ez?
– Kötések rögzítéséhez használom és hasonlókhoz, ha egy teremtmény megsérül, – mondta vállvonogatva Hagrid. – Hihetetlenül hasznos...nagyon erős.
Slughorn kortyolt még egyet a bögréjéből, szeme óvatosan továbbhaladt a kabinon, további kincseket keresve, amiket tölgyben érlelt mézsörre, kristályananászra és selyem házikabátra válthatott. Újratöltötte Hagrid és saját bögréjét, és az erdőben élő lényekről kezdett kérdezősködni, és hogy Hagrid hogyan tud mindőjükről gondoskodni. Hagrid, aki egyre jobban az ital és Slughorn hízelgő érdeklődésének hatása alá került, abbahagyta szeme törölgetését, és lelkesen belekezdett a bólintér-gazdálkodás részletezésébe.
A Felix Felicis ezen a ponton egy kis bökést adott Harrynek, és észrevette, hogy a Slughorn által hozott üvegkészlet kifogyóban van. Bár Harrynek még nem sikerült elsajátítania az újratöltő bűbájt a varázsige kimondása nélkül, azonban a gondolat, hogy ma este képtelen legyen megcsinálni, nevetséges volt: És valóban, mosolygott magában Harry, sem Slughorn, sem Hagrid (akik ekkor az illegálisan behozott sárkánytojás történetét mesélték egymásnak) nem vette észre, ahogy az asztal alatt pálcájával az üres üvegekre mutatott, és azok azonnal elkezdtek újratöltődni.
Körülbelül egy óra múlva Hagrid és Slughorn elkezdtek túlzó tósztokat mondani: a Roxfortra, Dumbledore-ra, a manó-borra, és...
– Harry Potterre! – óbégatta Hagrid, miközben a negyvenedik vödör borából valamennyi lefolyt az állán, miközben itta.
– Igen, valóban, – kiáltotta kissé vaskosan Slughorn, – Parry Otter, a Kiválasztott Fiú, Aki... nos... valami olyasmi, – motyogta, és ő is kiitta a bögréjét.
Nem sokkal ezután Hagrid újra elkezdett könnyezni, és az összes unikornis-farokszőrt Slughorn kezébe nyomta, aki „A barátságra! A nagylelkűségre! A tíz galleonra hajszálanként!” kiáltásokkal kísérve zsebre vágta.
És ezután egy ideig Hagrid és Slughorn egymás mellett ültek, átölelve egymást, egy lassú, szomorú dalt énekelve egy Odo nevű varázslóról.
– Áh, a jó fiatalon hal meg, – motyogta Hagrid, az asztalra süllyedve, keresztbe álló szemekkel, míg Slughorn folytatta a refrén éneklését. – Apám még nem volt olyan idős, hogy elmenjen... a te szüleid sem, Harry...
Ismét nagy, kövér könnycseppek kezdtek csöpögni Hagrid ráncos szeme sarkából; megragadta Harry karját, és megrázta.
– Koruk legjobb varázslója és boszorkánya... soha nem tudtam... szörnyű dolog...
– És Odo, a hős, elvitték otthon a helyre, mit gyermekként ismert meg – énekelte panaszosan Slughorn.
– Nyugalomra helyezték, kifordított kalappal és kettétört pálcával, mily borzasztó.
– ...szörnyű, – morogta Hagrid, miközben nagy, bozontos feje oldalra bukott a karjaira, és mélyen horkolva elaludt.
– Sajnálom, – mondta egy csuklással Slughorn. – Ha az életem múlna rajta, sem tudnék jól énekelni.
– Hagrid nem az Ön énekéről beszélt, – mondta csendesen Harry. – Arról beszélt, ahogy édesanyám és édesapám meghaltak.
– Ó, – mondta Slughorn, elnyomva egy hangos böfögést. – Ó, kedvesem. Igen, az valóban... valóban szörnyű volt. Szörnyű... szörnyű...
Nem igazán tudta, mit is mondjon, és a bögrék után nyúlt, hogy újratöltse őket.
– Nem... nem hiszem, hogy emlékszel rá, Harry? – kérdezte félszegen.
– Nem, végül is még csak egy éves voltam, amikor meghaltak, – mondta Harry, miközben a Hagrid horkolásától táncoló gyertyalángot nézte. – De azóta elég sokmindent megtudtam. Édesapám halt meg először, tudta?
– Én... én nem, – mondta csendesen Slughorn.
– Igen... Voldemort meggyilkolta, aztán átlépett a teste felett édesanyám felé, – mondta Harry.
Slughorn megborzongott, de képtelen volt elfordítani rémült arcát Harryétől.
– Azt mondta neki, hogy menjen el az útjából, – mondta könyörtelenül Harry. – Elmondta, hogy neki nem kellett volna meghalnia. Ő csak engem akart. Anyám elfuthatott volna.
– Ó, kedvesem, – suttogta Slughorn. – Ő... neki nem kellett volna... ez szörnyű...
– Az, ugye? – mondta Harry, alig hangosabban, mint a suttogás. – De ő nem mozdult. Apám akkor már halott volt, de nem akarta, hogy én is meghalljak. Megpróbált beszélni Voldemorttal... de ő csak nevetett...
– Ebből elég legyen! – mondta hirtelen Slughorn, és felemelte remegő kezét. – Komolyan, kedves fiam, elég... én egy öreg ember vagyok... igazán nem kell hallanom... nem akarom hallani...
– El is felejtettem, – hazudta Harry, ahogyan a Felix Felicis vezette. – Maga kedvelte őt, ugye?
– Hogy kedveltem-e? – kérdezte Slughorn, ismét könny csillogott a szemében. – El sem tudom képzelni, hogy bárki, aki ismerte őt, ne kedvelte volna... nagyon bárot... nagyon vicces... az volt a legszörnyűbb dolog...
– De maga nem segítene a fiának, – mondta Harry. – Ő az életét adta értem, de maga nem adna egy emléket.
Hagrid morgó horkolása betöltötte a kabint. Harry kitartóan nézte Slughorn könnyes szemeit. A Bájitalok mestere képtelen volt félrenézni.
– Ne mondd ezt, – suttogta. – Ez nem attól függ... Ha segítene rajtad, akkor persze... de semmilyen célt nem szolgálna...
– Tud, – mondta tisztán Harry. – Dumbledore-nak információra van szüksége. Nekem információra van szükségem.
Tudta, hogy biztonságban van: Felix elmondta neki, hogy Slughorn semmire nem fog emlékezni ebből másnap reggel. Egyenesen Slughorn szemébe nézve Harry kicsit előrébbhajolt.
– Én vagyok a Kiválasztott. Nekem kell megölnöm őt. Szükségem van arra az emlékre.
Slughorn jobban elsápadt, mint valaha; fényes homloka izzadtságtól csillogott.
– Te vagy a Kiválasztott?
– Persze, hogy én vagyok, – mondta nyugodtan Harry.
– Akkor viszont... kedves fiam... nagyon sokat kérsz... azt kéred, valójában, hogy segítelek abban az elhatározásodban, hogy elpusztítsd...
– Nem akar megszabadulni attól a varázslótól, aki megölte Lily Evanst?
– Harry, Harry, persze, hogy meg szeretnék...
– Fél, hogy rájön, hogy Ön segített nekem?
Slughorn nem mondott semmit; rémültnek látszott.
– Legyen bátor, mint az anyám, professzor...
Slughorn felemelte kövérkés kezét, és remegő ujjait a szájához nyomta; egy pillanatig olyan volt, mint egy hatalmasra nőtt kisbaba.
– Nem vagyok rá büszke... – suttogta az ujjai közt. – Szégyellem magam amiatt – amit az emlék mutat... Azt hiszem, nagy kárt okoztam aznap...
– Mindent jóvátesz azzal, hogy nekem adja azt az emléket, – mondta Harry. – Nagyon bátor és nemes cselekedet lenne.
Hagrid rándult egyet álmában, és tovább horkolt. Slughorn és Harry egymást nézték a pislákoló gyertya fölött. Hosszú, hosszú szünet következett, de Felix Felicis azt mondta Harrynek, hogy ne törje meg, hogy várjon. Azután, nagyon lassan, Slughorn zsebre tette a kezét, és előhúzta a pálcáját. Még mindig Harry szemébe nézve Slughorn halántékához érintette a pálca végét, majd visszahúzta, egy hosszú, ezüstös emlékszállal együtt, ami a pálcán lógott. Hosszan, nagyon hosszan nyúlt az emlék, míg végül elszakadt, és ezüstösen lengett a pálcán. Slughorn leeresztette egy üvegbe, ahol összetekeredett, utána kavarogva gázszerűen szétterült. Remegő kézzel becsukta az üveget, és az asztal fölött Harrynek adta.
– Nagyon szépen köszönöm, professzor.
– Jó fiú vagy, – mondta Professzor Slughorn, miközben könnycseppek peregtek le kövér arcán a bajszára. – És édesanyád szemeit örökölted... Csak kérlek ne gondolj rólam túl sok rosszat, miután megnézted...
Ő is karjaira hajtotta a fejét, egy nagyot sóhajtott, és elaludt.

Huszonharmadik fejezet
Horcruxok

Harry érezte, ahogy a Felix Felicis hatása megszűnik, miközben a kastély felé lopakodott. A főkapu ugyan nyitva maradt, azonban a harmadik emeleten találkozott Hóborccal, és éppencsakhogy sikerült észrevétlennek maradnia, oldalra ugorva az egyik rövidebb folyosóra. Mire a Kövér Dáma portréjához ért, és lehúzta magáról a láthatatlanná tevő köpenyét, nem igazán lepődött meg azon, hogy eléggé rossz hangulatában találta.
– Milyen időpontban zargatsz te engem?
– Nagyon sajnálom – ki kellett mennem valami fontos...
– Hát, a jelszó éjfélkor megváltozott, úgyhogy kénytelen leszel a folyosón aludni, nemdebár?
– Maga viccel! – mondta Harry. – Miért pont éjfélkor kellett megváltoznia?
– Ez már csak így meg, – mondta a Kövér Dáma. – Ha reklamálni akarsz, menj és keresd meg az igazgató urat, ő az, aki megszigorította a biztonsági intézkedéseket.
– Fantasztikus, – mondta keserűen Harry, körbe nézve a kemény padlón. – Nagyon zseniális. Igen, ha itt lenne, akkor felvinném Dumbledore-hoz, mert ő az, aki megkért rá, hogy...
– Itt van, – mondta egy hang Harry mögött. – Dumbledore professzor egy órája érkezett vissza az iskolába.
Félig Fej Nélküli Nick suhant Harry felé, a feje szokásához híven ingadozott a nyakán.
– A Véres Bárótól hallottam, ő látta megérkezni, – mondta Nick. – A Báró szerint jókedvű volt, bár egy kicsit fáradtnak tűnt.
– Hol van? – kérdezte Harry, egyre szaporábban vert a szíve.
– Ó, az asztronómia toronyban nyögdécsel és zörög, ez a kedvenc időtöltése...
– Nem a Véres Báró – Dumbledore!
– Ó... az irodájában, – mondta Nick. – Ha jól vettem ki a Báró szavaiból, még volt egy kis elintézni való dolga, mielőtt...
– Igen, van, – mondta Harry, izgatottan a lehetőségtől, hogy elmondhatja Dumbledore-nak, hogy megszerezte az emléket. Sarkonfordult, és a Kövér Dáma kiáltásaival nem törődve elfutott.
– Gyere vissza! Rendben, hazudtam! Felbosszantott, hogy felébresztettél! A jelszó még mindig galandféreg!
De Harry már visszafele szaladt a folyosón, és néhány perc múlva már mondta is, Dumbledore vízköpőjének, hogy „tejkaramella”, ami félreugrott, utat engedve Harrynek a spirális lépcsősorhoz.
– Szabad, – mondta Dumbledore Harry kopogására. Kimerültnek hangzott. Harry kinyitotta az ajtót. Dumbledore irodája ugyan olyannak tűnt, mint eddig bármikor, de fekete, csillagokkal borított ég fogadta az ablakon túl.
– Te jó isten, Harry, – mondta meglepetten Dumbledore. – Mivel tartozom ezért a késő esti megtiszteltetésért?
– Uram – megszereztem. Megszereztem Slughorn emlékét.
Harry előhúzta a kicsiny üveget és megmutatta Dumbledore-nak. Az igazgató néhány pillanatig mozdulni sem tudott. Ezután széles mosolyra húzódott a szája.
– Harry, ez lenyűgöző hír! Nagyon jó! Tudtam, hogy meg tudod csinálni!
Elfelejtve, milyen késő van, körbesietett az asztal körül, ép kezébe vette Slughorn emlékét, és a szekrényhez sietett, amiben a Merengőjét tartotta.
– Most pedig, – mondta Dumbledore, miközben az asztalra helyezte a kőtálat, és beleöntötte az üveg tartalmát. – Most, végre, megláthatjuk. Harry, gyorsan...
Harry engedelmesen a Merengő fölé hajolt, és érezte, ahogy a lábai elhagyják az iroda padlóját... Újra átesett a sötétségen, majd Horace Slughorn több évvel azelőtti irodájában landolt. Ott volt a sokkal fiatalabb Slughorn, sűrű, fényes, szalmaszínű hajával, és vörösesszőke bajszával, ismét a kényelmes karosszékében üldögélve, lába egy bársony puffon pihent, egyik kezében kis pohár bor, a másik egy doboz kristályananászban kotorászott. És ott volt még féltucat fiatal fiú is, Slughorn körül ülve, középen Tom Denemmel. Rowle arany-fekete gyűrűje ott ragyogott az ujján.
Dumbledore Harry mellett ért földet, épp mikor kérdezte, – Uram, igaz az, hogy Merrythought nyugdíjba vonul?
– Tom, Tom, ha tudnám se mondanám meg, – mondta Slughorn, rosszallóan csóválva a fejét, közben azonban nagyokat pislogott. – Azt kell mondjam, szeretném tudni, honnan szerzed az információidat, fiam, többet tudsz, mint a személyzet.
Denem mosolygott; a többi fiú nevetett, és csodálóan néztek fel rá.
– Rejtélyes képességeddel, hogy olyan dolgokról is tudj, amikről nem kellene, és azon emberek óvatos puhítása, akik számítanak – köszönöm az ananászt, egyébként igazad van, ez a kedvencem... – Több fiú ismét kuncogott. – biztos vagyok benne, hogy húsz éven belül Mágiaügyi Miniszter leszel. Tizenöt, ha továbbra is küldöd az ananászokat, remek kapcsolataim vannak a minisztériumban.
Tom Denem csupán mosolygott, míg a többiek ismét nevettek. Harrynek feltűnt, hogy bár nem ő volt a legidősebb a csapatban, mégis úgy néztek rá a többiek, mintha a vezetőjük lenne.
– Nem hiszem, hogy a politika hozzám illene, uram, – mondta, mikor a nevetés alább hagyott. – Egyrészt nincs meg hozzá a hátterem.
Néhányan a fiúk közül egymásra vigyorodtak. Harry biztos volt benne, hogy valamilyen személyes viccen nevetnek, kétségtelenül valamiről, amit tudtak, vagy sejtettek a bandavezér híres őseiről.
– Nonszensz, – mondta élénken Slughorn, – nem is lehetne egyértelműbb, hogy tisztességes Varázsló-alapanyagból készültél, ilyen képességekkel, mint ami neked van. Nem, sokra viszed majd, Tom, még nem tévedtem egy tanulóval kapcsolatban sem.
A kis arany óra, ami Slughorn asztalán állt, tizenegy órát ütött mögötte, amint rápillantott.
– Úr isten, már ilyen késő van? Jobb, ha mentek, fiúk, vagy mindannyian bajba kerülünk. Lestrange, holnapra várom az esszédet, különben büntetést kapsz. Avery, neked is ugyanez.
A fiúk egyesével elhagyták a szobát. Slughorn felkászálódott a székből, és az asztalhoz vitte az üres üveget. Mögötte valami megmoccant, ami megfordulásra késztette; Denem még mindig mögötte állt.
– Siess, Tom, nem akarhatod, hogy ilyen későn elkapjanak a folyosón, és egyébként is Prefektus vagy.
– Uram, szeretnék kérdezni valamit Öntől.
– Akkor kérdezz, fiam, kérdezz...
– Uram, azon töprengtem, hogy mit tud Ön a... Horcruxokról?
Slughorn rámeredt, vastag ujjai szórakozottan kaparászták borospoharát.
– Kutatómunka a Sötét Varázslatok Kivédésre, ugye?
De Harry biztos volt benne, hogy Slughorn tökéletesen tisztában volt azzal, hogy ez nem házi feladat.
– Nem egészen, uram – mondta Denem. – Olvasás közben akadtam rá erre a kifejezésre, és nem igazán értettem meg.
– Nem... nos... nehéz lenne a Roxfortban olyan könyvet találni, ami részleteket közöl a Horcruxokról, Tom, ez nagyon sötét dolog, nagyon sötét, – mondta Slughorn.
– De ön nyilvánvalóan mindent tud róluk, uram? Úgy értem, egy olyan varázsló, mint Ön – elnézést, úgy értem, ha Ön nem tudja nekem megmondani, akkor nyilvánvalóan – csak arra gondoltam, hogy ha valaki tud erről valamit, akkor az Ön – szóval csak gondoltam...
Nagyon jól csinálta, gondolta Harry, a hezitálás, a lezser hangvétel, az óvatos hízelgés, egyiket sem vitte túlzásba. Harrynek már túl sok tapasztalata volt, hogyan kell vonakodó emberektől információt szerezni, ahhoz, hogy felismerjen egy profit munka közben. Biztos volt benne, hogy Denem nagyon akarta azt az információt; talán hetekig is dolgozhatott ezen a pillanaton.
– Hát, – mondta Slughorn, nem nézve Denemre, inkább az ananászos doboz tetején lévő szalagot babrálva, – hát, csak nem fog fájni, ha adok egy kis áttekintést róla. Csak annyit, hogy megértsd a lényegét. A Horcrux szóval azokat a tárgyakat illetjük, amikbe egy személy elrejtette lelke egy darabját.
– Azonban nem igazán értem, hogyan működik a dolog, uram, – mondta Denem.
Uralkodott a hangján, de Harry szinte érezte az izgatottságát.
– Hát, tudod, szétszakítod a lelked, – mondta Slughorn, – és az egyik darabot elrejted egy tárgyba, a testeden kívül. Így, még ha a testet meg is támadják, vagy elpusztítják, nem halsz meg, mert a lélek egy darabja a földhöz kötve, sértetlenül megmarad. De természetesen, ilyen formában élni...
Slughorn arca meggyűrődött, Harry fejében pedig két évvel azelőtti szavak hangzottak fel ismét: – Kitéptek a testemből, kevesebb voltam, mint egy szellem, kevesebb, mint a leghitványabb kísértet... de még így is, életben maradtam.
– ...kevesen akarnák, Tom, nagyon kevesen. A halál jobb lenne.
De Denem éhsége mostanra már egyértelmű volt; arcán falánk kifejezés ült, nem tudta tovább titkolni vágyódását.
– Hogyan lehet eltépni a lelket?
– Hát, – mondta kényelmetlenül Slughorn, – meg kell értened, hogy a léleknek épnek és egésznek kell maradnia. Széttépni egy erőszakos cselekedettel, természetellenes.
– De hogyan lehet megcsinálni?
– Egy gonosz tettel – a leggonoszabb tettel. Gyilkolni kell. Az ölés eltépi a lelket. A varázsló, aki Horcruxot akar csinálni, saját előnyére fordítja a kárt: tokba zárja a letépett darabot...
– Bezárja? De hogyan...?
– Van egy varázsige, ne kérdezz, mi az, nem ismerem! – mondta a fejét rázva Slughorn, mintha egy öreg elefánt, akit szúnyogok zavarnak. – Úgy nézek ki, mint aki megpróbálta... gyilkosnak nézel engem?
– Nem, uram, dehogy, – mondta gyorsan Denem. – Sajnálom... Nem akartam megsérteni...
– Egyáltalán nem, egyáltalán, nem sértettél meg, – mondta nyersen Slughorn, – Természetes, hogy némi kíváncsiságot érzel ezek iránt a dolgok iránt... Bizonyos természetű varázslókat mindig is vonzott a mágia azon aspektusa...
– Igen, uram, – mondta Denem. – Azonban amit nem értek – pusztán kíváncsiságból – úgy értem, egy Horcruxnak sok haszna lenne? Csak egyszer tudjuk a lelkünket szétszakítani? Nem lenne jobb, erősebb, ha több darabban lenne a lelkünk, úgy értem, például, nem hét a legerősebb mágikus szám, nem lenne hét...?
– Merlin szakállára, Tom! – vakkantott Slughorn. – Hét! Nem elég rossz egy ember megölésén gondolkodni? És egyébként is... elég rossz kétfelé osztani a lelket... de hogy hét darabba tépni...
Slughorn mostanra nagyon nyugtalanná vált: Úgy nézett Denemre, mintha még soha nem látta volna tisztán, és Harry tudta, hogy mostanra megbánta, hogy egyáltalán belekezdett ebbe a beszélgetésbe.
– Persze, – motyogta, – mi most csak elméletileg beszélgetünk róla, ugye? Csupán tudományos szempontból...
– Igen, uram, természetesen, – mondta gyorsan Denem.
– De ettől függetlenül, Tom... ne nagyon hangoztasd, amit mondtam neked – mármint amit most megvitattunk. Az emberek nem örülnének, ha megtudnák, hogy Horcruxokról beszélgettünk. Tudod, ez egy tiltott téma a Roxfortban... Dumbledore különösen ádáz ebből a szempontból...
– Semmit nem fogok mondani róla, uram, – mondta Denem, és elment, előtte azonban Harrynek sikerült elkapnia az arcvonásait, amin ugyanaz a vad boldogság látszódott, mint amikor megtudta, hogy varázsló, olyan boldogság, ami nem növelte jóképűségét, hanem amitől valahogyan kevésbé emberinek tűnt...
– Köszönöm, Harry, – mondta csendesen Dumbledore. – Menjünk...
Mikor Harry földet ér Dumbledore irodájának padlóján, ő már az asztal mögött ült. Harry is leült, és várta, hogy Dumbledore megszólaljon.
– Nagyon régóta reméltem, hogy meg tudom szerezni ezt a bizonyítékot, – mondta végül Dumbledore. – Megerősíti azt az elméletemet, amin dolgozom, ez azt bizonyítja, hogy igazam van, és hogy milyen messzire kell még eljutnunk...
Harry hirtelen észrevette, hogy minden egyes régi igazgató portréja élénken figyelte a beszélgetést. Egy testes, vörös orrú varázsló még egy hallócsövet is elővett.
– Nos, Harry, – mondta Dumbledore, – Biztos vagyok benne, hogy megértetted annak fontosságát, amit most hallottunk. Annyi idősen, mint most te vagy, egy-két hónapnyi különbséggel, Tom Denem mindent megtett, hogy rájöjjön, hogyan válhatna hallhatatlanná.
– Úgy gondolja, hogy sikerült neki, uram? – kérdezte Harry. – Elkészített egy Horcruxot? És ezért nem halt meg, amikor megtámadott engem? El volt rejtve valahol egy Horcruxa? Lelkének egy darabja biztonságban volt?
– Egy darabja... vagy több, – mondta Dumbledore. – Hallottad Voldemortot, főképp arra volt kíváncsi, mi történne a varázslóval, ha több, mint egy Horcruxot készítene, mi történne azzal, aki annyira el akarja kerülni a halált, hogy többször is képes lenne gyilkolni, folyamatosan tördelve a lelkét, hogy több különböző Horcruxba zárhassa a darabokat. Egyetlen könyv sem adta volna meg a választ a kérdésére. Amennyire tudom – abban biztos vagyok, hogy Voldemort tudta – mostanáig egyetlen varázsló sem tépte kettőnél több darabra a lelkét.
Dumbledore megállt egy pillanatra, rendezte a gondolatait, majd így folytatta, – Négy évvel ezelőtt bizonyítékot kaptam arról, hogy Voldemort széthasította a lelkét.
– Honnan? – kérdezte Harry. – Hogyan?
– Te adtad nekem, Harry, – mondta Dumbledore. – A napló, Denem naplója, ami utasításokat adott, hogyan kell újra kinyitni a Titkok Kamráját.
– Nem értem, uram, – mondta Harry.
– Nos, bár nem láttam azt a Denemet, aki előjött a naplóból, amit leírtál nekem, olyan jelenség volt, amilyet még soha nem láttam. Pusztán egy emlék, ami saját magától kezd el cselekedni és gondolkodni? Egy puszta emlék szívta volna ki az életerőt a lányból, akinek a kezébe került? Nem, valami sokkal baljósabb élt abban a könyvben... egy darabka lélek, ebben majdnem teljesen biztos vagyok. A napló egy Horcrux volt. Ez azonban legalább annyi kérdést vet fel, mint amennyit megválaszol. Ami leginkább izgatott és aggasztott, az az, hogy azt a naplót legalább annyira támadásra szánták, mint védekezésre.
– Még mindig nem értem, – mondta Harry.
– Nos, úgy működött, ahogy egy Horcruxtól az elvárható – más szavakkal, a bele zárt lélekdarab biztonságban volt, és kétségtelenül megtette a maga feladatát tulajdonosa halálának megakadályozásában. De kétség sem férhet hozzá, hogy Denem valójában azt akarta, hogy a naplót valaki elolvassa, azt akarta, hogy a benne rejlő lélekdarab beleköltözzön valakibe vagy megszállja azt, hogy Mardekár szörnyét újra szabadon eressze.
– Hát, biztosan nem akarta, hogy a kemény munkája kárba vesszen, – mondta Harry. – Azt akarta, hogy tudják az emberek, hogy ő Mardekár utódja, mert akkor nem hitték el neki.
– Egész jó, – mondta bólogatva Dumbledore. – De még nem érted, Harry, hogy ha azt akarta volna, hogy a naplót egy jövőbeli Roxfortos diák kapja meg, akkor nagyon tékozlónak kellett lennie azzal az értékes lelkével szemben, amit bele zárt. Egy Horcrux lényege, ahogyan azt Slughorn professzor is elmondta, hogy a lélek egy részét rejtve, biztonságban tudjuk, nem pedig valaki más útjába vessük, és kockáztassuk, hogy az talán elpusztítja – amint az megtörtént: ez a lélekdarab nincs többé; te gondoskodtál róla.
Az a közönyös mód, ahogy Voldemort kezelte a Horcruxait, nagyon rosszat jelentett számomra. Azt sugallta, hogy addigra – vagy a jövőben tervezte – hogy több Horcruxot csinált, így az első elvesztése nem lesz annyira káros. Nem akartam elhinni, semmi másnak nincs értelme. Aztán két évvel később, aznap este, mikor Voldemort visszatért a testébe, tett egy igen felvilágosító és riasztó kijelentést a Halálfalóinak. „Én, aki messzebb ment, mint bárki más, a hallhatatlanság felé vezető úton.” Ezt mondtad nekem. „Tovább, mint bárki más!” És azt hittem, tudom, hogy ez mit jelent, bár a Halálfalók nem tudták. A Horcruxaira utalt, Horcruxaira, többes számban, Harry, és nem hiszem, hogy bármely más varázslónak lett volna több. És beleillett a képbe: Voldemort nagyúr az évek múlásával egyre kevésbé hasonlított emberre, és a változást, amin keresztülment, csak egyféleképpen tudtam megmagyarázni: ha a lelke jobban roncsolódott, mint amit mi a „közönséges gonosz” pusztításának neveznénk...
– Szóval emberek meggyilkolásával elérte, hogy őt magát ne lehessen megölni? – kérdezte Harry. – Miért nem készített egy Bölcsek Kövét, vagy lopott el egyet, ha annyira foglalkoztatta a halhatatlanság?
– Nos, tudjuk, hogy öt éve megkísérelte ellopni, – mondta Dumbledore. – De szerintem több oka is van, hogy egy Bölcsek Köve miért tűnik számára kevesebbnek, mint a Horcruxok.
– Míg az Élet Elixírje valóban meghosszabbítja az életet, rendszeresen inni kell, az örökkévalóságig, ha a használó meg akarja tartani az örök életét. Így Voldemort az Elixírtől függött volna, és ha kifogyott volna, vagy beszennyeződik, vagy ha a követ ellopják, ugyanúgy meghalt volna, mint bárki más. Voldemort szeret egyedül dolgozni, emlékszel? Úgy gondolom, hogy a függőség gondolatát, még az Elixírét is, tűrhetetlennek találta. Természetesen készen állt volna meginni, hogy kiszabaduljon abból a szörnyű fél-életből, amibe belekényszerült, miután megtámadott téged, de csak hogy új testet szerezzen magának. Ezután, meggyőződésem szerint, továbbra is a Horcruxokra támaszkodott volna. Semmi másra nem lett volna szüksége, ha újra szerez magának egy testet. Tudod, addigra már halhatatlanná vált... vagy legalábbis annyira közel került hozzá, amennyire egy ember csak kerülhet. Most azonban, Harry, felfegyverkezve ezzel a létfontosságú információval, amit sikeresen beszereztél, közelebb kerültünk Voldemort nagyúr megölésének titkához, mint korábban bárki. Hallottad őt, Harry: „Nem lenne jobb, nem lenne erősebb, ha a lélek több darabban lenne... nem hét a legerősebben mágikus szám...” Nem hét a legerősebben mágikus szám? Igen, úgy gondolom, a hét darabban lévő lélek igazán csábító lenne Voldemort nagyúr számára.
– Hét Horcruxot csinált? – kérdezte elszörnyedve Harry, miközben több, a falon függő portré is hasonló döbbent és dühös hangot hallatott. – De hát akárhol lehetnek a világban... elrejtve... elásva, vagy láthatatlanul...
– Örülök neki, hogy megérted a probléma méretét, – mondta nyugodtan Dumbledore. – Először is azonban, Harry, nem hét Horcrux, csak hat. A lélek hetedik darabja akármennyire is megcsonkított, az újjászületett testében van. Az volt az a darabja, ami kísérteti életet élt annyi éven át száműzetése idején; a nélkül, egyáltalán nem lenne önmaga. Az a hetedik lélek az utolsó, amit meg kell támadnia annak, aki végezni akar Voldemorttal – az a darab, ami a testében él.
– De a hat Horcrux, akkor, – mondta kicsit kétségbeesetten Harry, – hogyan fogjuk őket megtalálni?
– Elfelejtetted... az egyiket már elpusztítottad. És én elpusztítottam még egyet.
– Tényleg? – kérdezte buzgón Harry.
– Igen, valóban, – mondta Dumbledore, miközben felemelte az égettnek látszó kezét. – A gyűrű, Harry. Rowle gyűrűje. És egy szörnyű átok is volt rajta. Ha nem lettek volna – és most kérlek bocsásd meg a látszólag hiányzó szerénységem – csodálatos képességeim, és Piton professzor időben nyújtott segítsége, mikor visszatértem a Roxfortba, kétségbeesetten, sebesülten, talán már nem élnék, hogy elmondhassam ezt a történetet. Ugyanakkor, egy elsorvadt kéz nem tűnik ésszerűtlen árnak Voldemort lelkének egyhetedéért. A gyűrű most már nem Horcrux.
– De hogyan találta meg?
– Nos, amint azt te is tudod, éveken keresztül feladatomnak tekintettem, hogy mindent kiderítsek Voldemort elmúlt életéről. Mindenfelé jártam, meglátogattam azokat a helyeket, ahol ő is járt. A gyűrűbe a Gaunt házban botlottam bele, a romok közé volt rejtve. Úgy tűnt, miután Voldemort sikeresen belezárta lelkének egy darabját, nem akarta tovább hordani. Elrejtette és több erős varázslattal is levédte, majd elrejtette abban a kunyhóban, ahol ősei korábban éltek. (Morfint természetesen az Azkabanba hurcolták,) nem gondolta, hogy egyszer fogom venni a fáradtságot, hogy ellátogassak a romokhoz, vagy hogy mágikus rejtekhelyek nyomai után kezdek keresgélni.
– De nem gratulálhatunk magunknak túl lelkesen. Te megsemmisítetted a naplót, én pedig a gyűrűt, de ha igazunk van a hét darabos lélek elmélettel, még négy Horcrux hátravan.
– És azok bármik lehetnek? – kérdezte Harry. – Lehetnek akár bádogdobozok, vagy, nem is tudom, üres bájitalos üvegek...
– Zsupszkulcsokban gondolkodsz, Harry, amiknek közönséges tárgyaknak kell látszódniuk, hogy könnyedén átnézzenek rajtuk. De vajon használna Voldemort nagyúr egy bádogkannát vagy régi bájitalos üveget, hogy a saját drága lelkét őrizze benne? Elfelejtetted, mit mutattam neked. Voldemort nagyúr szeretett trófeákat gyűjteni, és jobbszerette a nagyhatalmú, történetekkel rendelkező tárgyakat. Büszkesége, saját felsőbbrendűségének hite, eltökéltsége, hogy a mágia történelmében helyet csináljon magának; ezek a dolgok azt sugallják, hogy Voldemort óvatosan válogatta meg a Horcruxait, olyan tárgyakat keresve, amik érdemesek a megtiszteltetésre.
– A napló nem volt annyira különleges.
– A napló, ahogy azt te is mondtad, bizonyíték volt arra, hogy ő Mardekár utódja. Biztos vagyok benne, hogy Voldemort ezt nagyon fontosnak tartotta.
– Szóval, a többi Horcrux? – kérdezte Harry. – Van valami ötlete, hogy mik lehetnek, uram?
– Csak találgatni tudok, – mondta Dumbledore. – Mint már korábban elmondtam, úgy gondolom, Voldemort nagyúr jobban szerette azokat a tárgyakat, amik önmagukban is kiválóak voltak. Ezért fésültem át Voldemort múltját, hogy rájöjjek, tűntek-e el a közelében ilyen alkotások.
– A medál! – mondta hangosan Harry, – Hugrabug kelyhe!
– Igen, – mondta mosolyogva Dumbledore, – Le merném fogadni... talán nem a másik kezemben... de pár ujjamat rátenném, hogy azok lettek a harmadik és negyedik Horcruxok. A maradék kettő, ismét feltételezve, hogy hatot csinált, még problémát jelentenek, de megkockáztatnék egy olyan kijelentést, hogy miután beszerzett Mardekártól és Hugrabugtól is egy-egy tárgyat, Griffendél vagy Hollóhát egyik ereklyéje után kezdett el kutatni. Négy tárgy a négy alapítótól, biztos vagyok benne, hogy nagy nyomást gyakoroltak Voldemort képzelőerejére. Nem tudom megmondani, talált-e valaha valamit is, ami Hollóháté volt. Azonban biztos vagyok benne, hogy Griffendél egyet ismert ereklyéje biztonságban maradt.
Dumbledore a Harry mögött lévő falra mutatott fekete ujjaival, ahol egy rubin markolatú kard feküdt egy üvegvitrinben.
– Gondolja, hogy ez az, ami miatt vissza akart jönni a Roxfortba, uram? – kérdezte Harry. – Hogy megpróbáljon találni valamit a másik két alapítótól?
– Pontosan, – mondta Dumbledore. – De sajnos ez nem igazán visz minket tovább, mivel a kérése el lett utasítva, úgy hiszem anélkül, hogy esélye lett volna átkutatni az iskolát. Azt kell gondolnom, hogy nem sikerült ezt a célját elérnie, hogy összegyűjtsön négy tárgyat a négy alapítótól. Azonban egyértelműen volt két tárgya – talán sikerült összegyűjtenie hármat – ez a legtöbb, amit el tudott érni.
– Még ha szerzett is valamit Hollóháttól vagy Griffendéltől, marad egy hatodik Horcrux, – mondta Harry, miközben az ujjával számolt. – Hacsak nem szerzett valamit mindkettőtől.
– Nem hiszem, – mondta Dumbledore. – Úgy gondolom, tudom, mi a hatodik Horcrux. Kíváncsi vagyok, mit fogsz szólni, amikor bevallom, hogy egy ideje gyanakszom a kígyója, Nagini viselkedésére.
– A kígyó? – kérdezte riadtan Harry. – Állatokat is lehet Horcruxnak használni?
– Nos, nem ajánlatos így tenni, – mondta Dumbledore, – hiszen a lelked egy részét rábízni valamire, ami gondolkodik és saját magától mozog, nyilvánvalóan nagyon rizikós dolog. Azonban ha számításaim helyesek, Voldemortnak még mindig szüksége volt egy Horcruxra az áhított hatból, mikor belépett szüleid házába azzal a szándékkal, hogy megöljön téged. Láthatóan olyan alkalmakra tartotta fenn a Horcruxok elkészítését, amikor valaki fontosat ölt meg. Te egyértelműen az lehettél volna. Úgy gondolta, hogyha megöl téged, azzal elhárítja a veszélyt, amit a prófécia jelentett számára. Azt hitte, sebezhetetlenné teszi magát. Biztos vagyok benne, hogy az utolsó Horcruxát a te haláloddal akarta elkészíteni. Mint tudjuk, elbukott. Néhány év múlva azonban Naginivel megölt egy öreg muglit, valószínűleg akkor használta fel őt az utolsó Horcrux elkészítéséhez. Ő nyomatékosította a Mardekári kapcsolatot, ami tovább növelte a Voldemort körüli titokzatosságot; szerintem annyira szereti, amennyire csak lehetséges, nyilvánvalóan szereti bezárva tartani, és szokatlanul nagy hatalma van fölötte, még egy párszaszájúhoz képest is.
– Szóval, – mondta Harry, – a naplónak annyi, a gyűrűnek annyi. A serleg, a medál és a kígyó még sértetlen, és úgy gondolja, hogy még van egy Horcrux, ami egyszer Hollóháté vagy Griffendélé volt?
– Tiszteletreméltóan tömör és pontos összegzés, igen, – mondta bólogatva Dumbledore.
– Szóval... még mindig kutat utánuk, uram? Ezt csinálja, amikor elmegy az iskolából?
– Pontosan, – mondta Dumbledore. – Már nagyon régóta keresgélek. Úgy gondolom... talán... közel vagyok ahhoz, hogy egy újabbat is megtaláljak. Vannak bíztató jelek.
– És ha talál egyet, – kérdezte fürgén Harry, – magával mehetek, és segíthetek megszabadulni tőle?
Dumbledore feszülten figyelte Harryt egy pillanatig, mielőtt megszólalt volna, – Igen, azt hiszem.
– Tényleg? – kérdezte megdöbbenve Harry.
– Ó igen, – mondta kicsit mosolyogva Dumbledore. – Azt hiszem, kiérdemelted ezt a jogot.
Harry érezte, ahogy elönti az öröm. Jó volt végre egyszer nem óvatosságra és védelemre intő szavakat hallani. Az igazgatók és igazgatónők a falon kevésbé voltak elragadtatva Dumbledore döntésétől; Harry látta, ahogy többen is a fejüket rázták, Phineas Nigellus még horkantott is egyet.
– Tudja Voldemort, amikor egy Horcrux megsemmisül, uram? Megérzi? – kérdezte Harry, nem törődve a portrékkal.
– Ez egy nagyon érdekes kérdés, Harry. Úgy hiszem, nem. Szerintem Voldemort mostanra annyira belemerült a gonoszságba, és ezek a kritikus részek olyan régóta vannak elkülönítve tőle, hogy már nem érez úgy, ahogyan mi. Talán, halála pillanatában, felismeri a veszteségét... de például nem volt tisztában a napló elpusztításával, amíg ki nem szedte az igazat Lucius Malfoyból. Mikor Voldemort kiderítette, hogy a naplót megrongálták, és minden erejét elvesztette, haragját szörnyű volt nézni.
– De azt hittem, ő akarta, hogy Lucius Malfoy becsempéssze azt a Roxfortba.
– Igen, ő akarta, évekkel ezelőtt, amikor tudta, hogy fog tudni újabb Horcruxokat készíteni, Luciusnak azonban várnia kellett volna az engedélyére, azt viszont soha nem kapta meg, mivel Voldemort nem sokkal azután eltűnt, hogy átadta neki a naplót. Kétségtelenül úgy gondolta, hogy Lucius nem mert volna mást csinálni a Horcruxszal, mint megőrizni, azonban túl sokat adott Lucius félelmére egy olyan mestertől, aki évekkel azelőtt elment, és akit Lucius halottnak hitt. Természetesen Lucius nem tudta, hogy mi volt a napló valójában. Úgy tudom, hogy Voldemort elmondta neki, hogy a napló újra ki tudja nyitni a Titkok Kamráját, mert jól lett megbűvölve. Ha Lucius tudta volna, hogy mestere lelkének egy darabját fogta a kezében, valószínűleg nagyobb tisztelettel kezelte volna – ehelyett azonban saját érdekében kivitelezte a régi tervet. Azzal, hogy a naplót Arthur Weasley lányának adta, remélte, hogy lejárathatja Arthurt, és ugyanakkor megszabadulhat egy igen terhelő mágikus tárgytól is. Ó, szegény Lucius...Voldemort haragjával, hogy saját hasznára dobta el a Horcruxot, és a tavalyi fiaskóval a Minisztériumban, nem lennék meglepve, ha titokban nem örülne, hogy jelenleg Azkaban biztonságában van.
Harry egy pillanatig elgondolkodott, majd megkérdezte, – És ha az összes Horcrux megsemmisült, akkor Voldemortot meg lehet ölni?
– Igen, így gondolom, – mondta Dumbledore. – A Horcruxok nélkül Voldemort egyszerű halandóvá válik egy megtépázott, fogyatékos lélekkel. Sose feledd azonban, hogy bár a lelke valószínűleg megjavíthatatlanul károsodott, tudata és mágikus képességei érintetlenek maradtak. Rendkívüli képességekkel és hatalommal kell rendelkezni, hogy egy Voldemort kaliberű varázslót megölj, még a Horcruxai nélkül is.
– De nekem nincsenek rendkívüli képességeim és hatalmam, – mondta Harry, mielőtt megállíthatta volna magát.
– De igen, vannak, – mondta keményen Dumbledore. – Olyan hatalmad van, amilyen Voldemortnak soha nem volt. Te tudsz...
– Tudom! – mondta türelmetlenül Harry. – Tudok szeretni! – Csak nehezen tudta magát türtőztetni, hogy hozzá ne tegye, „Nagy ügy!”
– Igen, Harry, tudsz szeretni, – mondta Dumbledore, aki úgy nézett, mintha pontosan tudta volna, amit Harry nem mondott ki. – Ami, végignézve, mi minden történt veled, nagy és figyelemre méltó dolog. Még mindig túl fiatal vagy ahhoz, hogy megértsd, mennyire különleges vagy, Harry.
– Tehát amikor a prófécia azt mondta, olyan hatalmam lesz, amit a Sötét nagyúr nem ismer, az csak – a szeretet volt? – kérdezte kicsit csüggedten Harry.
– Igen – csupán a szeretetre, – mondta Dumbledore. – De soha ne feledd, Harry, hogy amit a prófécia mond, csak azért fontos, mert Voldemort azzá tette. Előző év végén elmondtam neked. Voldemort megjelölt téged annak, aki a legveszélyesebb lehet rá nézve – és eközben azzá tett, aki a legveszélyesebb lett rá nézve!
– De ez ugyanoda vezet...
– Nem! – mondta Dumbledore, most már türelmetlenül. Harryre mutatva fekete, fonnyadt kezével, folytatta, – Túl sokmindent tulajdonítasz a próféciának!
– De, – vágott közbe Harry, – de hát Ön mondta, hogy a prófécia azt jelenti...
– Ha Voldemort soha nem hallott volna a próféciáról, vajon beteljesedett volna? Jelentett volna bármit is? Természetesen nem! Azt hiszed, minden prófécia, ami abban a teremben van, beteljesedett?
– De, – mondta zavarodottan Harry, – de tavaly azt mondta, egyikünknek meg kell ölnie a másikat...
– Harry, Harry, csak azért, mert Voldemort egy súlyos hibát vétett, és Trelawney professzor szavai szerint cselekedett! Ha Voldemort nem gyilkolta volna meg édesapádat, ébresztett volna benned vágyat a bosszúra? Persze, hogy nem! Ha nem erőltette volna édesanyádat az önfeláldozásába, adott volna neked olyan mágikus védelmet, amit nem tudott áttörni? Persze, hogy nem, Harry! Hát nem érted? Voldemort maga teremtette meg legrosszabb ellenségét, mint ahogy a zsarnokok mindenhol! Van fogalmad róla, hány zsarnok retteg azoktól, akiket elnyomnak? Mindannyian rájönnek, hogy egy nap az áldozataik közt biztosan lesz egy, aki fellázad ellenük, és visszavág! Voldemort sem más! Mindig kereste azt az egyet, aki ki merne ellene állni. Hallott a jóslatról, és azonnal akcióba kezdett, ami azzal végződött, hogy nemcsak kiválasztotta azt az embert, aki nagy valószínűséggel végezni fog vele, de különlegesen halálos fegyverrel is felruházta!
– De...
– Létfontosságú, hogy ezt megértsd! – mondta Dumbledore. Felállt, és járkálni kezdett a szobában, csillogó talárja suhogott utána; Harry még soha nem látta őt ennyire izgatottnak. – Azzal, hogy megpróbált megölni téged, Voldemort saját maga jelölte ki azt a személyt, aki itt ül előttem, és ő maga adta a kezébe az eszközöket a munka elvégzéséhez! Voldemort hibája, hogy belelátsz a gondolataiba, céljaiba, még az is, hogy megérted a kígyószerű nyelvet, amelyen utasításokat ad, és mégis, Harry, annak ellenére, hogy ilyen kiváltságos bepillantást nyertél Voldemort világába (ami egyébként egy olyan ajándék, amiért bármelyik Halálfaló ölni tudna), egyszer sem csábítottak el a Sötét Tanok, soha, egyetlen percre sem mutattad a legkisebb jelét sem annak, hogy Voldemort követője akarnál lenni!
– Persze, hogy nem! – mondta dühösen Harry. – Megölte a szüleimet!
– Tömören fogalmazva, védve voltál a szeretni tudásod által! – mondta hangosan Dumbledore. – Az egyetlen védelem, aminek esélye volt működni Voldemort hatalmának csábítása ellen. Mindazon csábítás ellenére, amin keresztülmentél, minden szenvedés ellenében, tisztaszívű maradtál, pont olyan tisztaszívű, amilyen tizenegy évesen voltál, mikor belenéztél egy tükörbe, ami szíved vágyát tükrözte, és az csupán az egyetlen módot mutatta meg, amivel megállíthattad Voldemort nagyurat, nem pedig hallhatatlanságot vagy vagyont. Harry, van fogalmad róla, milyen kevés varázsló láthatta volna azt, amit te láttál a tükörben? Voldemort tudhatta volna, mivel néz szembe, de nem tudta! De most már tudja. Betörtél Voldemort tudatába anélkül, hogy bármi bajod lett volna, ő azonban nem tudott megszállni téged anélkül, hogy emberfeletti kínt kellett volna kiállnia, amint azt a Minisztériumban felfedezte. Nem hiszem, hogy megértette, miért, Harry, de hiszen annyira sietett megcsonkítani saját lelkét, hogy nem állt meg gondolkodni, hogy megértse egy szeplőtlen, egész lélek összehasonlíthatatlan hatalmát.
– De uram, – Harry tett egy bátor kísérletet, hogy ne hangozzon okoskodónak, – ez ugyanoda vezet, nem? Meg kell próbálnom megölni, különben...
– Meg kell? – kérdezte Dumbledore. – Persze, hogy meg kell! De nem a jóslat miatt! Azért, mert te magad nem nyugodhatnál, amíg meg nem próbáltad! Mindketten tudjuk! Képzeld el, kérlek, csak egy pillanatra, hogy soha nem hallottad a jóslatot! Hogyan éreznél most Voldemort felé? Gondolkozz!
Harry Dumbledore-t nézte, ahogy a szobában járkált előtte, és gondolkodott. Édesanyjára gondolt, és édesapjára, és Siriusra. Cedric Diggoryra. Végiggondolt minden szörnyű tettet, amiről tudta, hogy Voldemort követte el. Egy láng gyulladt meg a mellkasában, és kiszárította a torkát.
– Végezni akarnék vele, – mondta csendesen Harry. – És én akarnám megtenni.
– Persze, hogy te akarnád! – kiáltotta Dumbledore. – Látod, a prófécia nem azt jelenti, hogy bármit is kellene tenned! De a prófécia okozta, hogy Voldemort nagyúr megjelölt téged, mint egyenlő ellenfelét... Más szóval, te szabadon dönthetsz, elég szabadon ahhoz, hogy hátat fordíts a jóslatnak! De Voldemort továbbra is a jóslat szerint fog cselekedni. Tovább fog vadászni rád... ami bizonyossá teszi azt, hogy...
– Hogy egyikünk végül meg fogja ölni a másikat, – mondta Harry. – Igen.
De végre megértette, mit próbált neki Dumbledore mondani. Olyan volt ez, mint a különbség aközött, hogy berángatnak az arénába, hogy szembenézz a halálig tartó küzdelemmel, vagy hogy besétálsz az arénába, magasra emelt fejjel. Néhányan talán azt mondanák, hogy kevés különbség van a két lehetőség között, de Dumbledore tudta – és most már én is tudom, gondolta Harry, ahogy elárasztotta a büszkeség, és a szüleim is tudták – hogy az egész világ választotta el egymástól őket.

Huszonnegyedik fejezet
Sectumsempra

Az éjszakai tevékenysége után kimerült, de örömittas Harry elmondott mindent a történtekről Ronnak és Hermionénak a következő reggelen a bűbájtan óra alatt (de legelőször is a Muffliato bűbájt alkalmazta a közelükben ülőkön). A módszer, mellyel Slughorntól kicsalta az emlékét, kellőképpen lenyűgözte barátait, és csodálattal néztek rá, amikor megemlítette Voldemort Horcruxait és Dumbledore azon ígéretét, hogy ha talál még egyet, magával viszi Harryt is.
– Hűha – mondta Ron, mikor Harry a történet végére ért; mindeközben a varázspálcáját lazán a plafon felé irányítva ingatta anélkül, hogy egyáltalán odafigyelt volna arra, mit is csinál. – Hűha. Akkor te tényleg Dumbledor-ral mész... és megpróbálod elpusztítani... hűha.
– Ron, hózáport csinálsz – mondta Hermione, miközben nyugodtan megfogta a fiú csuklóját és elfordította a pálcát a plafon irányából, ahonnan valóban nagy fehér pelyhekben havazni kezdett. Harry észrevette, hogy Lavender Brown tüzes szemekkel meredt Hermionéra a szomszéd asztal mellől és Hermione rögvest eleresztette Ron karját.
– Ó, valóban – mondta Ron ahogy kissé meglepődve letekintett a vállára. – Bocs... úgy tűnik mindannyian szörnyű korpásak lettünk...
Ron lesöpört néhány hópihét Hermione válláról. Lavender pedig bőgni kezdett. Ronon látszott, hogy gyötri a rossz lelkiismeret és hátat fordított Lavendernek.
– Szakítottunk – jegyezte meg Harrynek. – Tegnap este. Amikor meglátott engem és Hermionét kijönni a hálótermekből. Természetesen téged nem láthatott, szóval azt hitte, csak mi ketten voltunk ott.
– Ó – mondta Harry. – Nos... azért nem bánod, hogy vége van, ugye?
– Nem. – vallotta be Ron. – Amikor kiabált, az elég kellemetlen volt, de legalább nem én voltam az, aki véget vetett a dolognak.
– Gyáva – mondta Hermione, bár láthatóan tetszett neki a dolog. – Nos, az az este sehol sem kedvezett a románcoknak. Ginny és Dean is szakítottak, Harry.
Harry úgy látta, mintha lett volna valami Hermione tekintetében, ahogyan ezt közölte vele, de a lány nem tudhatta, hogy Harry legbelül kongát táncol: igyekezett arcát olyan kifejezéstelenül, hangszínét pedig olyan közömbösen tartani, amennyire csak tudta és megkérdezte: – Hogyhogy?
– Ó, valami butaság miatt... Ginny azt mondta, Dean mindig segíteni akart neki átmászni a portrélyukon, mintha ő nem tudott volna átmászni magától... de már jó ideje nem mentek közük simán a dolgok.
Harry odapillantott Deanre a tanterem másik sarkában. A fiú kifejezetten boldogtalannak tűnt.
– Persze ez némi dilemmát jelent számodra, nem igaz? – kérdezte Hermione.
– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte gyorsan Harry.
– A kviddics csapat – válaszolt Hermione. – Ha Ginny és Dean nem állnak szóba egymással...
– Ó... ó, igen – mondta Harry.
– Flitwick – figyelmeztette őket Ron. A vékony kis bűbájtan tanár épp feléjük igyekezett és Hermione volt az egyetlen, akinek sikerült az ecetet borrá változtatnia; az üvege teli volt mély bíborvörös folyadékkal, míg Harry és Ron üvegének tartalma még mindig sötétbarna volt.
– Ejnye, ejnye, fiúk – cincogott Flitwick professzor szemrehányóan. – Egy kicsit kevesebb beszéd és kicsit több munka... hadd lássam, hogyan próbálkoztok...
Együtt Ron és Harry felemelték a pálcájukat, minden erejükkel összpontosítottak és az üvegekre irányították őket. Harry ecete jéggé változott; Ron üvege pedig felrobbant.
– Rendben... a házi feladat... – mondta Flitwick professzor, miközben felemelkedett az asztal alól és az üvegszilánkokat szedegette a süvege tetejéből – Gyakorlás.
A bűbájtan óra után következett egyike a ritkának számító szünetek közül és a trió együtt visszasétált a klubhelyiségbe. Ron kifejezetten jókedvűnek látszott a Lavenderrel történt szakítást illetően és Hermione is vidámnak tűnt, bár amikor rákérdeztek, hogy min vigyorog, csak azt felelte: – Szép nap a mai. Látszólag egyikük sem vette észre a Harry elméjében dúló ádáz küzdelem jeleit:
Ő Ron húga.
De dobta Deant.
Ő még akkor is Ron húga.
Én vagyok Ron legjobb barátja.
Ez csak tovább rontja a dolgot.
De ha Ronnal beszélnék először...
Megütne.
Mi van, ha nem érdekel?
Ő a legjobb barátod!
Harry alig vette észre, hogy átmásztak a portrélyukon a napsütötte klubhelyiségbe és épphogy csak eljutott a tudatáig az odabenn csoportosuló hetedévesek látványa, míg nem Hermione elkiáltotta magát: – Katie! Visszajöttél! Jól vagy?
Harry csak bámult: tényleg Katie Bell volt az, teljesen egészségesen, ujjongó barátok körében.
– Tényleg jól vagyok! – mondta boldogan. – Hétfőn engedtek ki a Szent Mungóból, aztán pár napot otthon töltöttem anyuval és apuval, majd ma reggel érkeztem vissza ide. Leanne épp McLaggenről és a legutóbbi meccsről mesélt, Harry...
– Igen – mondta Harry. – Nos, most, hogy újra köztünk vagy és Ron is rendbejött, elég jó az esély arra, hogy tropára verjük a Hollóhátat, ami azt jelenti, hogy akár a Kupa is a miénk lehet. Figyelj, Katie...
Most már muszáj volt megkérdeznie tőle; a kíváncsiság átmenetileg még Ginnyről is elterelte a gondolatait. Harry lehalkította hangját, ahogy Katie barátai szedelőzködni kezdtek; bizonyára már késében voltak az átváltozástan óráról.
– ...az a nyaklánc... emlékszel már, ki adta neked?
– Nem – rázta szomorúan a fejét Katie. – Mindenki ugyanezt kérdezi, de fogalmam sincs. Az utolsó dolog, amire emlékszem az az, hogy besétálok a mosdóba a Három Seprűben.
– Akkor ezek szerint tényleg bementél a mosdóba? – kérdezte Hermione.
– Nos arra emlékszem, hogy benyitottam – mondta Katie. – Szóval bárki is átkozott meg, az ajtó mögött kellett, hogy álljon. Ami ezután történt, teljesen kiesett és a legelső dolog, amire emlékszem, az két héttel ezelőtti a Szent Mungóból. Nézzétek, jobb, ha most megyek, mert nem lepne meg, ha McGalagony büntetőfeladatot adna annak ellenére, hogy ez az első napom.
Katie felkapta a táskáját és a könyveit, majd a barátai után sietett otthagyva Harryt, Ront és Hermionét, akik így leülhettek az ablak melletti asztalhoz és eltöprenghettek a hallottakon.
– Szóval, aki odaadta a nyakláncot Katienek az vagy egy lány vagy egy nő – mondta Hermione. – Hiszen a női mosdóban volt.
– Vagy valaki, aki úgy nézett ki, mint egy nő vagy lány – mondta Harry. – Ne feledd, ott volt egy üstrevaló Százfűlé-főzet Roxfortban. Tudjuk, hogy egy részét ellopták...
Harry a lelki szemei előtt látta a lányokká változott Crakek és Monstrók parádéját, ahogy peckesen fel-alá szökellnek.
– Azt hiszem, újra belekortyolok a Felixbe – mondta Harry. – És ismét el kell mennem a Szükség Szobájába.
– Az a bájital tökéletes elpazarlása lenne – jelentette ki határozottan Hermione, miközben letette a táskájából korábban előhalászott Syllabary egy példányát. – A szerencse ennél előrébb nem fog juttatni, Harry. Slughorn esete más volt; a képességed, hogy meggyőzd, már eleve megvolt, mindössze a körülményeken kellett kicsit csavarni. De a szerencse nem elegendő ahhoz, hogy átjuttasson egy erőteljes bűbájon. Ne pazarold el a maradék bájitalt! Minden létező szerencsére szükséged lesz, ha Dumbledore magával visz... – suttogta Hermione.
– Nem tudnánk többet csinálni? – kérdezte Ron Harrytől figyelmen kívül hagyva Hermionét. – Remek lenne, ha egy egész készlet lenne belőle... nézd meg a könyvben...
Harry előhúzta saját Haladó Bájitalkészítés könyvét a táskájából és fellapozta a Felix Felicist.
– A fenébe, ez nagyon bonyolult – mondta, ahogy végigfutotta a hozzávalók listáját. – És hat hónapig tart... hagyni kell főni.
– Tipikus – mondta Ron.
Harry már éppen azon volt, hogy eltegye a könyvét, amikor észrevette a behajtott oldalsarkot; odalapozva észrevette a Sectumsempra átkot az „Ellenségeknek” felirattal ellátva, amit még néhány hete jelölt meg. Még mindig nem jött rá, mire való, főleg azért, mert nem akarta tesztelni Hermione jelenétében, de úgy tervezte, ha legközelebb sikerül észrevétlen McLaggen mögé kerülnie, kipróbálja rajta.
Az egyetlen ember, aki nem volt különösebben oda Katie Bell iskolába való visszatérésétől, az Dean Thomas volt, hiszen már nem kellett többé betöltenie a helyét, mint hajtó. Dean meglehetősen jól viselte a hírt, csak morgott és a vállát vonogatta, amikor Harry közölte vele azt, bár Harrynek az az érzése támadt, hogy Dean és Seamus lázadó hangnemben motyorogtak a háta mögött, ahogy elsétált.
Az elkövetkező két hétben a legjobb kviddicsedzések zajlottak, amiket Harry kapitányként valaha is átélt. A csapata olyan elégedett volt, hogy megszabadult McLaggen-től és boldog, hogy végül visszakapta Katie-t, hogy hihetetlenül jól repültek.
Ginny egyáltalán nem látszott zaklatottnak a Deannel való szakítás miatt; épp ellenkezőleg, ő volt a csapat szíve-lelke. Ron kifigurázása, ahogy idegesen fel-alá repked a kapuk előtt, miközben a kvaff száguld felé, vagy Harryé, ahogy utasításokat ordít McLaggen-nek, mielőtt az ütéstől eszméletét veszti mindenkit remek hangulatban tartott. Harry, aki a többiekkel együtt nevetett, örült, hogy van egy ártatlan oka arra, hogy Ginnyre nézzen; korábban az edzések alatt számos sérülést szerzett a gurkóktól, mert nem a cikeszen volt a szeme.
A Harry elméjében dúló közdelem tovább folytatódott: Ginny vagy Ron? Néha úgy vélte, hogy a Lavender-utáni Ron nem ellenezné annyira, ha elhívná Ginnyt egy randira, de aztán eszébe jutott Ron arckifejezése, amikor a fiú szemtanúja volt Ginny és Dean csókjának, és biztosra vette, hogy Ron még azt is árulásnak minősítené, ha Harry megfogná Ginny kezét...
És mégis, Harry nem bírta megállni, hogy ne beszéljen Ginnyvel, ne nevessen együtt vele, ne kísérje őt vissza az edzés után. A rossz lelkiismeret ellenére azon kapta magát, hogy azon gondolkodik, vajon hogyan férkőzhetne közelebb hozzá: Slughorn megszokott kis partijainak egyike pont ideális alkalom lett volna, hiszen Ron nem lenne a közelben – de sajnos úgy tűnt, Slughorn már hanyagolja ezeket. Egyszer vagy kétszer Harry már fontolóra vette, hogy Hermione segítségét kéri, de úgy vélte, nem bírná elviselni az elégedett kifejezést a lány arcán; Harry úgy vélte, párszor látta már ezt az arckifejezést, amikor Hermione rajtakapta, hogy Ginnyt bámulja vagy épp a viccein nevet. És hogy a dolgok még komplikáltabbak legyenek, ott volt az a gyötrő gondolat, hogy ha ő nem teszi meg, hamarosan valaki más fogja elhívni Ginnyt: ő és Ron legalábbis egyetértettek abban, hogy Ginny túlságosan is népszerű volt.
Mindent összevetve a késztetés, hogy még egy kortyot igyon a Felix Felicisből napról napra csak nőtt, hiszen újfent csak – ahogy Hermione mondta – a „körülményeken kellene kicsit csavarni”. A kellemes májusi napok egyre teltek és úgy tűnt, Ron mindig ott volt Harry sarkában, akárhányszor csak megpillantotta Ginnyt. Harry igencsak vágyakozott egy leheletnyi szerencse után, amely valahogy rávenné Ront, hogy semmi sem tenné őt jobban boldoggá, mint az, ha a legjobb barátja és a húga egymásba szeretnének és Ron magukra hagyhatná őket kicsit több időre is, mint néhány másodperc. Egyikre sem volt esély és az évad végső meccse egyre közeledett; Ron állandóan a taktikákról akart Harryvel beszélni és nem sokat törődött más dolgokkal.
Ilyen szempontból Ron nem volt elszigetelt eset; a Griffendél-Hollóhát meccs iránti érdeklődés elképesztően nagy volt az egész iskolában, hiszen a meccsnek döntő szerepe volt a bajnokságot illetően, ami még mindig nem volt eldöntött. Ha a Griffendél legyőzi a Hollóhátat háromszáz ponttal (nagy kívánság, de Harry még soha nem látta a csapatát ennél jobban repülni), akkor ők nyerik a bajnokságot. Ha kevesebb, mint háromszáz ponttal nyernek, másodikok lennének a Hollóhát mögött; ha száz ponttal veszítenek, harmadikok lennének a Hugrabug után és ha több, mint száz ponttal vesztenek, akkor ők lennének az utolsó helyen, és Harry szerint soha senki nem hagyná, hogy elfelejtse azt, hogy két évszázad óta az ő kapitánysága alatt fordult elő először, hogy a Griffendél a legutolsó helyen végzett.
A létfontosságú meccshez vezető időszaknak megvoltak a maga szokott ismertetőjelei: a szembenálló csapatok tagjai megpróbálták megfélemlíteni egymást a folyosókon; kellemetlen hangos kántálások elpróbálása egyes csapattagokról, ahogy azok elhaladtak; maguk a csapattagok pedig vagy nagyképűen jártak-keltek élvezve a figyelmet vagy pedig óraközi szünetekben rohantak a mosdóba hányni. Valahogyan a játék és a Ginnyhez fűződő tervének sikere illetve kudarca egymásba fonódott Harry agyában. Nem tudta elhessegetni az érzést, hogy ha több mint háromszáz ponttal nyernek, az örömmámor jelenetei és a meccs utáni zajos buli épp olyan hatással lesz, akár egy jókora korty a Felix Felicisből.
Mindezen elfoglaltságok közepette Harry nem feledkezett meg a másik céljáról sem: rájönni, hogy mire készül Malfoy a Szükség Szobájában. Még mindig ellenőrizte a Tekergők Térképét, és mivel sokszor nem találta rajta, Harry kikövetkeztette, hogy Malfoy még mindig sok időt tölt a Szobában. Bár Harry kezdte feladni a reményt, hogy valaha is sikerül bejutnia a Szobába, akkor is mindig megpróbálta, valahányszor a környékén járt, de akárhogy is fogalmazta meg a kérését, a falon nem jelent meg az ajtó.
Néhány nappal a Hollóhát elleni meccs előtt Harry azon kapta magát, hogy egyedül sétál lefelé a vacsorához, mert Ronnak ismét el kellett rohannia a legközelebbi mosdóba hányni, Hermionénak pedig el kellett rohannia, hogy egy, a legutóbbi számmisztika esszéjében ejtett esetleges hibát megbeszéljen Vector professzorral. Inkább megszokásból, mintsem más okból Harry a szokásos kerülőúton ment végig a hetedik emeleti folyosón miközben a Tekergők Térképét ellenőrizte. Egy pillanatig nem találta rajta Malfoyt és úgy vélte, biztos megint a Szükség Szobájában van, de aztán megpillantotta Malfoy kicsi feliratozott pontját az eggyel lentebb lévő folyosó fiúmosdójában, de nem ám Crak vagy Monstro társaságában, hanem Hisztis Myrtle-el.
Harry éppen hogy felpillantott erről a fura párosról, amikor egyenesen nekigyalogolt egy páncélzatnak. A hangos csörömpölés visszahozta a kábulatból; attól tartva, hogy Frics esetleg felbukkan, Harry elsietett a helyszínről, lerohant a márványlépcsőn és végig az alatta lévő átjárón. A mosdó előtt rányomta a fülét az ajtóra. Semmit nem hallott. Nagyon halkan benyitott.
Draco Malfoy háttal állt az ajtónak, világosszőke fejét lehajtva mindkét kezével erősen markolta a mosdó szélét.
– Ne – nyöszörgött Hisztis Myrtle az egyik fülkéből. – Ne... mondd el, mi a baj... én segíthetek...
– Nekem senki sem tud segíteni – mondta Malfoy. Egész testében remegett. – Nem tudom megtenni... én nem... nem fog sikerülni... de ha nem teszem meg hamarosan... azt mondja, megöl...
És Harry észrevette azt, ami olyan sokkoló volt, hogy szinte földbegyökerezett tőle a lába, hogy Malfoy sír – igazából sír – a könnyek végiggördültek sápadt arcán bele a piszkos mosdóba. Malfoy levegő után kapott és nyelt egyet, majd összeborzadt, felnézett a törött tükörbe és megpillantotta Harryt a válla felett bámulni rá.
Malfoy megpördült és előrántotta a pálcáját. Ösztönszerűen Harry is előhúzta a sajátját. Malfoy átka pár centivel hibázta el Harryt, összetörve egy mellette lévő falilámpát; Harry oldalra vetette magát, azt gondolta Levicorpus! és megpöccintette a pálcáját, de Malfoy blokkolta a bűbájt és megemelte a pálcáját, hogy egy másikat küldjön...
– Ne! Ne! Állj! – visította Hisztis Myrtle és a hangja hangosan visszhangzott körbe a csempézett szobában. – Állj! ÁLLJ!
Egy nagy robaj hallatszott és a Harry mögött lévő szemetes felrobbant; Harry megpróbálkozott egy Lábbilincselő átokkal, ami visszapattant a falról, Malfoy füle mögül és összetörte a víztartályt Hisztis Myrtle alatt, aki hangosan sikított; víz ömlött mindenfelé és Harry megcsúszott, ahogyan Malfoy eltorzult arccal azt kiáltotta: – Cruci...
– SECTUMSEMPRA! – ordította Harry a padlón heverve, pálcáját vadul forgatva.
Vér spriccent Malfoy arcából és mellkasából, mintha egy láthatatlan karddal hasítottak volna belé. Hátratántorgott és egy hangos csobbanással összeesett a vízáztatta padlón, majd a pálcája kicsúszott mozdulatlan jobb kezéből.
– Ne! – zihált Harry.
Csúszkálva, botladozva Harry felkelt és Malfoy felé vetette magát, akinek arca már fénylő vörös volt és kezei véráztatta mellkasát markolászták.
– Ne... én nem...
Harry nem tudta, miket beszélt; térdre esett Malfoy mellett, aki fékezhetetlenül vonaglott saját vérében. Hisztis Myrtle egy fülsüketítő sikolyt hallatott.
– GYILKOSSÁG! GYILKOSSÁG A MOSDÓBAN! GYILKOSSÁG!
Az ajtó kivágódott Harry mögött és ő halálra rémülten felpillantott: Piton rontott be a szobába dühtől elsápadt arccal. Harryt durván arréblökve Malfoy mellé térdelt, elővette a pálcáját és végigvezette azt a Harry által ejtett mély sebeken, miközben egy varázsigét mormolt, amely majdnem úgy hangzott, mint egy dal. A vér úgy tűnt, egyre lassabban folyt; Piton letörölte a maradékot Malfoy arcáról és megismételte a varázsigét. Most már úgy látszott, hogy a sebek kezdtek összeforrni.
Harry még mindig csak bámult, halálra rémülve azon, amit tett, alig észrevéve, hogy ő is vérben és vízben ázott. Hisztis Myrtle még mindig szipogott és nyöszörgött felettük. Piton harmadjára is elmondta az ellenátkot, majd talpra állította Malfoyt.
– El kell menned a gyengélkedőre. Lesz majd egy kis hegesedés, de ha rögvest veszel be boszorkányfüvet, talán még az is elkerülhető... menj...
Piton átsegítette Malfoyt a fürdőszobán, de az ajtónál megállt, hogy jeges gyűlöletet sugárzó hangon azt mondja: – És te, Potter... te itt maradsz és megvársz engem.
Harrynek egy pillanatig sem jutott eszébe, hogy ellenkezzen. Lassan felállt és remegve lenézett a nedves padlóra. A vérfoltok, mint bíborvörös virágok úszkáltak a víz felszínén. Még arra sem volt képes, hogy csendre intse Hisztis Myrtle-t, aki egyre nagyobb élvezettel folytatta a siránkozást és szipogást.
Piton tíz perccel később visszatért. Belépett a fürdőszobába és becsukta maga mögött az ajtót.
– Menj – mondta Myrtle-nek, aki tüstént visszasietett a vécéjébe síri csendet hagyva maga után.
– Nem akartam, hogy ez történjen – mondta rögtön Harry. A hangja visszhangzott a hideg, vizes szobában. – Nem tudtam, mire való az az átok.
De Piton erről tudomást sem vett.
– Kétségkívül alábecsültelek téged, Potter – mondta csendesen. – Ki gondolta volna, hogy jártas vagy az ilyesfajta sötét varázslatokban? Ki tanította neked ezt az átkot?
– Én... olvastam róla valahol.
– Hol?
– Egy... könyvtári könyvben volt – mondta Harry a sebtében kreált választ. – Nem emlékszem mi volt a cí...
– Hazug – mondta Piton. Harry torka kiszáradt. Tudta, Piton mire készül és azt is, hogy soha nem volt képes megakadályozni ebben...
Úgy tűnt, a mosdó vibrálni kezd a szeme előtt; Harry küzdött, hogy kizárjon minden gondolatot, de akármennyire is próbálkozott, a Félvér Herceg Haladó Bájitalkészítés könyvének homályos képe tudata felszínére úszott...
Ezt követően ismét Pitonra meredt a megrongált, vízben úszó mosdó közepén. Egyenesen Piton fekete szemeibe bámult remélve, hogy Piton nem látta azt, amitől úgy rettegett, de...
– Hozd ide a táskád – mondta Piton halkan. – És az összes tankönyvedet. Mindegyiket. Hozd őket ide nekem. Most!
Vitának itt nem volt helye. Harry gyorsan megfordult és kitocsogott a mosdóból. Mikor a folyosóra ért, elkezdett rohanni a Griffendél torony irányába. A legtöbben az ellenkező irányba sétáltak; szájtátva bámulták a vízben és vérben ázott Harryt, de ő egy neki szegezett kérdésre sem válaszolt, ahogy elfutott mellettük.
Teljesen meg volt zavarodva; olyan volt az egész, mintha egy hőn szeretett kiskedvenc hirtelen vadorzóvá változott volna. Mégis mit gondolt a Herceg, hogy egy ilyen átkot belemásolt a könyvébe? És vajon mi történik majd, ha Piton meglátja? Elmondja majd Slughornnak – Harry gyomra felkavarodott – hogyan ért el Harry ilyen remek eredményeket bájitaltanból egész évben? Vajon elkobozza vagy elpusztítja a könyvet, ami annyi mindent tanított Harrynek... a könyvet, ami egyfajta útmutató és barát is lett egyben? Harry nem hagyhatta, hogy ez megtörténjen... nem hagyhatta...
– Hol voltá...? Miért vagy csurom vi...? Az ott vér?
Ron a lépcső tetején állt, teljesen elképedve Harry kinézetén.
– Szükségem van a könyvedre – lihegte Harry. – A bájitaltan könyvedre. Gyorsan... add ide...
– De mi van a Félvér...?
– Majd később elmagyarázom!
Ron elővette saját Haladó Bájitalkészítés című könyvét a táskájából és odanyújtotta; Harry elviharzott mellette vissza a klubhelyiségbe. Itt felkapta a táskáját, figyelmen kívül hagyva a sok csodálkozó tekintetű embert, akik már befejezték a vacsorát, majd kivágódott a portrélyukon és végigvágtázott a hetedik emeleti folyosón.
Lefékezett a táncoló trollokat ábrázoló falikárpit mellett, lehunyta a szemét, majd sétálva továbbindult.
Szükségem van egy helyre, ahol elrejthetem a könyvem... Szükségem van egy helyre, ahol elrejthetem a könyvem... Szükségem van egy helyre, ahol elrejthetem a könyvem...
Háromszor sétált fel és le a csupasz falrész előtt. Amikor kinyitotta a szemét, végre ott volt: a Szükség Szobájának ajtaja. Harry feltépte az ajtót, beviharzott és bevágta maga mögött.
Elállt a lélegzete. Sem a sietség, sem a pánik sem pedig a félelem, hogy mi vár még rá a mosdóban nem fojthatta el azt a csodálatot, amit a szeme elé táruló látvány keltett benne. Egy hatalmas székesegyház méretű szobában állt, melynek magasban lévő ablakai fénynyalábokat bocsátottak le az alattuk elterülő fallal körülvett városszerű jelenségre, amiről Harry tudta, biztos azokból a tárgyakból épült, melyeket roxforti lakók generációi rejtettek el ide. Utcácskák és utak vezettek köztük, melyeket törött és sérült bútorok düledező halmai határoltak, amiket feltehetően vagy azért pakoltak el ide, hogy elrejtsék a félresikerült varázslatok bizonyítékait, vagy a gondos házimanók hordták ide őket. Ezer és ezer könyv volt odabenn, mindegyik kétségkívül tiltott, rongált vagy lopott. Voltak itt szárnyas katapultok, Fogas Frizbik, melyek közül néhánynak még volt annyi életereje, hogy erőtlenül az egyéb tiltott dolgokból álló kupacok oldalára csimpaszkodjon; voltak itt még fagyasztott bájiatok lepattogzott üvegei, kalapok, ékszerek, köpenyek; volt ott valami, ami úgy nézett ki, mint a sárkánytojás-héj, felbontott üvegek, melyek tartalma még most is gonoszan csillogott, számos rozsdás kard és egy nehéz véres fejsze.
Harry előresietett az egyik utcácskába a sok közül, melyek a rejtett kincsek között kanyarogtak. Jobbra fordult és elhaladt egy hatalmas kitömött troll mellett, végigfutott egy átvágáson, balra fordult a törött volt-nincs szekrény mellett, melyben Montague eltévedt a tavalyi évben, és végül megállt egy nagy szekrény mellett, amely úgy festett, mintha savval öntötték volna le a felhólyagzott felületét. Harry kinyitotta a szekrény egyik nyikorgó ajtaját: ez már rejtekhelyül szolgált valaminek, ami egy ketrecben volt, de már rég elpusztult; a csontvázának öt lába volt. Harry begyömöszölte a Félvér Herceg könyvét a ketrec mögé és becsapta az ajtót. Egy pillanatra megtorpant, a szíve hevesen vert, ahogyan körbenézett az összevisszaságon... vajon képes lesz újra megtalálni ezt a helyet eközött a rengeteg kacat között? Megragadta egy közeli láda tetején heverő ronda öreg boszorkánymester töredezett mellszobrát és odaállította a szekrényre, ahol most már a könyv hevert elrejtve, majd a szobor fejére ráhelyezett egy poros régi parókát és egy megfakult fejdíszt, hogy még inkább megkülönböztethető legyen, ezután pedig amilyen gyorsan csak tudott visszasietett a rejtett lomok közti sikátoron, vissza az ajtóhoz, ki a folyosóra, ahol bevágta maga mögött az ajtót, ami ekkor ismét kővé változott.
Harry végigfutott egyenesen az egy emelettel lejjebb lévő mosdóig és Ron Haladó Bájitalkészítés tankönyvét belegyömöszölte a táskájába. Egy perc múlva már ismét Piton előtt állt, aki szó nélkül nyújtotta a kezét Harry táskájáért. Harry odaadta, majd zihálva, szúró fájdalommal a mellkasában várt.
Piton egyesével kihalászta Harry könyveit és megvizsgálta őket. Végül egyetlen könyv maradt csak hátra, a bájitaltan könyv, amit Piton gondosan tanulmányozott, mielőtt megszólalt volna.
– Ez a te Haladó Bájitalkészítés tankönyved, igaz, Potter?
– Igaz – felelte Harry még mindig zihálva.
– Ugye teljesen biztos vagy benne, Potter?
– Igen – mondta Harry egy kicsivel kihívóbb hangnemben.
– Ez az a példánya a Haladó Bájitalkészítésnek, amit a Czikornyai és Patzától rendeltél?
– Igen – mondta Harry határozottan.
– Akkor miért – kérdezte Piton – a Roonil Wazlib név van a borító belső oldalára írva?
Harry szíve mintha megállt volna egy pillanatra.
– Ez a becenevem – mondta.
– A beceneved – ismételte Piton.
– Igen... az, ahogyan a barátaim hívnak – mondta Harry.
– Tisztában vagyok a becenév fogalmával – mondta Piton. A hideg fekete szemek ismételten Harryébe fúródtak. Harry megpróbált nem beléjük nézni. Zárd le az elméd... zárd le az elméd... de soha nem tanulta meg, hogyan kell ezt helyesen csinálni...
– Tudod én mire gondolok, Potter? – kérdezte Piton nagyon csendesen. – Azt gondolom, hogy te egy hazug vagy és egy csaló és megérdemled, hogy a tanév végéig minden szombatodat büntetésben töltsd velem. Mit gondolsz, Potter?
– Én... én nem értek egyet, uram – válaszolta Harry még mindig kerülve Piton tekintetét.
– Nos, akkor meglátjuk, hogyan érzel majd a büntetésed letöltése után – mondta Piton. – Szombat reggel tíz óra, Potter. Az irodámban.
– De uram... – kezdte Harry kétségbeesetten feltekintve. – Kviddics... a legutolsó meccs az...
– Tíz óra – suttogta Piton egy mosoly kíséretében, melytől előbukkant sárga fogsora. – Szegény Griffendél... negyedik helyezett ebben az évben, attól tartok...
Majd anélkül, hogy még egy szót kiejtett volna, Piton távozott otthagyva Harryt, aki a törött tükörbe bámult és biztos volt benne, hogy sokkal rosszabbul érezte magát, mint Ron valaha is eddigi élete során.
– Nem fogom azt mondani, hogy „Én megmondtam”. – mondta Hermione egy órával később a klubhelyiségben.
– Hagyd már, Hermione – mondta Ron mérgesen.
Harry soha nem jutott el odáig, hogy vacsorázzon; egy csepp étvágya sem volt. Épp befejezte a törtétekről szóló beszámolóját Ronnak, Hermionénak és Ginnynek, nem mintha bármi szükség is lett volna rá, persze. A hírek igen gyorsan terjedtek: úgy tűnt, Hisztis Myrtle kötelességének érezte, hogy felbukkanjon a kastély minden egyes mosdójában és elmondja, mi történt; Malfoyt már korábban meglátogatta Pansy Parkinson, aki aztán nem mulasztott el egyetlen lehetőséget sem, hogy Harryt pocskondiázza és Piton is pontról pontra beszámolt az esetről a tanári karnak: Harryt már ki is hivatták a klubhelyiségből, hogy elszenvedjen tizenöt felettébb kellemetlen percet McGalagony társaságában, aki elmondta neki, szerencsés, hogy nem rúgták ki, és hogy teljes mértékben támogatja a Piton által megítélt tanév végéig tartó szombatonkénti büntetést.
– Én megmondtam neked, hogy valami nem stimmel azzal a Herceg alakkal – mondta Hermione, aki láthatóan képtelen volt leállítani magát. – És igazam lett, nemde?
– Nem, azt én nem hinném – mondta Harry makacsul.
Harry éppen elég rosszul érezte magát anélkül is, hogy Hermione fejmosását kelljen hallgatnia; a legrosszabb büntetés az a kifejezés volt, ami a Griffendél csapattagok arcára ült ki, mikor Harry elmondta nekik, hogy nem tud majd játszani a szombati mérkőzésen. Magán érezte Ginny tekintetét, de nem mert a szemébe nézni; nem akarta benne meglátni sem a haragot, sem pedig a csalódottságot. Csak annyit közölt vele, hogy szombaton a lány fog majd fogóként játszani, és hogy Dean újra csatlakozik a csapathoz és átveszi Ginny korábbi terelői posztját. Talán ha nyernek, akkor Ginny és Dean újra kibékülnek a győzelmet követő örömmámorban... a gondolat úgy hatolt át Harryn, mint egy jeges kés...
– Harry – mondta Hermione. – Hogy vagy képes még mindig ragaszkodni ahhoz a könyvhöz, amikor az az átok...
– Leszállnál már végre arról a könyvről, Hermione! – förmedt rá Harry. – A Herceg csak kimásolta az átkot. Ez nem ugyanaz, mintha bárkit is a használatára buzdított volna. Mindössze annyit tudunk, hogy lejegyzett valamit, amit korábban ellene használtak.
– Én ezt nem hiszem – válaszolta Hermione. – Te lényegében igazolni...
– Nem tartom igazoltnak, amit tettem! – mondta Harry gyorsan. – Azt kívánom, bárcsak ne tettem volna és nem csak azért, mert egy rakat büntetést kaptam. Tudod jól, hogy soha nem használnék egy ilyen átkot, még Malfoy ellen sem, de nem hibáztathatod a Herceget, hiszen nem írta oda, hogy „Próbáld csak ki, ez igazán remek”... ő csupán jegyzeteket készített saját magának, nem másnak, nem így van...
– Azt akarod mondani – kezdte Hermione – Hogy vissza fogsz menni...?
– És elhozom a könyvet? Igen, így van – mondta Harry határozottan. – Figyelj, a Herceg nélkül soha nem nyertem volna el a Felix Felicist. Soha nem tudtam volna, hogyan mentsem meg Ront a mérgezéstől. Soha nem...
– szerezted volna meg a meg nem érdemelt bájitalok virtuóza hírnevet – mondta Hermione rosszindulatúan.
– Hagyd már abba, Hermione! – mondta Ginny, mire Harry meglepetten és hálásan feltekintett. – Ahogy a dolgok álltak, Malfoy egy Főbenjáró átkot készült használni és neked inkább hálásnak kéne lenned, hogy Harry elő tudott állni valami használhatóval.
– Nos persze hogy örülök, hogy Harryt nem átkozták meg! – mondta Hermione sértődötten. – De azt nem állíthatod, Ginny, hogy a Sectumsempra átok hasznos, hiszen nézd csak meg, hová juttatta Harryt. És látván mit tett ez az esélyeiddel a meccsen, gondoltam...
– Ó, ne tegyél már úgy, mintha értenél a kividdicshez – förmedt rá Ginny. – Csak zavarba hozod magad.
Harry és Ron csak bámult: Hermione és Ginny, akik mindig is jól kijöttek egymással, most karbatett kézzel ültek és az ellenkező irányba meredtek. Ron idegesen Harryre pillantott, majd véletlenszerűen felkapott egy könyvet és elrejtőzött mögé. Harry viszont, bár jól tudta, hogy egyáltalán nem érdemli meg, hirtelen rendkívül vidámnak érezte magát annak ellenére, hogy az este hátralévő részében egyikük sem szólt egy árva szót sem.
De felhőtlen jókedve nem tartott soká. A következő nap el kellett tűrnie a mardekárosok kötekedéseit, nem is beszélve a griffendélesek dühéről, amiért Harrynek sikerült kizárnia magát az évad utolsó meccséről. Szombat reggelre, bármit is mondott korábban Hermionénak, Harry boldogan odaadta volna a világ összes Felix Felicis-ét csak hogy ő is Ginnyvel, Ronnal és a többiekkel sétálhasson a kviddicspálya felé. Szinte elviselhetetlen volt, hogy el kellett fordulnia a szalagokat, kalapokat, kitűzőket és sálakat viselő diákok napsütésbe kiáramló tömegétől, leballagni a pincetermekhez vezető kőlépcsőkön, és addig sétálni, míg a kintről beszűrődő távoli zajok elhaltak, tudván, hogy nem lesz képes hallani sem a kommentátor hangját, sem az ujjongást vagy a csalódottság hangjait.
– Á, Potter – mondta Piton, mikor Harry kopogott és belépett a kellemetlenül ismerős irodába, ahonnan Piton annak ellenére sem költözött ki, hogy manapság már a fenti emeleteken tanított; ugyanolyan félhomályba burkolózó volt, mint korábban, és ugyanazok a nyúlánk halott dolgok lebegtek színes bájitalokban szerte a falon. Figyelemfelkeltő módon számos pókhálós doboz volt egymás tetejére pakolva annál az asztalnál, ahová nyilvánvalóan Harrynek ülnie kellett; az unalmas, kemény és értelmetlen munka aurája lengte őket körül.
– Frics úr már régóta keresett valakit, aki rendbe rakná ezeket a régi iratokat – mondta Piton csendesen. – Ezek a Roxfort többi csirkefogójának illetve büntetéseiknek feljegyzéseit tartalmazzák. Azt szeretnénk, hogy kimásold az azon a kártyákon szereplő kihágásokat és büntetéseiket, amelyeken a tinta megfakult, vagy megrongálódtak az egereknek köszönhetően, és aztán ábécésorrendben visszahelyezd mindet a dobozokba. Varázslatot nem használhatsz.
– Értem, Professzor – mondta Harry annyi megvetéssel, amennyit csak bele tudott préselni az utolsó három szótagba.
– Úgy gondoltam, kezdetnek legyen – mondta Piton egy rosszindulatú mosollyal az arcán. – Az ezertizenkettedik számú doboztól az ezerötvenhatodikig. Találkozhatsz majd köztük néhány ismerős névvel, amelyek bizonyára még érdekesebbé teszik a feladatot. Íme, itt van egy...
Egy feltűnő mozdulattal Piton előhúzott egy kártyát a legfelső dobozból és felolvasta: – „James Potter és Sirius Black. Bertram Aubreyn való illegális átok használatáért felelősségre vonva. Aubrey feje duplájára növekedett. Dupla adag büntetőfeladat.” – Piton gúnyosan vigyorgott. – Biztosan felettébb megnyugtató lehet a gondolat, hogy bár ők már eltávoztak, a nagy tetteikről készült feljegyzések fennmaradnak.
Harry érezte a gyomorszája tájékáról feltörő ismerős, fortyogó érzéseket. Hogy elkerülje a visszafeleselést, ráharapott a nyelvére, majd letelepedett a dobozok elé és magához húzott egyet.
Ahogy azt Harry előre sejtette, hasztalan, unalmas munka volt (a Piton által előre eltervezett) rendszeres gyomorrángásokkal megszakítva, melyek akkor jelentkeztek, mikor Harry épp apja vagy Sirius nevét olvasta – alkalmanként Remus Lupin és Peter Pettigrew nevével társítva különféle kisebb csínytevések esetében. S miközben Harry az általuk elkövetett szabályszegések és büntetéseik feljegyzéseit másolta ki, azon tűnődött, vajon mi zajlik odakinn, ott, ahol a meccs épp kezdetét vette... Ginny, mint fogó Cho ellen...
Harry újra és újra a hatalmas ketyegő faliórára pillantott. Úgy tűnt, ez feleolyan gyorsan járt, mint egy átlagos óra; talán Piton megbűvölte, hogy extra lassan járjon?
Fél egyre járt, amikor Harry gyomra korogni kezdett. Piton, aki egy szót sem szólt azóta, hogy kiosztotta Harrynek a feladatot, végül egy óra után tíz perccel felnézett.
– Azt hiszem ennyi elég lesz – mondta hűvösen. – Jelöld be, ameddig eljutottál. Jövő szombaton tíz órakor majd folytatod.
– Igen, uram.
Harry találomra begyömöszölt egy összehajtott kártyát a dobozba és mielőtt még Piton meggondolta volna magát, kisietett az ajtón, felrohant a kőlépcsőkön és minden erejét megfeszítve fülelt, hátha hall valamit a pálya felől, de minden csendes volt... ezek szerint már vége...
Harry habozott a zsúfolásig telt nagyterem előtt, majd felrohant a márványlépcsőkön; akár nyert, akár vesztett a Griffendél, a csapat általában a saját klubhelyiségében ünnepelt vagy vigasztalódott.
– Quid agis? – mondta Harry próbaképp a Kövér Dámának és azon tűnődött, vajon mit talál majd odabenn.
A Kövér Dáma arca semmiről nem árulkodott, amikor azt felelte: – Majd meglátod.
Aztán kitárta magát.
Ünneplés zaja tört elő a mögötte lévő lyukból. Harrynek elállt a lélegzete, ahogy az emberek sikítozni kezdtek, amikor megpillantották; számos kéz húzta őt befelé a szobába.
– Nyertünk! – üvöltötte Ron, amikor előbukkant az ezüstszínű Kupát lengetve Harry előtt. – Nyertünk! Négyszázötven száznegyvenre! Nyertünk!
Harry körbenézett; ott volt Ginny, aki épp felé futott; az arca határozottan ragyogott, amikor Harry köré fonta karjait. Anélkül, hogy gondolkodott, tervezgetett vagy aggódott volna amiatt, hogy ötven ember bámulta őt, Harry megcsókolta Ginnyt.
Néhány hosszú pillanat múlva – de az is lehet, hogy fél óra volt – vagy talán több nap – szétváltak. A szoba néma csendbe burkolózott. Majd néhányan farkas vonítást hallattak és zavart vihogás hallatszott. Harry elnézett Ginny feje felett és megpillantotta Dean Thomast, aki egy törött poharat tartott a kezében, Romilda Vane pedig úgy festett, mint aki épp elhajítani készül valamit. Hermione mosolygott, de Harry szeme Ron után kutatott. Végül megtalálta; a fiú még mindig a kupát szorongatta és olyan arckifejezést vágott, mint akit jól fejbevertek. A másodperc tört részéig egymást bámulták, majd Ron feje tett egy kisebb rángó mozdulatot, amit Harry úgy értelmezett, hogy „Hát, ha muszáj.”
Harry rámosolygott Ginnyre és szótlanul intett a portrélyukon kívülre, miközben a mellkasában megbúvó szörnyeteg győzelmi ordítást hallatott. Egy hosszú séta az udvaron indokoltnak tűnt és talán – ha lesz rá idejük – megvitathatják a meccset is.

Huszonötödik fejezet
A kifürkészett jós

Úgy tűnt a hír, miszerint Harry Potter Ginny Weasleyvel járt, igen sok emberben, főképp a lányokban, keltett érdeklődést, de az elkövetkező pár hétben Harry boldogan fedezte fel az újdonsült érzést, hogy abszolút nem érdekli a pletykálkodás. Végül is nagyszerű változás volt, hogy végre olyasmi miatt beszélnek róla, ami olyan boldoggá tette, mint már rég semmi, és nem azért, mert valamiféle sötét varázslattal kapcsolatos szörnyűséges dologba keveredett.
– Azt gondolnád, az embereknek van ennél jobb témájuk is – mondta Ginny, ahogy a klubhelyiség padlóján ücsörögve, Harry lábának dőlve a Reggeli Prófétát bújta. – Egy hét alatt három dementor-támadás történt és az egyetlen dolog, ami Romilda Vane-t érdekli az az, hogy igaz-e, hogy egy hippogriff van a mellkasodra tetoválva.
Ron és Hermione dőltek a nevetéstől. Harry nem törődött velük.
– Mit mondtál neki?
– Azt, hogy az egy magyar mennydörgő – felelte Ginny, majd szórakozottan lapozott egyet. – Az sokkal férfiasabb.
– Kösz – mondta Harry vigyorogva. – És mit mondtál neki Ronéról?
– Azt, hogy az egy puffskein, de azt nem mondtam, hogy hol.
Ron haragosan nézett, ahogy Hermione fetrengett a nevetéstől.
– Vigyázzatok – mondta Ron Harryre és Ginnyre mutatva. – Csak mert engedélyt adtam, nem jelenti azt, hogy nem vonhatom vissza...
– Az engedélyed? – mondta gúnyosan Ginny. – Mégis mióta kell nekem az engedélyed bármihez is? És egyébként is te magad mondtad, hogy akkor már inkább Harry, mint Michael vagy Dean.
– Ja, inkább – felelte Ron kelletlenül. – És addig, míg el nem kezditek mindenki előtt nyalni-falni egymást...
– Te hitvány képmutató! És mi van veled meg Lavenderrel, akik úgy járnak-kelnek mindenfelé, mint két angolna? – érdeklődött Ginny.
De ahogy elérkezett a július, Ron türelme nem került komolyabb tesztelés alá, hiszen Harry és Ginny egymással töltött ideje igencsak megcsappant. Ginny R.B.F. vizsgái a küszöbön álltak és a lánynak muszáj volt az éjszakákat ismétléssel töltenie. Egy ehhez hasonlatos estén, mikor Ginny elvonult a könyvtárba és Harry a klubhelyiségben ücsörgött az asztalnál elvileg azért, hogy befejezze a gyógynövénytan házi feladatát, de valójában a tónál Ginnyvel együtttöltött különösen boldog ebédidei órát élte újra, Hermione bukkant fel és egy kellemetlenül céltudatos arckifejezéssel behuppant Harry és Ron közé.
– Beszélni akarok veled, Harry.
– És miről? – kérdezte gyanakodva Harry. Épp a minap hordta le őt azért, mert eltereli Ginny figyelmét, mikor a lánynak a vizsgáira kéne készülnie.
– Az úgynevezett Félvér Hercegről.
– Jaj, ne kezd már megint – morgott Harry. – Nem felejthetnénk már el a témát?
Harry még nem mert visszamenni a Szükség Szobájába, hogy elhozza a könyvet és a bájitaltan órán való szereplése is ennek megfelelően hanyatlott (bár Slughorn, aki kedvelte Ginnyt, mindezt viccelődve a szerelemnek tudta be). De Harry biztos volt benne, hogy Piton még nem adta fel a reményt, hogy megkaparintsa a Herceg könyvét, és elhatározta, otthagyja a könyvet, amíg Piton figyelme lankadni nem kezd.
– Nem vagyok hajlandó elfelejteni – mondta határozottan Hermione. – Nem, amíg meg nem hallgatsz. Szóval mostanság megpróbáltam rájönni, ki az, akinek fekete átkok gyártása lehetett a hobbija...
– Ez nem volt a fiú hobbija...
– Fiú, fiú... ki mondta, hogy ő egy fiú?
– Ezt már túltárgyaltuk, Hermione. – vágott közbe Harry. – Herceg, Hermione, Herceg!
– Rendben! – felelte Hermione, ahogy kipirosodott arccal előhalászott a zsebéből egy réges-régi újságcikket és levágta az asztalra Harry elé. – Nézd meg ezt! Nézd meg a képet!
Harry felemelte a gyűrött papírfecnit és az idők során megsárgult mozgó képre pillantott; Ron szintén odahajolt, hogy rápillantson. A képen egy vékony, tizenöt év körüli lány volt. Nem volt szép; egyszerre tűnt ingerültnek és mogorvának, sűrű szemöldöke és hosszúkás, sápadt arca volt. A fénykép alatt állt a felirat: Eileen Prince, a roxforti Gobstones csapatának kapitánya.
– Na és? – kérdezte Harry, ahogy átfutotta a képhez tartozó rövid cikket; egy meglehetősen unalmas hír volt egy iskolán belüli versenyről.
– A lány neve Eileen Prince. Herceg, Harry.
Egymásra néztek, majd Harrynek leesett, mire céloz Hermione. Erre elnevette magát.
– Ki van zárva.
– Micsoda?
– Azt hiszed ő volt a Félvér...? Ó, na ne már.
– Nos miért is ne? Harry, a varázsvilágban nincsenek igazi hercegek! Ez lehet egy becenév, egy cím, amit valaki kitalált magának, vagy éppenséggel lehet egy valódi név is, nem? Nem, hallgass ide! Ha mondjuk az apja egy Prince vezetéknevű varázsló, az anyja pedig mugli származású volt, akkor ő lehet egy „félvér Herceg”!
– Igen, ez nagyon eredeti, Hermione...
– Igenis lehetséges! Talán büszke volt arra, hogy félig Herceg származású.
– Figyelj, Hermione, én tudom, hogy ez nem egy lány. Csak tudom és kész.
– Az igazság az, hogy nem hiszed, hogy egy lány elég okos is lehet – mondta mérgesen Hermione.
– Öt veled töltött év után hogyan lennék képes azt hinni, hogy a lányok nem okosak? – kérdezte Harry megütközve Hermione kijelentésén. – Abból gondolom, ahogyan ír. Szimplán tudom, hogy a Herceg egy srác volt. Hidd el, tudom. Ennek a lánynak semmi köze az egészhez. Amúgy meg honnan szerezted ezt?
– A könyvtárból – hangzott Hermione előre sejthető válasza. – Egy egész halom régi Próféta van odafenn. Szóval megyek, és ha tudok, még többet kiderítek Eileen Prince-ről.
– Jó mulatást – mondta ingerlékeny hangnemben Harry.
– Úgy lesz – felelte Hermione. – És a legelső hely, ahol meg fogom nézni – vágta oda Harrynek, ahogy a portrélyukhoz ért – a régi bájital díjak jegyzéke.
Harry mérgesen nézett rá egy pillanatig, majd folytatta a sötétedő égboltot kémlelését.
– Csak nem képes túltenni magát azon, hogy bájitaltanon jobban szerepelsz, mint ő – mondta Ron, majd visszatért az Ezer bűvös fű és gomba című könyvéhez.
– Ugye te nem tartasz őrültnek, amiért vissza akarom kapni azt a könyvet?
– Persze, hogy nem – jelentette ki Ron. – A Herceg egy zseni volt. Különben is... a bezoár tippje nélkül... – majd jelentőségteljesen keresztülhúzta az ujját a torkán. – Most nem lennék itt, hogy ezt megvitassuk, nem igaz? Vagyis egyáltalán nem azt mondom, hogy az az átok, amit Malfoyon használtál, remek volt...
– És sem – felelte gyorsan Harry.
– De gyorsan rendbejött, nem? Sec perc alatt talpra állt.
– Igen – mondta Harry; ez tökéletesen igaz volt, bár a lelkiismerete még mindig nehezen birkózott meg vele. – Hála Pitonnak...
– Erre a szombatra is kaptál büntetést Pitonnal? – folytatta Ron.
– Igen, és a következő szombatra, az azt követőre és az az utánira is – sóhajtott Harry. És már most célozgatott rá, hogy ha nem végzek az összes dobozzal az év végére, jövőre is folytatni fogjuk.
Harry különösen irritálónak találta ezeket a büntetéseket, hiszen abból a már eleve korlátozott időből vettek el, amit Ginnyvel tölthetett volna. Mostanában komolyan elgondolkodott rajta, hogy Piton vajon tud-e a dologról, mert mostanság egyre későbbi és későbbi időpontokban engedte el Harryt, miközben folyton megjegyzéseket tett arra, hogy Harry elszalasztja a remek időjárást és mindazt a lehetőséget, amit az magában hordozott.
Jimmy Peakes, aki egy tekercs pergamennel felbukkant mellette, kizökkentette Harryt a keserű merengésből.
– Kösz, Jimmy... hé, Dumbledore-tól jött! – mondta Harry, majd letekerte a pergament és átfutotta az üzenetet. – Azt akarja, hogy menjek az irodájába, amilyen gyorsan csak tudok!
Egymást bámulták.
– A fene – suttogta Ron. – Ugye nem hiszed... nem talált még...
– Jobb, ha megyek és megnézem, nem? – kérdezte Harry ahogy talpra szökkent.
Kisietett a klubhelyiségből, amilyen gyorsan csak bírt, végigment a hetedik emeleti folyosón, ami kihalt volt, leszámítva Hóborcot, aki elsuhant az ellenkező irányba, miközben szokás szerint krétadarabokat hajigált Harryre és hangosan vihogott, ahogy kitért Harry védekező bűbájai elől. Mikor Hóborc eltűnt, újra csend lett a folyosón; mivel csupán negyed óra volt hátra a takarodóig, a legtöbben már visszatértek a klubhelyiségeikbe.
Majd Harry hirtelen egy sikolyt és csörömpölést hallott. Megtorpant és fülelt.
– Hogy... merészeled... te... aaaaargh!
A zaj a közelben lévő folyosóról jött; Harry odaszaladt, pálcáját készenlétben tartva bevágott a saroknál és meglátta Trelawney professzort kiterülve a padlón, fején a szokásos kendői egyike, mellette sherrys üvegek, egy közülük eltört.
– Professzor...
Harry odasietett és felsegítette Trelawney professzort. Az egyik csillogó gyöngysora belegabalyodott a szemüvegébe. Hangosan csuklott egyet, megtapogatta a haját, majd Harry segítő karjába kapaszkodva felhúzta magát.
– Mi történt, professzor?
– Jó, hogy kérded! – visította fülsüketítő hangon. Épp erre sétáltam és bizonyos sötét előjeleken töprengtem, melyeket történetesen látni véltem...
De Harry nem igazán figyelt oda rá. Épp ekkor vette észre, hogy hol is állnak: a falon tőlük jobbra ott volt a táncoló trollokat ábrázoló falikárpit, balra pedig a sima falfelület, amely mögött ott rejtőzött a...
– Professzor, ön megpróbált bejutni a Szükség Szobájába?
– ...előjeleket, melyeket méltóztattak... micsoda?
Trelawney hirtelen idegesnek tűnt.
– A Szükség Szobája – ismételte Harry. – Oda próbált meg bejutni?
– Én... nos... én nem tudtam, hogy a diákok tudnak róla...
– Nem mindegyik – felelte Harry. – De mi történt? Sikított... úgy hangzott, mintha megsérült volna...
– Én... nos – mondta Trelawney professzor, ahogy védekező módon maga köré húzta a kendőjét és felnagyított szemeivel letekintett Harryre. – Én biztonságba szerettem volna helyezni... bizonyos... ö... személyes tárgyakat a Szobában... – Majd „aljas rágalmakról” motyogott még valamit.
– Értem – mondta Harry, ahogy lepillantott a sherrys üvegekre. – De nem tudott bejutni és elrejteni őket?
Harry ezt igen furcsának találta; végtére is neki feltárult a Szoba, amikor a Félvér Herceg könyvét akarta elrejteni.
– Ó, sikerült bejutnom – mondta Trelawney professzor a falat szemlélve. – De valaki már volt odabenn.
– Valaki odab...? Kicsoda? – kérdezte Harry. – Ki volt odabenn?
– Fogalmam sincs – mondta Trelawney professzor kicsit meglepődve Harry sürgető hangszínén. – Besétáltam a Szobába és egy hangot hallottam, ami még soha életemben nem történt meg velem, miközben elrejtettem... úgy értem, használtam a Szobát.
– Egy hangot? Mit mondott?
– Nem tudom, hogy mondott-e valamit – mondta Trelawney professzor. – Az a hang... ujjongott.
– Ujjongott?
– Örömittasan – bólogatott Trelawney.
Harry rápillantott.
– Női vagy férfihang volt?
– Hát azt mondanám férfi – válaszolta Trelawney professzor.
– És vidámnak hangzott?
– Nagyon vidámnak – felelte Trelawney professzor fintorogva.
– Mintha ünnepelne valamit?
– Kétség kívül.
– És aztán...?
– Aztán odakiáltottam, hogy „Ki van ott?”
– Nem tudta volna kideríteni anélkül, hogy megkérdezi? – kérdezte Harry kissé frusztráltan.
– A Belső Szem – mondta Trelawney professzor méltóságteljesen, kendőit és gyöngysorait kiegyenesítve – sokkal fontosabb dolgokat kémlelt, mint az evilági lét örömujjongásai.
– Értem – mondta Harry sietősen; már épp elégszer hallott Trelawney professzor Belső Szeméről. – És megmondta a hang, hogy ki van ott?
– Nem, azt nem – mondta. – Minden koromsötét lett és a következő dolog, amire emlékszem az az, hogy egyenesen kitaszítanak a Szobából.
– És ezt nem látta előre? – érdeklődött Harry, aki nem bírta megállnia a kérdést.
– Nem, én nem, hiszen, amint azt már említettem, korom... – majd elhallgatott és gyanakvóan Harryre pillantott.
– Szerintem jobban tenné, ha elmondaná Dumbledore professzornak – mondta Harry. – Tudnia kéne Malfoy ünnepléséről... úgy értem arról, hogy valaki kihajította önt a Szobából.
Harry meglepetésére Trelawney professzor gőgösen kihúzta magát a javaslat hallatán.
– Az igazgató úr értésemre adta, hogy jobb szeretné, ha ritkábban látogatnám – mondta hűvösen. – Én pedig nem keresem olyanok társaságát, akik az enyémet nem becsülik. Ha Dumbledore úgy látja jónak, hogy figyelmen kívül hagyja a kártya figyelmeztetéseit...
Majd a csontos kezével hirtelen megragadta Harry csuklóját.
– Újra és újra, nem számít, hogyan terítem ki őket...
És egy színpadias mozdulattal előhúzott egy kártyalapot a kendői alól.
– ...a villámsújtotta torony – suttogta. Balsors. Szerencsétlenség. Egyre csak közeledik...
– Értem – mondta Harry ismét. – Nos... én még mindig úgy hiszem, hogy beszélnie kéne Dumbledore-ral erről a hangról és hogy minden elsötétült, meg hogy kidobták a Szobából...
– Úgy gondolod? – Trelawney professzor úgy tűnt, egy pillanatig fontolgatja a dolgot, de Harry tudta, hogy a nőnek tetszett az ötlet, hogy újra elmesélje a kis kalandját.
– Én éppen hozzá igyekszem – mondta Harry. – Találkozóm van vele. Talán mehetnénk együtt.
– Ó, nos, ha így áll a dolog – felelte mosolyogva Trelawney professzor. Lehajolt, összeszedegette a sherrys üvegjeit, majd szimplán megszabadult tőlük egy, a közeli falfülkében lévő kék-fehér vázába dobva őket.
– Hiányollak az óráimról, Harry – mondta érzelgősen, ahogy együtt elindultak. – Soha nem voltál valami nagy jóstehetség... de remek alanynak bizonyultál...
Harry nem felelt; utált Trelawney professzor állandó jellegű végzetjövendöléseinek alanya lenni.
– Attól tartok – folytatta – hogy az a gebe... elnézést, a kentaur... egy fikarcnyit sem ért a kártyavetéshez. Megkérdeztem tőle... mint egyik jós a másiktól... hogy nem érzi-e ő is a közeledő katasztrófa távolból jövő rezgéseit? De úgy tűnt, majdhogynem nevetségesnek találta a dolgot. Igen, nevetségesnek!
Trelawney hangja igencsak hisztérikusra emelkedett és erős sherryszag csapta meg Harry orrát, pedig az üvegeket már maguk mögött hagyták.
– Lehet, az a ló hallotta mindazt, amit az emberek beszélnek arról, hogy nem örököltem az ükanyám tehetségét. Ezek mind az irigykedők által évek óta terjesztett pletykák. Tudod, mit mondok én az ilyen embereknek, Harry? Vajon Dumbledore hagyta volna, hogy ebben a remek iskolában tanítsak, vajon megbízna-e így bennem, anélkül, hogy bizonyítottam volna neki a rátermettségem?
Harry alig kivehetően motyogott valamit.
– Jól emlékszem a Dumbledore-ral való első beszélgetésre – folytatta mély torokhangon Trelawney professzor. – Természetesen teljesen le volt nyűgözve, le ám... A Szárnyas Vadkanban szálltam meg, amit egyébként nem ajánlanék senkinek – a poloskák, édes fiam – de kevés volt a pénzem. Dumbledore volt olyan udvarias, hogy meglátogatott a fogadóban lévő szobámban. Kérdéseket tett fel... és be kell hogy valljam, először azt hittem, nincs valami jó véleménnyel a jóslástanról... majd emlékszem, hogy kezdtem kissé furcsán érezni magam, igen keveset ettem aznap... de azután...
Harry most először figyelt oda rendesen, hiszen tudta, mit történt azután: Trelawney professzor elmondta azt a jóslatot, ami Harry egész életére hatással volt, a jóslatot, mely róla és Voldemortról szólt.
– ...de azután Perselus Piton otromba mód megzavart minket!
– Micsoda?
– Igen, volt egy kis felfordulás odakinn, majd kivágódott az ajtó és ott állt az a felettébb faragatlan csapos Pitonnal, aki hablatyolt valamit arról, hogy rossz irányba indult fel a lépcsőn, bár én attól tartok, hogy sokkal inkább az történt, hogy rajtakapták, amint kihallgatja a Dumbledore-ral folytatott beszélgetésemet – tudod, akkoriban ő maga is állást keresett és bizonyára azt remélte, hall majd pár jó tippet. Nos ezt követően Dumbledore még inkább hajlott arra, hogy nekem adja az állást, és szerintem nem másért Harry, hanem azért, mert értékelte az én szelíd modorom, jámbor képességem és a kulcslyukaknál is hallgatózni kész erőszakos, tolakodó fiatalember közt lévő szembetűnő különbséget – Harry, drága?
Csak most vette észre, hogy Harry már nincs mellette, és hátranézett a válla felett; Harry már korábban megtorpant és most vagy három méter volt közük a távolság.
– Harry? – ismételte bizonytalanul.
Talán így elsápadt, hogy Trelawneyt aggodalommal és félelemmel töltötte el a látványa. Harry mozdulatlanul állt, akár egy szobor, ahogyan a sokk egymást követő hullámokban járta át a testét, elmosva mindent, kivéve azt az információt, melyet ilyen sokáig titokban tartottak előtte...
Piton volt az, aki kihallgatta a jóslatot. Piton volt az, aki a jóslatról szóló hírt megosztotta Voldemorttal. Piton és Pettigrew együtt küldték Voldemortot Lily, James és a fiuk után...
Ebben a pillanatban Harry számára semmi más nem számított.
– Harry? – kérdezte ismét Trelawney professzor. – Harry... azt hittem együtt megyünk el az igazgató úrhoz?
– Maga itt marad – felelte Harry alig mozgó ajkakkal.
– De, drágám... El akartam mondani neki, hogy hogyan bántalmaztak a Szükség...
– Maga itt marad! – ismételte Harry mérgesen.
Trelawney ijedtnek tűnt, ahogy Harry elfutott mellette, bekanyarodott a sarkon Dumbledore folyosójára, ahol a magányos kőszörny állt őrt. Harry odakiáltotta a jelszót a kőszörnynek, majd hármasával szedve a fokokat felszaladt a mozgó csigalépcsőn. Nem is kopogott, hanem dörömbölt Dumbledore ajtaján; és a nyugodt hang válaszolt „Tessék” miután Harry már berontott a szobába.
Fawkes a főnix körbepillantott, fényesen csillogó fekete szemeiben az ablak mögött lenyugvó nap tükröződött. Dumbledore az ablaknál állt, az udvart szemlélte és egy hosszú utazóköpeny pihent a karján.
– Nos, Harry, megígértem, hogy velem jöhetsz.
Néhány pillanatig Harry nem tudta mire vélni a dolgot; a Trelawney-val folytatott beszélgetés szinte minden egyebet kiűzött a fejéből és az agya úgy tűnt, igen lassan jár.
– Menni... önnel...?
– Természetesen csak akkor, ha szeretnél.
– Ha én...
És ekkor Harrynek eszébe jutott, eredetileg miért is sietett annyira Dumbledore irodájába.
– Talált egyet? Talált egy Horcruxot?
– Úgy hiszem igen.
Düh és megvetés küzdött félelemmel és izgalommal: néhány percig Harry képtelen volt beszélni.
– Természetes, hogy félsz – mondta Dumbledore.
– Nem félek! – vágta rá azonnal Harry és ez tökéletesen igaz is volt; az egyetlen érzelem, amit akkor egyáltalán nem érzett a félelem volt. – Melyik Horcrux az? Hol van?
– Nem tudom biztosan, melyik az... bár azt hiszem, a kígyót kizárhatjuk... de úgy vélem, egy barlangban van elrejtve egy tengerparton sok mérföldre innen, egy barlangban, melyet már nagyon hosszú ideje próbáltam megtalálni: a barlangban, ahol Tom Denem két árvaházi gyereket tartott rettegésben a szokásos éves kirándulóútjuk alatt; emlékszel?
– Igen – válaszolta Harry. – Mik védik?
– Azt nem tudom; vannak sejtéseim, melyek talán teljesen rosszak. – Dumbledore habozott, majd így szólt: – Harry, megígértem neked, hogy velem jöhetsz és ezt be is tartom, de nagy hiba lenne részemről, ha nem figyelmeztetnélek rá, milyen hihetetlenül veszélyes lesz.
– Megyek – mondta Harry szinte mielőtt még Dumbledore befejezte volna. A Piton iránt érzett izzó gyűlölet az utóbbi tíz percben megtízszerezte azon vágyát, hogy valami elkeseredett és kockázatos dolgot tegyen. Úgy tűnt, mindez az arcára volt írva, mert Dumbledore elsétált az ablak mellől és némi szemöldökfelvonás kíséretében jobban szemügyre vette Harryt.
– Mi történt veled?
– Semmi – hazudta Harry habozás nélkül.
– Mi zaklatott fel?
– Nem vagyok zaklatott.
– Harry, soha nem voltál egy jó okklumens...
Ez a szó volt a szikra, ami végül lángra lobbantotta Harryben a dühöt.
– Piton! – üvöltötte Harry olyan erővel, hogy a mögöttük lévő Fawkes egy halk rikoltást hallatott. – Piton az, ami történt! Ő beszélt Voldemortnak a jóslatról, ő volt az, ő hallgatózott az ajtó előtt, Trelawney elmondta nekem!
Dumbledore arckifejezése változatlan maradt, de Harrynek úgy tűnt, mintha a lemenő nap fényében sápadtabb lenne. Egy hosszú percig Dumbledore hallgatott.
– Mikor szereztél tudomást erről? – kérdezte végül.
– Csak most! – mondta Harry, akinek hihetetlen erőfeszítésébe került, hogy ne üvöltsön. Majd hirtelen kitört belőle. – ÉS MAGA HAGYTA, HOGY ITT TANÍTSON ÉS Ő MONDTA VOLDEMORTNAK, HOGY VEGYE ÜLDÖZŐBE AZ APÁMAT ÉS AZ ANYÁMAT!
Zihálva, mintha küzdött volna, Harry elfordult a még mindig mozdulatlan Dumbledore-tól és elkezdett kezét dörzsölve fel-alá járkálni és minden erejével azon volt, hogy visszatartsa magát a rombolástól. Minden indulatát rá akarta zúdítani Dumbledore-ra, de ugyanakkor vele is akart menni, hogy megpróbálják elpusztítani a Horcruxot; meg akarta mondani neki, hogy egy vén bolond, amiért bízott Pitonban, de rettegett attól, hogy ha nem fékezi meg a dühét, Dumbledore nem viszi magával...
– Harry – mondta Dumbledore csendesen. – Kérlek, figyelj rám.
Abbahagyni a járkálást legalább olyan nehéz volt, mint nem ordibálni. Harry megállt, az ajkába harapott és rátekintett Dumbledore ráncos arcára.
– Piton professzor szörnyű...
– Ne mondja nekem, hogy hibát követett el, uram, hiszen az ajtó előtt hallgatózott!
– Engedd, hogy befejezzem – Dumbledore várt, míg Harry kurtán bólintott, majd tovább folytatta. – Piton professzor szörnyű hibát követett el. Azon az estén, mikor meghallotta Trelawney professzor jóslatának első felét, még Voldemort nagyúr szolgálatában állt. Természetes volt, hogy a mesteréhez sietett, hogy elmondjon neki egy olyan hírt, amely igen mélyen érintette őt. De nem tudta... egyszerűen nem tudhatta... melyik fiút fogja Voldemort üldözőbe venni vagy azt, hogy azok a szülők, akik áldozatul esnek majd Voldemort halálos küldetésének, olyan emberek, akiket Piton Professzor ismer, azt, hogy ők a te édesanyád és édesapád...
Harry örömtelen hangon felnevetett.
– Ugyanúgy gyűlölte az apámat, ahogyan gyűlölte Siriust is! Nem tűnt még fel önnek professzor, hogy mindenki, akit Piton gyűlöl, végül holtan végzi?
– Harry, neked fogalmad sincs arról a bűntudatról, amit Piton professzor akkor érzett, amikor rájött, Voldemort nagyúr miként értelmezte a jóslatot. Hiszem, hogy ennél jobban még semmit nem bánt meg az életében és az ok, hogy visszatért...
– De ő egy nagyon képzett okklumens, nem igaz, uram? – kérdezte Harry és a hangja remegett az erőfeszítéstől, hogy nyugodtan tartsa. – És Voldemort még mindig meg van győződve arról, hogy Piton az ő oldalán áll, nem? Professzor... honnan olyan biztos benne, hogy Piton a mi oldalunkon áll?
Dumbledore hallgatott egy pillanatig; úgy tűnt, fontolgat valamit. Végül így szólt: – Biztos vagyok benne. Teljes mértékben megbízom Perselus Pitonban.
Harry egy pillanatig mélyeket lélegzett, hogy lenyugtassa magát. Nem sikerült.
– Nos én nem! – mondta éppoly hangosan, mint azelőtt. – Draco Malfoyjal együtt készülnek valamire épp most, itt az orra előtt, és maga még mindig nem...
– Ezt már korábban megbeszéltük, Harry – mondta Dumbledore ismét szigorúan. – Már elmondtam neked a véleményem.
– Ma este itt hagyja az iskolát és fogadni merek, az eszébe sem jutott, hogy Piton és Malfoy talán úgy dönt, hogy...
– Hogy mi? – kérdezte Dumbledore felhúzott szemöldökkel. – Mi az pontosan, amit gyanítasz, hogy csinálnak?
– Én... készülnek valamire! – mondta Harry miközben ökölbe szorította kezeit. – Trelawney professzor nemrég a Szükség Szobájában volt, hogy elrejtse a sherrys üvegeit és meghallotta, ahogy Malfoy nevet és ünnepel! Valami veszélyes tárgyat próbál rendbe hozni odabenn, és ha engem kérdez, végül sikerült is neki és maga pedig ki akar sétálni az iskolából anélkül...
– Elég – mondta Dumbledore. Meglehetősen nyugodt hangszínnel mondta ezt, de Harry ennek ellenére elhallgatott; tudta, végül átlépett egy láthatatlan határvonalat. – Azt gondolod, hogy az év során egyszer is kitettem a lábam az iskolából úgy, hogy védtelenül hagytam azt? Hát nem. Ma este, mikor távozom, újfent többlet védelem lép életbe. Ne mondd, kérlek, hogy nem veszem komolyan a diákjaim biztonságát, Harry.
– Én nem... – motyogta Harry zavartan, de Dumbledore közbevágott.
– A továbbiakban nem kívánok erről beszélni.
Harry lenyelte a megjegyzését, megrémülve, hogy túl messzire ment és hogy elpuskázta a lehetőséget, hogy elkísérje Dumbledore-t, de Dumbledore folytatta. – Szeretnél ma este velem jönni?
– Igen – felelte gyorsan Harry.
– Nagyon helyes. Akkor figyelj.
Dumbledore kihúzta magát.
– Magammal viszlek egy feltétellel: anélkül, hogy megkérdőjeleznéd, habozás nélkül engedelmeskedsz nekem, függetlenül attól, milyen parancsot adok neked.
– Természetesen.
– Légy biztos benne, hogy érted, amit mondok, Harry. Úgy értem, követned kell minden parancsomat, mint például „fuss”, „bújj el” vagy „menj vissza”. A szavadat adod?
– Én... persze, természetesen.
– Ha azt mondom, rejtőzz el, megteszed?
– Igen.
– Ha azt mondom, menekülj, megteszed?
– Igen.
– Ha azt mondom, hagyj engem és mentsd magad, aszerint cselekszel majd?
– Én...
– Harry?
Egy pillanatig egymást nézték.
– Igen, uram.
– Nagyon helyes. Akkor kérlek, menj, hozd a Köpenyt és öt perc múlva találkozunk a Bejárati Csarnokban.
Dumbledore megfordult, hogy kitekintsen a tűzpiros ablakon; a nap mostanra már rubintvörösen izzott a horizonton. Harry sietve elhagyta az irodát és leballagott a csigalépcsőn. Az elméje furcsamód hirtelen kitisztult. Tudta, mit fog csinálni.
Amikor visszaért, Ron és Hermione együtt ücsörgött a klubhelyiségben. Felrohant a lépcsőn egyenesen a hálótermébe, ahol feltépte a bőröndjét, majd előhúzta a Tekergők Térképét és egy pár összetekert zoknit. Ezután lerohant a lépcsőn vissza a klubhelyiségbe és becsúszva lefékezett ott, ahol az elképedt Ron és Hermione ült.
– Nincs túl sok időm – lihegte Harry. – Dumbledore azt hiszi, a láthatatlanná tévő köpenyemért jöttem. Figyeljetek...
Gyorsan elmondta nekik, hová készül és miért. Nem hallgatott el sem Hermione rémült lélegzetvételeire, sem pedig Ron villámkérdéseire; az apróbb részletekre később saját maguk is rájönnek majd.
– ...szóval értitek már, mit jelent ez? – fejezte be Harry sebtében. – Dumbledore nem lesz itt ma este, tehát bármire is készül Malfoy, tiszta előtte a terep. Nem, figyeljetek rám! – förmedt rájuk mérgesen Harry, amikor látta, hogy Ron és Hermione arra készülnek, hogy félbeszakítsák. – Tudom, hogy Malfoy örvendezett a Szükség Szobájában. Tessék... – majd Hermione kezébe nyomta a Tekergők Térképét. – Figyelnetek kell őt, ahogy figyelnetek kell Pitont is. Vonjatok be mindenkit, akit fel tudtok hajtani a DS-ből. Hermione, azok a kapcsolattartó galleonok még mindig működnek, ugye? Dumbledore azt mondja, extra védelmi vonalat von az iskola köré, de ha Piton is benne van, akkor tudni fogja, mi ez és hogy hogyan kerülje ki... de arra már nem számít, hogy ti csapatostul őrködtök majd, nem igaz?
– Harry – kezdte Hermione félelemtől tágra nyílt szemekkel.
– Nincs most időm vitatkozni – csattant fel Harry. – Vigyétek ezt is... – majd Ron kezébe adta a zoknikat.
– Kösz – mondta Ron. – Öö... miért is kellenek a zoknik?
– Az kell, ami beléjük van csavarva, a Felix Felicis. Osszátok el és adjatok belőle Ginnynek is. Búcsúz el tőle a nevemben. Most jobb, ha megyek, Dumbledore vár...
– Nem! – mondta ijedten Hermione ahogy Ron kicsomagolta a vékony kis üvegcsében lévő aranyszínű bájitalt. – Nekünk nem kell, vidd el te, ki tudja, mi vár majd ott rád?
– Én megleszek, ott lesz velem Dumbledore – válaszolta Harry. – De tudni akarom, hogy ti rendben vagytok... ne nézz így rám, Hermione, majd találkozunk...
Ezzel otthagyta őket, a portrélyukon keresztül visszasietett a folyosóra a Bejárati Csarnok felé.
Dumbledore ott várt a tölgy bejárati ajtókon belül. Megfordult, ahogy Harry zihálva, szúró fájdalommal az oldalában befékezett a kőlépcső tetején.
– Szeretném, ha rajtad lenne a Köpeny – mondta és megvárta, még Harry magára ölti azt és így szólt: – Remek. Indulhatunk?
Majd Dumbledore elindult lefelé a kőlépcsőkön, saját utazóköpenye alig libbent a mozdulatlan nyári levegőben. Harry még mindig zihálva és erősen izzadva a láthatatlanná tévő köpeny alatt baktatott mellette.
– De mit gondolnak majd az emberek, ha meglátják önt távozni, professzor? – kérdezte Harry miközben Malfoyon és Pitonon járt az agya.
– Azt, hogy Roxmortsba megyek egy italra – felelte könnyedén Dumbledore. – Néha felbukkanok Rosmertánál, vagy meglátogatom a Szárnyas Vadkant... vagy úgy teszek, mintha. Egyike a remek lehetőségeknek, hogy az ember álcázza valódi úti célját.
Leballagtak a feljárón a gyülekező szürkületbe. A levegőt meleg fű, tóvíz és Hagrid kunyhójának faillata töltötte be. Nehéz volt elhinni, hogy valami veszélyes vagy ijesztő felé készülnek.
– Professzor – mondta halkan Harry, ahogy a feljáró alján előtűntek a kapuk. – Hoppanálni fogunk?
– Igen – felelte Dumbledore. – Úgy vélem, már képes vagy hoppanálni?
– Igen – mondta Harry. – De még nem kaptam meg az engedélyt.
Úgy érezte, legjobb őszintének lennie; mi lenne, ha tönkretenne minden azzal, hogy valahol mérföldekre a célállomástól bukkan fel?
– Semmi gond – mondta Dumbledore. – Majd segítek.
Áthaladtak a kapun az alkonyati szürkületbe burkolózó, néptelen Roxmortsba vezető útra. Ahogy sétáltak a sötétség gyorsan ereszkedett alá és mire elérték a főutcát, beesteledett. A boltok ablakaiban pislákoltak a fények és rekedt kiabálást hallottak, ahogy a Három Seprű közelébe értek.
– ...és maradjon idekint! – kiáltotta Madam Rosmerta kihajítva egy mosdatlan külsejű varázslót. – Ó, helló, Albus... ilyen későn idekinn...
– Jó estét, Rosmerta, jó estét... elnézésedet kérem, de a Szárnyas Vadkanba tartok... ne vedd sértésnek, de ma egy csendesebb környezetre vágyom...
Egy pillanattal később befordultak a mellékutcába, ahol a Szárnyas Vadkan cégtáblája nyikorgott kissé, bár még szellő se fújdogált. A Három Seprűhöz képest az ivó teljesen üresnek tűnt.
– Nem szükséges belépnünk – motyogta Dumbledore ahogy körbetekintett. – Amíg senki nem lát meg minket távozni... most pedig tedd a kezed a karomra, Harry. Semmi szükség túl erősen markolnod, én csupán vezetlek majd. Háromra... egy... kettő... három...
Harry megfordult. Egyszerre olyan szörnyű érzése támadt, mintha egy vastag gumicsövön préselnék keresztül; nem tudott levegőt venni, minden porcikája már-már elviselhetetlen módon összenyomódott és akkor, mikor már azt hitte, megfullad, a láthatatlan béklyók mintha szétrobbantak volna és ott állt a hűvös sötétben és friss, sós levegő töltötte meg a tüdejét.

Huszonhatodik fejezet
A barlang

Harry érezte a só illatát és hallotta a hullámok moraját; egy könnyed, hűvös szellő összeborzolta a haját, miközben a holdfény által megvilágított tengerre és a csillagokkal telihintett égboltra tekintett. Egy sötét szikla földből kimagasló részén álldogált, a víz pedig tajtékzott és kavargott alatta. Hátrapillantott a válla felett. Mögötte egy sziklafal meredt az égnek, egy merőleges lejtő, feketén és arctalanul. Úgy tűnt, mintha néhány nagyobb szikladarab, mint például amin éppen Harry és Dumbledore állt, a sziklafalról szakadt volna le még valamikor régen. Barátságtalan, sivár látvány volt. A tenger és a szikla egyhangúságát sem fák, sem füves foltok, sem pedig homok nem törte meg.
– Mit gondolsz? – kérdezte Dumbledore. Akár arról is kérdezhette volna Harry véleményét, hogy vajon jó hely-e ez egy piknikhez.
– Az árvaházi gyerekeket ide hozták el? – kérdezte Harry, aki képtelen volt ennél barátságtalanabb kirándulóhelyet elképzelni.
– Nem egészen ide – felelte Dumbledore. – Van egy faluszerűség félúton a mögöttünk lévő sziklák irányában. Úgy vélem, oda vitték az árvákat, hogy egy kis tengeri levegőt szívjanak és lássák a hullámokat. Nem, csupán Tom Denem és ifjúkori áldozatai voltak az egyedüliek, akik meglátogatták e helyet. Egy mugli sem képes elérni ezt a sziklafalat, hacsak nem szokatlanul jó hegymászó, és csónakkal sem lehet megközelíteni a sziklákat. Az őket körülvevő víz túl veszélyes. Úgy vélem, Denem lemászott. A varázslat jobb szolgálatot tehetett, mint a kötelek. És két kisgyermeket is hozott magával valószínűleg azért, hogy örömét lelje a megfélemlítésükben. Úgy hiszem ez a kiruccanás már önmagában meghozta a kívánt hatást, nem gondolod?
Harry ismét feltekintett a sziklafalra és érezte, hogy libabőrös lesz.
– De végső úti célja – és a miénk is – kicsivel távolabb fekszik. Gyere.
Dumbledore odahívta Harryt a szikla legszélére, ahol egy sor egyenetlen falmélyedés volt, melyek lépcsőket pótló bevágásokként nagy, gömbölyű kövekhez vezettek le, amik félig elmerülve pihentek a vízben, közelebb a sziklafalhoz. Bizonytalan ereszkedés volt ez és Dumbledore, akit kissé akadályozott elsorvadt keze, lassan mozgott. A lentebb lévő köveket a tengervíz csúszóssá tette. Harry érezte, hogy hideg sós permet hinti be az arcát.
– Lumos – mondta Dumbledore, mikor elérte a sziklafalhoz legközelebb fekvő követ. Aranyszínű fények ezer pontja gyulladt fel a víz sötét felszínén néhány méterrel az alatt a pont alatt, ahol guggolt. A mellette lévő szikla sötét falát is megvilágította.
– Látod? – kérdezte Dumbledore halkan, pálcáját kissé feljebb tartva. Harry egy hasadékot látott a sziklában, melybe sötét víz örvénylett.
– Nem bánod, ha kicsit vizes leszel?
– Nem – felelte Harry.
– Akkor vedd le a láthatatlanná tévő köpenyed – semmi szükség már rá – és merüljünk alá.
Majd egy sokkalta fiatalabb ember fürgeségével Dumbledore lecsusszant a kőről, bele a tengerbe és tökéletes mellúszótempóval, fénylő pálcáját a fogai közt tartva úszni kezdett a sziklafalban lévő sötét hasadék felé. Harry lehúzta a köpenyét, beletömködte a zsebébe és követte Dumbledore-t.
A víz jéghideg volt. Harry vízzel átitatódott ruhái hullámoztak körülötte és lehúzták őt. Mélyeket lélegzett, ami só és alga erős szagával töltötte el az orrát, majd hirtelen elindult a ragyogó, távolodó fény irányába, mely most már egyre beljebb nyomult a szikla belsejébe.
A hasadék hamarosan egy sötét alagútba nyílt, melyről Harry úgy vélte, dagály idején bizonyára megtelik vízzel. A síkos falak közt alig volt egy méter távolság és úgy csillogtak Dumbledore pálcájának elhaladó fényében, mint a nedves szurok. Egy kicsivel beljebb haladva a járat balra kanyarodott és Harry látta, hogy az a távolban tovább nyúlt a szikla belsejébe. Harry tovább úszott Dumbledore nyomában, meggémberedett ujjhegyeivel a durva, nedves sziklát súrolva.
Majd maga előtt megpillantotta Dumbledore-t kiemelkedni a vízből, ezüst haja és sötét talárja csillogott. Amikor Harry elérte azt a helyet, egy nagy barlangba vezető lépcsősort talált. A víz csurgott átázott ruháiból, miközben felmászott rajtuk és fékezhetetlenül vacogva kiemelkedett a mozdulatlan, fagyos levegőbe.
Dumbledore a barlang közepén állt magasra tartott pálcával, miközben lassan elfordult a falakat és a plafont vizsgálva.
– Igen, ez az a hely – mondta Dumbledore.
– Honnan tudja? – suttogta Harry.
– Megismeri a varázserőt – felelte szimplán Dumbledore.
Harry nem tudta megmondani, hogy a didergés, ami épp átjárta testét vajon annak tulajdonítható-e, hogy csontig fagyott, vagy annak, hogy ő is érzi a varázslatokat. Figyelte, ahogyan Dumbledore tovább forgolódott a helyszínen, nyilvánvalóan Harry számára nem látható dolgokra koncentrálva.
– Ez csupán az előszoba, a bejárati csarnok – szólalt meg Dumbledore néhány pillanat múlva. – Át kell jutnunk a belső terembe... ezután inkább Voldemort és nem a természet által állított akadályok állnak majd az utunkba...
Dumbledore odasétált a barlang falához, majd megfeketedett ujjhegyeivel végigsimította azt, miközben szavakat mormolt egy furcsa nyelven, melyet Harry nem értett. Dumbledore kétszer körbesétálta a barlangot, megérintve annyi érdes sziklafelületet, amennyit csak tudott, miközben néha megtorpant, oda-vissza végigsimította az ujjait egy konkrét ponton, mígnem végül kezét a falhoz szorítva megállt.
– Itt – mondta. – Itt megyünk keresztül. A bejárat rejtve van.
Harry nem kérdezte, Dumbledore honnan tudja. Még soha nem látott varázslót így megoldani valamit, pusztán nézéssel és érintéssel. De Harry már rég megtanulta, hogy a robajok és a füst az esetek többségében nem a hozzáértés, hanem a kétbalkezesség jelei voltak.
Dumbledore elhátrált a barlang falától és pálcájával rámutatott a sziklára. Egy pillanatig egy ívelt átjáró körvonala jelent meg ragyogó fehéren, mintha egy erős fényforrás lenne a repedés mögött.
– Meg ta-találta! – mondta Harry vacogó fogakkal, de mielőtt a szavak elhagyták volna ajkait, a körvonal eltűnt és a szikla olyan csupasz és tömör volt, mint azelőtt bármikor. Dumbledore körbepillantott.
– Harry, úgy sajnálom, elfeledkeztem róla – mondta. Majd pálcáját Harryre szegezte és Harry ruhái hirtelen olyan melegek és szárazak lettek, mintha lobogó tűz elé lettek volna kiterítve.
– Köszönöm – mondta hálásan Harry, de Dumbledore addigra már visszafordította tekintetét a tömör barlangfalra. Nem próbálkozott több varázslattal, csak ott álldogált előtte, áthatóan szemlélve azt, mintha valami hihetetlenül érdekes lenne odaírva. Harry meglehetősen mozdulatlanul állt. Nem akarta megzavarni Dumbledore-t a koncentrálásban.
Majd két súlyos perc után Dumbledore csendesen így szólt: – Ó, bizonyára nem. Ez olyan kezdetleges.
– Mi az, professzor úr?
– Úgy vélem – felelte Dumbledore sértetlen kezét köpenye belsejébe süllyesztve és előhúzva egy kicsi ezüst kést, olyat, amit régen Harry használt a bájital hozzávalók felaprítására –, hogy fizetnünk kell az áthaladásért.
– Fizetni? – kérdezte Harry. – Adnia kell valamit az ajtónak?
– Igen – felelte Dumbledore. – Mégpedig vért, ha nem tévedek.
– Vért?
– Mondtam, hogy kezdetleges – mondta Dumbledore, kinek hangja lekicsinylőnek, sőt csalódottnak tűnt, mintha Voldemort nem érte volna el azt a színvonalat, amire Dumbledore számított. – Az elgondolás, amire már gondolom te is rájöttél az, hogy az ellenfelednek muszáj meggyengítenie magát ahhoz, hogy belépjen. Ismételten, Voldemort képtelen felfogni, hogy sokkalta szörnyűbb dolgok is vannak a fizikai sérüléseken kívül.
– Igen, de mégis, ha el lehet kerülni... – szólt Harry, aki már épp elég fájdalmat tapasztalt meg ahhoz, hogy ne kívánjon többet.
– De ez olykor elkerülhetetlen – mondta Dumbledore felcsúsztatva talárja ujját és felfedve ezzel sérült kezének alkarját.
– Professzor úr! – ellenkezett Harry és előre sietett, mikor Dumbledore felemelte a kést. – Majd én megteszem, én...
Nem tudta, mit fog mondani – fiatalabb, fittebb? De Dumbledore csak mosolygott. Majd egy ezüst villanás és vörös fröccsenés következett. A szikla elülső része sötét, fénylő cseppekkel lett telehintve.
– Nagyon kedves tőled, Harry – mondta Dumbledore a pálcája hegyét végighúzva az általa, a saját alkarján ejtett mély vágáson úgy, hogy az tüstént begyógyult, pont, ahogyan Piton is begyógyította Malfoy sebeit. – De a te véred többet ér, mint az enyém. Ó, úgy látszik működik, nemde?
A ragyogó ezüst boltív körvonala ismét előbukkant a falon és ez alkalommal nem halványult el. A benne lévő vérfoltos szikla egyszerűen eltűnt egy bejáratot hagyva a látszólagos teljes sötétségbe.
– Csak utánam, úgy vélem – mondta Dumbledore és keresztülsétált a boltíves átjárón Harryvel a sarkában, aki menet közben gyorsan meggyújtotta saját pálcáját.
Kísérteties látvány tárult a szemük elé: egy üregben, egy fekete tó partján álltak, ami olyan hatalmas volt, hogy Harry nem látott el a túlsó partjára és az üreg is olyan magas volt, hogy a plafont szintén nem lehetett látni. Egy sejtelmes zöld fény pislákolt távolabb, úgy tűnt a tó közepe felől. Az alatta lévő teljesen mozdulatlan vízben tükröződött. Ez a zöld fény illetve a két világító pálca volt az egyetlen, ami megtörte az amúgy selymes sötétséget, bár a pálcák fénye sem világított el olyan messzire, mint amennyire Harry számított volna. A sötétség valahogyan áthatolhatatlanabb volt, mint a hétköznapi sötétség.
– Akkor sétáljunk – mondta csendesen Dumbledore. – Légy nagyon óvatos, nehogy belelépj a vízbe. Maradj a közelemben.
Majd elindult a tó partja mentén és Harry szorosan mögötte követte. Lépteik visszhangzó, csattogó hangokat hallattak a vizet körülölelő keskeny sziklaperemen. Csak mentek tovább és tovább, de a látvány mindig ugyanolyan maradt: egyik felükön ott volt a durva üregfal, a másikon pedig határtalan kiterjedésű sima, üveges sötétség, melynek leges legközepén ott volt a titokzatos zöld fény. Harry nyomasztónak, félelmetesnek találta a helyet és a csendet.
– Professzor úr? – szólalt meg végül. – Úgy véli, itt van a Horcrux?
– Ó, igen – felelte Dumbledore. – Igen, biztosra veszem, hogy itt van. A kérdés az, hogyan jutunk el hozzá?
– Nem tudnánk... nem próbálhatnánk meg egy begyűjtő bűbájjal? – kérdezte Harry biztosra véve, hogy ez idióta javaslat volt, de inkább ez, mint hogy bevallja, minél előbb ki akart jutni erről a helyről.
– Természetesen megpróbálhatjuk – mondta Dumbledore és olyan hirtelen állt meg, hogy Harry majdnem nekiment. – Miért nem csinálod te?
– Én? Ó... rendben...
Harry nem számított erre, de megköszörülte a torkát és pálcáját magasba emelve hangosan azt mondta: – Accio Horcrux!
Robbanásszerű hang kíséretében valami nagyon termetes és sápadt színű emelkedett ki a fekete vízből úgy hat méterre tőlük. Mielőtt Harry megnézhette volna, mi az, az már el is tűnt egy hangos csobbanással, amely nagy, széles hullámfodrokat keltett a tükörsima vízen. Harry félelmében hátraugrott és nekiütközött a falnak. A szíve még mindig zakatolt, mikor Dumbledore felé fordult.
– Mi volt ez?
– Gondolom valami, ami kész reagálni, ha megkíséreljük megszerezni a Horcruxot.
Harry visszapillantott a vízre. A tó felszíne újra fénylő fekete tükör volt: a fodrozódás természetellenesen gyorsan tűnt el. De Harry szíve még mindig kalapált.
– Gondolta, hogy ez fog történni, uram?
– Gondoltam rá, hogy történni fog valami, ha nyilvánvaló módon kíséreljük meg rátenni a kezünket a Horcruxra. Nagyon jó ötlet volt, Harry. A legegyszerűbb módja annak, hogy rájöjjünk, mivel is állunk szemben.
– De nem tudjuk, mi volt az a dolog – mondta Harry a gonoszan sima vízre pillantva.
– Úgy érted, mik azok a dolgok – mondta Dumbledore. – Erősen kétlem, hogy csak egy lenne. Mehetünk tovább?
– Professzor úr?
– Igen, Harry?
– Mit gondol, bele kell majd mennünk a tóba?
– Bele? Csak akkor, ha nagyon szerencsétlenek vagyunk.
– Nem gondolja, hogy a Horcrux a tó fenekén van?
– Ó, nem... úgy vélem, a Horcrux a tó közepén van.
És Dumbledore a tó közepén lévő titokzatos zöld fény felé mutatott.
– Szóval át kell kelnünk a tavon, hogy megszerezzük?
– Igen, úgy gondolom.
Harry nem szólt semmit. Gondolatai viziszörnyekkel, hatalmas kígyókkal, démonokkal, kelpikkel és koboldokkal voltak tele...
– Aha – szólt Dumbledore és ismét megállt. Ezúttal Harry tényleg nekiment. Egy pillanatig a sötét víz szélén dülöngélt, majd Dumbledore ép keze szorosan megfogta felkarját és visszahúzta őt. – Nagyon sajnálom, Harry, szólnom kellett volna. Állj a falhoz, kérlek. Azt hiszem, megtaláltam a helyet.
Harrynek fogalma sem volt róla, miről beszélt Dumbledore. Harry számára a sötét part ezen része is ugyanolyan volt, mint bármelyik másik pontja, de úgy tűnt, Dumbledore valami különlegeset észlelt itt. Most nem a kőfalon simította végig a kezét, hanem a levegőben, mintha arra számítana, hogy valami láthatatlant talál és foghat meg.
– Ohó – szólt vidáman Dumbledore néhány másodperccel később. Valamit megfogott a levegőben, amit Harry nem látott. Dumbledore közelebb ment a vízhez. Harry idegesen figyelte, ahogy Dumbledore csatos cipőinek orra elérte a sziklaperem legszélét. Dumbledore egyik kezét még mindig ökölbe szorította a levegőben, a másikkal pedig elővette a pálcáját és a hegyével megérintette az öklét.
Azon nyomban egy vastag, zöld rézlánc jelent meg a semmiből, amely a víz mélyéről egészen Dumbledore kezéig ért. Dumbledore megérintette a láncot, mire az elkezdett keresztülcsúszni a markán, mint egy kígyó, majd a földön összetekerte magát egy csörömpölő hang kíséretében, amelyet a kőfalak zajosan vertek vissza. Valamit kihúzott a fekete víz mélyéről. Harry elképedve nézte, ahogyan az apró csónak kísérteties orra megtörte a vízfelszínt. Olyan zölden ragyogott, mint a lánc, és alig valami hullámot vetve lebegett a part azon része felé, ahol Harry és Dumbledore álltak.
– Honnan tudta, hogy ez ott van? – kérdezte elképedve Harry.
– A varázslat mindig hagy nyomot maga után – felelte Dumbledore, ahogy a csónak egy gyengéd nyekkenéssel partot ért. – Olykor igencsak jól elkülöníthető nyomokat. Én tanítottam Tom Denemet. Ismerem a stílusát.
– Ez... ez a csónak biztonságos?
– Ó, igen, úgy vélem az. Voldemortnak muszáj volt kitalálnia valamilyen módszert, hogy átjuthasson a tavon az általa belehelyezett teremtmények felbőszítése nélkül, abban az esetben, ha valaha is meg akarja látogatni vagy elvinni a Horcruxot.
– Szóval a vízben lévő dolgok nem fognak velünk semmit tenni, ha Voldemort csónakjával kelünk át a tavon?
– Úgy vélem, bele kell nyugodnunk a ténybe, hogy egy bizonyos idő elteltével rájönnek majd, hogy mi nem Voldemort Nagyúr vagyunk. De ez idáig jól csináltunk mindent. Megengedték nekünk, hogy kiemeljük a csónakot.
– De miért hagyták? – kérdezte Harry, aki képtelen volt kiverni a fejéből a csápok képét, amik kiemelkednek a sötét vízből, amint látótávolságon kívül kerül a tópart.
– Voldemort eléggé bizonyosnak kellett legyen afelől, hogy csak és kizárólag egy különösen remek képességű varázsló találhatja meg a csónakot – mondta Dumbledore. – Szerintem készen állt kockáztatni azt, amiről ő úgy hitte teljességgel lehetetlen, azaz hogy valaki más talál rá, tudván, hogy más akadályokat is felállított, olyanokat, melyeken csak ő lenne képes átjutni. Majd meglátjuk, vajon igaza volt-e.
Harry lepillantott a csónakra. Tényleg nagyon kicsi volt.
– Nem úgy néz ki, mint amit kétszemélyesre építettek. Ki fog bírni mindkettőnket? Túl nehezek leszünk ketten?
Dumbledore nevetett.
– Voldemortot nem a súly, hanem azon varázserő nagysága érdekelte, mely átkelt a taván. Úgy vélem, ezt a csónakot inkább úgy bűvölték meg, hogy egyszerre csak egy varázsló legyen képes utazni vele.
– De akkor...?
– Nem hiszem, hogy te számítanál, Harry: fiatalkorú vagy és képzetlen. Voldemort soha nem számított volna arra, hogy egy tizenhat éves eljut erre a helyre: szerintem valószínűtlen, hogy az enyémhez mérve a te erőd megmutatkozik.
Ezek a szavak nem kimondottan emelték Harry harci szellemét. Talán Dumbledore tudatában volt ennek, mert hozzátette: – Voldemort hibája, Harry, Voldemort hibája... a kor ostoba és feledékeny, mikor lebecsüli a fiatalságot... és most, te mész előre, de légy óvatos, ne érintsd a vizet.
Dumbledore félreállt és Harry óvatosan bemászott a csónakba. Majd Dumbledore is belelépett, a láncot a csónak aljára tekerte. Mindketten szorongtak. Harry nem tudott kényelmesen ülni, hanem guggolt és a térde túllógott a csónak peremén, amely hirtelen megindult. Nem volt egyéb nesz, csupán a vizet szelő csónakorr lágy suhogása. Saját magától mozgott, mintha egy láthatatlan kötél húzná a tó közepén lévő fény felé. Hamarosan már nem látták az üreg falait. Akár már a tengeren is lehettek volna, csak itt nem voltak hullámok.
Harry lepillantott és látta pálcája aranyfényének visszatükröződését, ahogy ragyogott és csillogott a fekete vízen, miközben elhaladtak. A csónak széles fodrokat vetett az üvegszerű vízfelszínen, mint rovátkák egy fekete tükrön...
Majd Harry megpillantotta azt, fehéren, mint a márvány, centikre a vízfelszín alatt lebegni.
– Professzor úr! – mondta és rémült hangja hangosan visszhangzott végig a csendes vízen.
– Harry?
– Azt hiszem, láttam egy kezet a vízben... egy emberi kezet!
– Igen, efelől nincs kétségem – mondta nyugodtan Dumbledore.
Harry lebámult a vízbe, az eltűnt kéz után kutatott és émelygő érzés öntötte el a torkát.
– Szóval az a dolog, ami kiugrott a vízből...?
De Harry már tudta a választ, mielőtt Dumbledore felelt volna. A pálca fénye a vízfelület új részére siklott és ezúttal egy arccal felfelé, a felszíntől néhány centire heverő halott férfit világított meg: nyitott szemei mintha pókhálóktól lettek volna fátyolosak, haja és köpenye úgy örvénylett körülötte, akár a füst.
– Itt testek vannak! – mondta Harry és hangja sokkal magasabb volt, mint szokott és igencsak eltért a sajátjától.
– Igen – mondta higgadtan Dumbledore –, de jelen pillanatban nem kell miattuk aggódnunk.
– A jelen pillanatban? – ismételte Harry, ahogyan eltépte tekintetét a vízről és Dumbledore-ra nézett.
– Nem, amíg pusztán békésen lebegnek alattunk – mondta Dumbledore. – Nincs semmi ok félni egy testtől, Harry, és legalább annyira nem kell félni a sötétségtől sem. Voldemort Nagyúr, aki persze titkon mindkettőt féli, nem ért egyet. De ezzel ismételten csak saját bölcsességének hiányát fedi fel. Nem a halál vagy a sötétség az, amitől félünk, hanem az ismeretlen.
Harry csendben maradt. Nem akart vitatkozni, de ő borzalmasnak találta az elgondolást, miszerint testek lebegtek körülöttük és alattuk, sőt, nem hitte, hogy veszélytelenek volnának.
– De az egyik kiugrott – mondta megpróbálva olyan egyenletesen és nyugodtan tartani a hangját, mint Dumbledore. – Amikor megpróbáltam magamhoz hívni a Horcruxot, egy test kiemelkedett a tóból.
– Igen – mondta Dumbledore. – Biztosra veszem, hogy amint nálunk a Horcrux, kevésbé lesznek majd nyugodtak. De, akárcsak sok más teremtmény, mely hidegben és sötétségben tengődik, ezek is félik a fényt és a meleget, melyeket tehát majd segítségünkre hívhatunk, ha a szükség úgy kívánja. A tűz, Harry – tette hozzá mosolyogva Dumbledore Harry elcsodálkozott arckifejezését látva.
– Ó... rendben... – felelte Harry gyorsan. Elfordította a fejét, hogy a zöldes fényre nézzen, melynek irányába a csónak továbbra is hajthatatlanul haladt. Most már nem tudta tovább tetetni, hogy nem fél. A nagy fekete tó, mely halottaktól nyüzsgött... hosszú-hosszú órákkal ezelőttinek tűnt a pillanat, mikor találkozott Trewlaney professzorral vagy amikor Ronnak és Hermionénak adta a Felix Felicist... hirtelen azt kívánta, bárcsak rendesebben elbúcsúzott volna tőlük... és Ginnyt egyáltalán nem is látta...
– Majdnem ott vagyunk – mondta vidáman Dumbledore.
És valóban, a zöldes fény végül úgy tűnt, egyre nagyobb lesz és perceken belül a csónak megállt, gyengéden beleütközve valamibe, amit Harry először nem látott, de amikor felemelte fénylő pálcáját, meglátta, hogy egy sima kőből álló kis szigetre érkeztek a tó közepén.
– Óvatosan, nehogy hozzáérj a vízhez – mondta ismét Dumbledore, ahogy Harry kimászott a csónakból.
A sziget nem volt nagyobb, mint Dumbledore irodája: egy kiterjedt lapos fekete kő, melyen pusztán a zöld fény forrása állt, amely közelről szemlélve sokkal fényesebbnek tűnt. Harry hunyorogva nézte. Először azt hitte, valamiféle lámpa, de aztán meglátta, hogy a fény egy kőtálból jön, ami inkább a Merengőre hasonlított, és mindez egy állvány tetején pihent.
Dumbledore megközelítette a tálat és Harry követte. Egymás mellett állva lenéztek és beletekintettek. A tál tele volt smaragdzöld folyadékkal, ami azt a fluoreszkáló fényt bocsátotta ki.
– Mi ez? – kérdezte Harry halkan.
– Nem tudom pontosan – felelte Dumbledore. – De valami sokkal aggasztóbb, mint a vér és a testek.
Dumbledore felhúzta talárja ujját a sérült kezén és kinyújtotta égett ujjai hegyét a bájital felszíne felé.
– Uram, ne, ne érintse meg...!
– Nem tudom megérinteni – mondta Dumbledore halvány mosollyal. – Látod? Nem tudom ennél jobban megközelíteni. Te próbáld meg.
Mereven nézve Harry belenyúlt a tálba és megpróbálta megérinteni a bájitalt. De egy láthatatlan akadályba ütközött, amely meggátolta, hogy a közelébe férjen. Nem számított, milyen keményen nyomta, az ujjai nem érintettek más, csak a látszólag szilárd, törhetetlen levegőt.
– Állj félre, kérlek, Harry – szólt Dumbledore.
Felemelte a pálcáját és bonyolult mozdulatokat írt le a bájital felszíne felett, miközben hangtalanul motyogott. Semmi sem történt, kivéve talán azt, hogy a bájital most kicsit fényesebben ragyogott. Amíg Dumbledore munkálkodott, Harry csendben maradt, de nem sokkal azután, hogy Dumbledore visszahúzta a pálcáját, Harry úgy érezte, biztonságos volt ismét megszólalni.
– Úgy hiszi, a Horcrux odabenn van, uram?
– Ó, igen – Dumbledore még közelebb hajolt a tálba. Harry látta, hogy az arca fejjel lefelé tükröződött a zöld bájital sima felszínén. – De hogyan érjük el? Ebbe a bájitalba nem lehet kézzel belenyúlni, nem lehet eltűntetni, szétválasztani, kimerni vagy elszívni, nem lehet átváltoztatni sem megbűvölni vagy más módon megváltoztatni a természetét.
Majdhogynem szórakozottan Dumbledore ismét felemelte a pálcáját, egyszer megforgatta a levegőben, majd elkapta azt a kristályserleget, amit a semmiből varázsolt elő.
– Csak arra tudok következtetni, hogy ezt a bájitalt meg kell inni.
– Micsoda? – mondta Harry. – Nem!
– Igen, így gondolom: csakis ha megiszom, akkor tudom kiüríteni a tálat és megnézni, mit rejt a mélye.
– De mi van, ha... mi van, ha megöli magát?
– Ó, kétlem, hogy így működne – felelte könnyedén Dumbledore. – Voldemort Nagyúr nem akarná megölni azt a személyt, aki elérte ezt a szigetet.
Harry nem hitt a fülének. Mi volt ez, még több Dumbledore őrült elhatározásából, hogy mindenkiben a jót látja?
– Uram – szólt Harry próbálva hangszínét elfogadható szinten tartani –, uram, ez itt Voldemort, akiről...
– Elnézést, Harry. Azt kellett volna mondanom, nem akarná azonnal megölni azt a személyt, aki elérte ezt a szigetet – javította magát Dumbledore. – Életben akarná tartani őket addig, míg rá nem jön, hogyan tudtak idáig áthatolni a védelmi vonalán, és ami a legfontosabb, miért akarták annyira kiüríteni a tálat. Ne feledd, Voldemort Nagyúr úgy hiszi, egyedül ő tud a Horcruxairól.
Harry ismét mondani akart valamit, de Dumbledore ezúttal csendre intette, miközben halványan ráfintorgott a smaragdzöld folyadékra, nyilvánvalóan erősen gondolkozva.
– Kétség kívül – mondta végül –, ennek a bájitalnak úgy kell hatnia, hogy azzal megakadályozzon engem abban, hogy elvegyem a Horcruxot. Talán lebénít, elfeledteti velem, miért is vagyok itt, akkora fájdalmat okoz, hogy az eltereli a figyelmem, vagy bármi más módon tehetetlenné tesz. Ez esetben, Harry, a te feladatod lesz megbizonyosodni arról, hogy nem hagyom abba az ivást, még akkor is, ha neked kell belémerőszakolni a bájitalt. Megértettél?
A tekintetük találkozott a tál felett. Mindkét sápadt arcot megvilágította az a különös, zöld fény. Harry egy szót sem szólt. Ez lett volna az ok, amiért eljöhetett ide – hogy erőszakkal megitasson Dumbledore-ral egy olyan bájitalt, ami talán elviselhetetlen fájdalmat okoz majd neki.
– Ugye nem felejtetted el – szólt Dumbledore –, hogy milyen feltétellel hoztalak magammal?
Harry habozott és közben a kék szemekbe bámult, melyek zöldre színeződtek a tál visszaverődő fényében.
– De mi van, ha...?
– Megesküdtél rá, nemde, hogy követed a parancsaimat, bármik legyenek is azok?
– Igen, de...
– Figyelmeztettelek ugye, hogy talán veszélyes lehet?
– Igen – mondta Harry –, de...
– Nos akkor – mondta Dumbledore még egyszer hátralökve talárja ujjait, felemelve az üres serleget –, tudod a parancsot.
– Miért nem ihatom meg inkább én a bájitalt? – kérdezte kétségbeesve Harry.
– Azért, mert én sokkal idősebb vagyok, sokkal okosabb és sokkal értéktelenebb – felelte Dumbledore. – Egyszer és mindenkorra, Harry, a szavadat adod, hogy minden tőled telhetőt megteszel annak érdekében, hogy tovább igyak?
– Nem tudnám...
– A szavadat adod?
– De...
– A szavadat, Harry.
– Én – rendben, de...
Mielőtt még Harry tovább ellenkezhetett volna, Dumbledore belemerítette a kristályserleget a bájitalba. A másodperc töredékéig Harry remélte, hogy nem lesz képes a serleggel megérinteni a bájitalt, de a kristály úgy merült a felszín alá, mint korábban semmi. Amikor a pohár színültig megtelt, Dumbledore a szájához emelte.
– Egészségedre, Harry.
Majd kiitta a serleget. Harry halálra rémülve figyelt, a kezei úgy szorították a tál szélét, hogy az ujjhegyei elzsibbadtak.
– Professzor úr? – kérdezte idegesen, mikor Dumbledore lejjebb engedte az üres poharat. – Hogy érzi magát?
Dumbledore szemét behunyva megrázta a fejét. Harry eltűnődött, vajon voltak-e fájdalmai. Dumbledore vakon ismét belemerítette a poharat a tálba, újra megtöltötte, és ismét kiitta.
Dumbledore három serlegnyi bájitalt ivott meg némán. Majd a negyedik közepén megtántorodott és nekiesett a tálnak. A szeme még mindig csukva volt és nehézkesen lélegzett.
– Dumbledore professzor? – mondta feszült hangon Harry. – Hall engem?
Dumbledore nem felelt. Az arca úgy rángatózott, mintha mélyen aludna, de valami borzalmas álmot látna. Egyre gyengébben fogta a serleget. A bájital épp kiömleni készült belőle. Harry előrenyúlt és biztosan tartva megmarkolta a kristálykupát.
– Professzor úr, hall engem? – ismételte hangosan és a hangja keresztülvisszhangzott az üregen.
Dumbledore lihegett, majd olyan hangon szólalt meg, amit Harry fel sem ismert, hisz még soha nem hallotta Dumbledore-t ennyire rémültnek.
– Nem akarom... ne kényszeríts...
Harry belenézett a megfehéredett arcba, a hajlott orra, a félhold alakú szemüvegre, melyeket oly jól ismert, és nem tudta, mihez kezdjen.
– ...nem szeretem... elég volt... – nyögött fel Dumbledore.
– Nem... nem hagyhatja abba, Professzor úr – mondta Harry. – Tovább kell innia, emlékszik? Azt mondta nekem, hogy muszáj tovább innia. Tessék...
Gyűlölve önmagát, undorodva attól, amit csinált, Harry odaerőszakolta a serleget Dumbledore szájához és megdöntötte úgy, hogy Dumbledore kiitta a benne lévő maradék bájitalt.
– Ne... nyöszörgött Dumbledore, mikor Harry belemerítette a serleget a tálba és ismét megtöltötte neki. – Nem akarom... nem akarom... engedj el...
– Minden rendben, Professzor úr – felelte Harry remegő kézzel. – Minden rendben, itt vagyok...
– Állítsd meg, állítsd meg – nyögött fel Dumbledore.
– Igen... igen, ez meg fogja állítani – füllentette Harry. Majd a serleg tartalmát beleöntötte Dumbledore nyitott szájába.
Dumbledore felordított. A hang keresztülvisszhangzott a hatalmas termen, keresztül a fekete vízen.
– Ne, ne, ne... ne... képtelen vagyok... képtelen vagyok, ne kényszeríts, nem akarom...
– Minden rendben, professzor úr, minden rendben – mondta hangosan Harry, miközben a keze annyira remegett, hogy alig tudta kimerni a hatodik serleg bájitalt. A tál most már félig üres volt. – Semmi sem történik önnel, biztonságban van, ez nem valódi, esküszöm, nem valódi – igya ezt meg, igya meg...
És Dumbledore engedelmesen megitta, mintha Harry ellenszert kínált volna neki, de miután kiitta a serleget, térdre rogyott és tehetetlenül remegett.
– Ez mind az én hibám, az én hibám – zokogta. – Kérlek, állítsd meg, tudom, hogy hibáztam, ó, kérlek, állítsd meg és én soha többé nem...
– Ettől abbamarad, professzor úr – mondta elcsukló hangon Harry, ahogyan a hetedik serleg bájitalt töltötte Dumbledore szájába.
Dumbledore kezdett összegörnyedni, mintha láthatatlan kínvallatók kerítették volna be. Csapkodó keze majdnem kiütötte a megtöltött serleget Harry remegő kezéből, miközben felnyögött: – Ne bántsd őket, ne bántsd őket, kérlek, kérlek, az én hibám, engem bánts inkább...
– Tessék, igya meg, igya ezt meg, rendbe fog jönni – mondta kétségbeesetten Harry és Dumbledore ismételten engedelmeskedett neki, kinyitotta a száját miközben a szeme szorosan csukva volt és egész testében remegett.
És akkor ismét ordítva előrebukott, öklével a földet püfölte, miközben Harry kilencedszer is megtöltötte a serleget.
– Kérlek, kérlek, kérlek, ne... azt ne, azt ne, megteszek bármit...
– Csak igyon, professzor úr, csak igyon...
Dumbledore ivott, akár egy gyerek, akit a szomjúság kínoz, de amikor befejezte, ismét úgy ordított, mintha testének belseje lángolna.
– Többet ne, kérlek, többet ne...
Harry kimerte a tizedik serleg bájitalt és érezte, hogy a kristály súrolja a tál alját.
– Mindjárt készen vagyunk, professzor úr, igya meg, igya meg...
Megtámasztotta Dumbledore vállát és Dumbledore ismét kiitta a poharat. Harry újból talpra állt újratölteni a kelyhet, mikor Dumbledore ismét ordítani kezdett, de sokkalta velőtrázóbban, mint előtte bármikor.
– Meg akarok halni! Meg akarok halni! Állítsd meg, állítsd meg, meg akarok halni!
– Igya ezt meg, professzor úr, igya meg...
Dumbledore megitta és amint befejezte, rögtön ezt ordította: – ÖLJ MEG!
– Ez – ez meg fogja! – zihálta Harry. – Csak igya meg ezt... vége lesz... minden véget ér!
Dumbledore nagy kortyokkal minden cseppet kiivott a serlegből, majd nagy, hörgő zihálással arccal a földre fordult.
– Ne! – kiáltotta Harry, aki felállt, hogy újratöltse a serleget. Ehelyett beledobta azt a tálba, lehuppant Dumbledore mellé és a hátára fordította őt. Dumbledore szemüvege ferdén állt, szája tátva volt, a szeme pedig csukva. – Ne – mondta Harry megrázva Dumbledore-t. – Nem, nem halt meg, azt mondta az nem méreg, ébredjen fel, ébredjen... Rennervate! – ordította, miközben pálcáját Dumbledore mellkasának szegezte. Vörös fény villant, de nem történt semmi. – Rennervate... uram... kérem...
Dumbledore szemhéjai megremegtek. Harry szíve nagyot dobbant.
– Uram, hogy...?
– Vizet – mondta rekedten Dumbledore.
– Vizet – lihegte Harry – igen...
Talpra szökkent és felkapta a serleget, melyet korábban a tálba ejtett. Szinte észre sem vette az aranymedált, amely összetekeredve hevert alatta.
– Aguamenti! – kiáltotta, pálcájával a serlegre ütve.
A serleg megtelt tiszta vízzel. Harry letérdelt Dumbledore mellé, megemelte a fejét és a poharat a szájához emelte – de az üres volt. Dumbledore felnyögött, majd zihálni kezdett.
– Pedig volt benne... várjon... Aguamenti! – mondta ismét Harry pálcájával a serlegre mutatva. Ismét egy másodperc erejéig tiszta víz csillogott benne, de ahogyan Dumbledore szájához közelítette, a víz megint eltűnt.
– Uram, én próbálom, én próbálom! – mondta kétségbeesve Harry, de nem hitte, hogy Dumbledore hallja őt. Dumbledore az oldalára fordult és nagy, hörgő lélegzeteket vett, melyek gyötrelmesnek hallatszottak. – Aguamenti... Aguamenti... AGUAMENTI!
A serleg megtelt, majd ismét kiürült. És most már Dumbledore lélegzetvétele kezdett alábbhagyni. Harry agya pániktól kavargott és ösztönszerűen tudta, hogy egyetlen módja maradt a vízszerzésnek, mert Voldemort így tervezte el...
Átvetette magát a szikla pereméhez, majd a serleget a tóba merítette és csordultig töltötte jéghideg vízzel, amely aztán nem tűnt el.
– Uram – itt van! – kiáltotta Harry és előrekapva ügyetlenül Dumbledore arcára öntötte a vizet.
Ez volt a legtöbb, amit tehetett, hiszen a nem a serleget tartó karján lévő jeges érzés nem a hideg víz szűnni nem akaró hatása volt. Egy síkos fehér kéz ragadta meg a csuklóját, és a kézhez tartózó lény lassan húzta őt hátra, át a sziklán. A tó felszíne már nem volt tükörsima. Tajtékot vert és akármerre nézett, Harry fehér fejeket és kezeket látott kiemelkedni a sötét vízből. Beesett szemű világtalan férfiak, nők és gyerekek közeledtek a szikla felé: a holtak serege emelkedett ki a fekete vízből.
– Petrificus Totalus! – ordította Harry és minden erejét megfeszítve kapaszkodott a sziget sima, ázott felszínébe, miközben pálcáját a karját fogó Inferiusra szegezte: az elengedte és egy csobbanással hanyatt visszazuhant a vízbe. Harry feltápászkodott. De akkorra már még több Inferius mászott a sziklára, csontos kezeik a csúszós felszínbe vágódtak, míg kifejezéstelen, fagyos szemüket Harryn tartották, ahogy maguk mögött húzták víz áztatta rongyaikat és beesett arcaik bámultak előre.
– Petrificus Totalus! – ordította ismét Harry hátrálva és pálcáját végighúzva a levegőben. Hat vagy hét közülük összeroskadt, de még több jött felé. – Obstructo! Incarcerous!
Néhányuk megtántorodott, egy vagy kettő közülük megkötözve terült el, de a mögöttük mászók egyszerűen átléptek a földön heverő testeken. Még mindig a levegőt hasítva a pálcájával, Harry ezt ordította: – Sectumsempra! SECTUMSEMPRA!
És bár átázott rongyaikon és jeges bőrükön vágások jelentek meg, nem volt vérük, ami kifolyt volna: az Inferiusok érzéketlenül mentek tovább, összefonnyadt kezeiket Harry felé nyújtva, aki tovább hátrált és érezte, hogy vékony, csupa csont karok, hidegek akár a halál, fonják át hátulról. Majd a lába elhagyta a talajt, ahogyan megemelték és lassan, biztosan elkezdték visszacipelni őt a vízbe. Harry tudta, hogy onnan nincs menekvés, hogy meg fog fulladni és egy lesz a Voldemort törött lelkének egy darabját védelmező halott őrök közül...
De akkor fény tört át a sötétségen: bíbor és aranyszínben egy tűzgyűrű vette körbe a sziklát és a Harryt oly szorosan tartó Inferiusok meginogtak és megtántorodtak. Nem mertek keresztülhaladni a lángokon, hogy a vízhez jussanak. Eldobták Harryt, aki a földre vágódott, megcsúszott a sziklán és lehorzsolta a karját, de aztán pálcáját megemelve és körültekintve feltápászkodott.
Dumbledore ismét talpon volt, olyan fehéren, mint bármelyik körülötte lévő Inferius, de magasabb volt mindannyiuknál és a tűz fénye táncolt a szemében. Pálcáját úgy tartotta, akár egy fáklyát, ennek végéből törtek elő a lángok és akár egy hatalmas lasszó, melegséggel vette körbe mindannyiukat.
Az Inferiusok egymásnak ütköztek, vakon próbáltak meg kimenekülni az őket körülvevő tűzből...
Dumbledore kihalászta a medált a kőtál aljából és elrakta talárja belsejébe. Szótlanul intett Harrynek, hogy menjen oda hozzá. A lángoktól megzavarodva az Inferiusok észre sem vették, hogy áldozataik távoznak, ahogyan Dumbledore visszavezette Harryt a csónakhoz a tűzgyűrűt magukkal illetve maguk körül mozgatva és a megzavarodott Inferiusok által a víz széléig kísérve, ahol azok aztán jólesően visszacsusszantak a fekete vizükbe.
Harry, aki minden porcikájában remegett, egy pillanatig azt hitte, Dumbledore nem lesz képes beszállni a csónakba. Kissé megtántorodott, mikor megkísérelte ezt. Úgy tűnt, minden energiája a körülöttük lévő védelmező lánggyűrű fenntartására összpontosult. Harry megragadta őt és visszasegítette a helyére. Mikor mindketten biztonságban bepréselődtek, a csónak elindult vissza, keresztül a fekete vízen, el a sziklától és még mindig körülvéve a tűzgyűrűvel. Úgy tűnt, hogy az alattuk nyüzsgő Inferiusok nem mertek ismét felbukkanni.
– Uram – lihegte Harry –, uram én elfeledkeztem – a tűzről – felém közelítettek és én bepánikoltam...
– Ez igencsak érthető – motyogta Dumbledore. Harryt megrémítette, mikor hallotta, milyen gyenge volt a hangja.
Egy kis zökkenéssel elérték a partot és Harry kiugrott, majd gyorsan megfordult, hogy segítsen Dumbledore-nak. Abban a pillanatban, hogy partot értek, Dumbledore leeresztette a pálcát tartó kezét. A tűzgyűrű eltűnt, de az Inferiusok nem emelkedtek ki újra a vízből. Csörögve-zörögve a kicsi csónak is visszamerült a vízbe, a lánca is visszacsúszott a tóba. Dumbledore nagyot sóhajtott és nekidőlt az üreg falának.
– Gyenge vagyok... – mondta.
– Ne aggódjon, uram – felelte Harry rögtön, idegesen Dumbledore hihetetlen sápadtsága és kimerültsége miatt. – Ne aggódjon, majd én visszajuttatom magunkat... támaszkodjon rám, uram...
Majd Dumbledore ép karját a válla köré fonva és majdnem az összes súlyt magán cipelve Harry a tó mentén visszavezette az igazgatóját.
– A védelem... végül is... jól megtervezett volt – mondta gyengén Dumbledore. – Egyedül nem lehetett volna véghez vinni... jól csináltad, nagyon jól, Harry...
– Ne beszéljen most – mondta Harry tartva attól, milyen gyengévé vált Dumbledore hangja és hogy mennyire húzta a lábát – Tartalékolja az erejét, uram... hamarosan kijutunk innen...
– A boltíves átjáró már visszazárult... a késem...
– Nem szükséges, megvágtam magam a sziklán – mondta határozottan Harry –, csak mondja meg, hová...
– Ide...
Harry beletörölte lehorzsolt alkarját a kőbe: miután megkapta fizetségét, a boltíves átjáró azonnal feltárult ismét. Áthaladtak a külső tárnán és Harry segített Dumbledore-nak belemerülni a jeges tengervízbe, amely megtöltötte a sziklafalban lévő hasadékot.
– Minden rendben lesz, uram – ismételte Harry újra és újra, sokkalta jobban aggódva Dumbledore hallgatása, mint a korábbi elgyengült hangja miatt. – Már majdnem ott vagyunk... mindkettőnket vissza tudom hoppanálni... ne aggódjon...
– Nem aggódom, Harry – felelte Dumbledore, kinek hangja a fagyos víz ellenére erőteljesebb volt. – Veled vagyok.

Huszonhetedik fejezet
A villámsújtotta torony

Mikor újra kiértek a csillagos ég alá, Harry felhúzta Dumbledore-t a legközelebbi sziklára, majd talprasegítette. Átázott, didergett, és Dumbledore még mindig rá támaszkodott, közben pedig minden eddiginél jobban koncentrált úticéljára: Roxmortsra. Becsukta a szemét, megragadta Dumbledore karját amilyen erősen csak tudta, és felkészült arra a szörnyű összenyomó érzésre.
Tudta, hogy sikerült, még mielőtt kinyitotta volna a szemét: a só illata, a tenger morgása eltűnt. Ő és Dumbledore Roxmorts sötét Főutcáján dideregtek, miközben folyt róluk a víz. Egy szörnyű pillanatig Harry képzelete újabb feléjük mászó inferit villantott fel a boltok mellől, egy pislantás után azonban látta, hogy semmi nem mozog; minden nyugodt volt, a sötétség néhány utcalámpát és kivilágított ablakot leszámítva teljes volt.
– Megcsináltuk, professzor! – suttogta nehézkesen Harry, hirtelen észrevéve a mellkasába nyilalló égető érzést. – Megcsináltuk! Megszereztük a Horcruxot!
Dumbledore mellette tántorgott. Egy pillanatig Harry azt hitte, hogy a járatlan hoppanálásától vesztette el Dumbledore az egyensúlyát; aztán meglátta az arcát egy közeli utcalámpa fényénél: sápadtabb és nyirkosabb volt, mint valaha.
– Uram, jó van?
– Voltam már jobban is, – mondta gyengén Dumbledore, bár a szája széle megrándult. – Az a bájital... nem volt valami egészséges...
És Harry rémületére, Dumbledore a földre rogyott.
– Uram – minden rendben van, uram, hamarosan jobban lesz, ne aggódjon...
Kétségbeesetten nézett körül segítséget keresve, de senkit nem látott, és csak arra tudott gondolni, hogy valahogyan a kórházi szárnyba kellett vinnie Dumbledore-t.
– El kell jutnunk az iskolába, uram... Madam Pomfrey...
– Nem, – mondta Dumbledore. – Piton professzor... rá van szükségem... de nem hiszem... most nem tudok odáig elsétálni...
– Rendben – uram, figyeljen – bekopogok egy ajtón, keresek egy helyet, ahol ottmaradhat – utána elrohanok Madam...
– Perselus, – mondta tisztán Dumbledore. – Perselus-ra van szükségem...
– Rendben, akkor Piton – de egy pillanatra itt kell hogy hagyjam, hogy...
Azonban mielőtt Harry megmozdulhatott volna, rohanó léptek hangját hallotta meg. Nagyot dobbant a szíve: valaki meglátta őket, valaki tudja, hogy segítségre van szükségük – és mikor körbenézett, meglátta Madam Rosmertát, ahogy feléjük rohant a sötét utcán magassarkú, bolyhos papucsában, egy sárkányokkal díszített bársony köntösben.
– Láttalak Hoppanálni ahogy a hálószoba függönyeit húztam el! Hála istennek, hála istennek, nem tudtam, mit kellene – de mi a baja Albusnak?
Lihegve megállt, és tágra nyílt szemekkel Dumbledore-ra bámult.
– Megsérült, – mondta Harry. – Madam Rosmerta, bemehetne a Három Seprűbe amíg én felrohanok az iskolába és segítséget hozok neki?
– Nem mehetsz oda egyedül! Nem vetted észre... nem láttad...?
– Ha segít vinni, – mondta Harry, rá sem figyelve, – azt hiszem, be tudjuk vinni...
– Mi történt? – kérdezte Dumbledore. – Rosmerta, mi a baj?
– A... a Sötét Jel, Albus.
És az égre mutatott, a Roxfort irányába. Félelem kerítette hatalmába Harryt a szavak hallatára... megfordult, és felnézett.
Ott volt, az iskola fölött lebegett az égen: a fényes zöld koponya, aminek egy kígyó tekergett a szájában, a jel, amit a Halálfalók hagytak hátra valahányszor beléptek egy épületbe... valahányszor gyilkoltak...
– Mikor történt? – kérdezte Dumbledore, fájdalmasan megmarkolva Harry vállát, miközben talpra erőlködött.
– Percekkel ezelőtt történhetett, még nem volt ott, mikor kitettem a macskát, de mire fölértem az emeletre...
– Azonnal vissza kell jutnunk a kastélyba, – mondta Dumbledore. – Rosmerta, – és bár kicsit még tántorgott, úgy tűnt, teljesen ura a helyzetnek, – szállítóeszközre van szükségünk... seprűkre...
– Van kettő a bárpult mögött, – mondta ijedt arckifejezéssel. – Menjek és idehozzam...?
– Ne, majd Harry megoldja.
Harry azonnal felemelte a pálcáját.
– Accio Rosmerta seprűi.
Egy másodperccel később egy hangos durranást hallottak ahogy a kocsma ajtaja kirobbant; két seprű száguldott az utcára, és mindkettő Harry oldalára száguldott, ahol enyhén remegve megálltak derékmagasságban.
– Rosmerta, kérem küldjön egy üzenetet a Minisztériumba, – mondta Dumbledore, miközben felszállt a seprűre. – Lehetséges, hogy a Roxfortban még senki nem vette észre, hogy valami baj van... Harry, vedd fel a köpenyed.
Harry elővette a köpenyt a zsebéből, és magára dobta, mielőtt felpattant a seprűre; Madam Rosmerta már a kocsma fele támolygott, mikor Harry és Dumbledore elrúgták magukat a földtől, és a levegőbe emelkedtek. Ahogy a kastély felé száguldottak, Harry oldalt pillantott Dumbledore-ra, készen hogy elkapja, ha leesne, de úgy tűnt, a Sötét Jel látványa élénkítően hatott Dumbledore-ra: előre hajolt a seprűre, szemét a Jelen tartva, hosszú ezüstös haja és szakálla mögötte úszott a levegőben. És Harry is előre nézett a koponyára, és a félelem méregként áradt szét testében, összeszorítva tüdejét, minden egyéb kényelmetlenséget elűzve a tudatából...
Milyen régóta lehettek távol? Vajon Ron, Hermione és Ginny szerencséje elfogyott mostanra? Közülük volt valaki, aki miatt a jel az iskola fölé lett küldve, vagy Neville, vagy Luna, vagy a DS valamelyik másik tagja? És ha igen... ő mondta nekik, hogy járőrözzenek a folyosókon, ő kérte meg őket, hogy hagyják el a biztonságos ágyukat... vajon ő a felelős, ismét, egyik barátja haláláért?
Ahogy a sötét, tekergő ösvény felett repültek, amin korábban még sétáltak, Harry hallotta az esti szél fütyülésén keresztül, ahogy Dumbledore egy furcsa nyelven újra motyog valamit. Aztán megértette, miért, ahogy a seprűje egy pillanatra megremegett, ahogy áthaladtak az iskola határát jelző fal fölött: Dumbledore lebontotta a varázslatot, amit ő maga helyezett el a kastély körül, hogy teljes sebességgel be tudjanak jutni. A Sötét Jel közvetlenül az Asztronómia torony, a kastély legmagasabb pontja felett csillogott. Vajon ez azt jelentette, hogy ott történt meg a halál?
Dumbledore addigra már áthaladt a csipkézett bástya fölött, és épp leszállt a seprűről; Harry másodpercekkel utána landolt, és körülnézett.
A bástya üres volt. A kastélyba vezető csigalépcsőhöz vezető ajtó zárva volt. Nem volt jele dulakodásnak, halálig tartó küzdelemnek vagy testnek.
– Mit jelentene ez? – kérdezte Harry Dumbledore-tól, miközben felnézett a koponyára, aminek a kígyónyelve gonoszul felvillant felettük. – Ez a valódi Jel? Biztos, hogy valaki... professzor?
A Jel gyenge zöld ragyogásában Harry látta, ahogy Dumbledore elfeketedett kezével a mellkasához kap.
– Menj és ébresztd fel Perselust, – mondta gyengén, de tisztán Dumbledore. – Mondd el neki, mi történt, és hozd ide hozzám. Ne csinálj semmi mást, ne beszélj senki mással, és ne vedd le a köpenyedet. Itt várlak.
– De...
– Megesküdtél, hogy engedelmeskedsz, Harry... menj!
Harry a csigalépcsőhöz vezető ajtó felé indult, de keze épp csak hozzáért az ajtó fémgyűrűjéhez, mikor szaladó léptek hangját hallotta a másik oldalról. Dumbledore-ra nézett, aki intett neki, hogy menjen odébb. Harry elhátrált az ajtótól, közben pedig előhúzta a pálcáját.
Az ajtó kirobbant, valaki feltűnt mögötte, és elkiáltotta magát: – Expelliarmus!
Harry teste azonnal megmerevedett, és érezte, ahogy hátra dől a torony falának, mint egy ingatag szobor, képtelenül a mozgásra vagy beszédre. Nem értette, hogyan történhetett ez – az Expelliarmus nem Fagyasztó Bűbáj volt...
Aztán, a Jel fényében, látta, ahogy Dumbledore pálcája ívben a bástya szélére szállt, és megértette... Dumbledore szótlanul mozgásképtelenné tette, és azzal a másodperccel, hogy ezt megtette, elvesztette a lehetőséget, hogy megvédje magát.
A bástyának támaszkodva, falfehér arccal, Dumbledore még mindig nem mutatta jelét ijedtségnek vagy aggodalomnak. Egyszerűen ránézett lefegyverzőjére, és azt mondta, – Jó estét, Draco.
Malfoy előre lépett, gyorsan körbepillantva, hogy ellenőrizze, csak ő és Dumbledore vannak ott egyedül. Szeme a másik seprűre esett.
– Ki más van még itt?
– Egy kérdés, amit én is feltennék neked. Vagy egyedül cselekszel?
Harry látta Malfoy halvány szemeit, ahogy visszaugranak Dumbledore-ra a Jel zöldes fényében.
– Nem, – mondta. – Van erősítésem. Halálfalók vannak ma este az iskolájában.
– Nos, nos, – mondta Dumbledore, mintha Malfoy egy igényes házifeladatot mutatna neki. – Tényleg nagyon jó. Sikerült találnod egy módot, hogy bejuttasd őket, ugye?
– Igen, – mondta lihegve Malfoy. – Épp az orra előtt, és észre se vette!
– Ügyes, – mondta Dumbledore. – Azonban... bocsáss meg nekem... hol vannak most? Úgy tűnik, egyedül vagy.
– Összefutottak néhány őrével. Lentebb harcolnak. Nem fognak sokáig kitartani... én előre jöttem – feladatok van.
– Nos, akkor folytatnod kell, és végrehajtani, kedves fiam, – mondta lágyan Dumbledore.
Csend volt. Harry saját láthatatlan, lebénított testébe börtönözve állt, kettejükre bámulva, feszülten figyelve a Halálfalók távoli küzdelmének zajára, és előtte, Draco Malfoy nem tett semmit, csak bámult Dumbledore-ra, aki – nem hitte el – mosolygott.
– Draco, Draco, te nem vagy gyilkos.
– Honnan tudja? – kérdezte egyből Malfoy.
Valószínűleg rájött, mennyire gyerekesen hangzottak a szavak; Harry látta, ahogy elvörösödik a Jel zöldes fényében.
– Nem tudja, mire vagyok képes, – mondta óvatosabban Malfoy, – nem tudja, mit tettem!
– Ó, de igen, tudom, – mondta szelíden Dumbledore. – Majdnem megölted Katie Bellt és Ronald Weasleyt. Egész évben egyre kétségbeesettebben próbáltál megölni engem. Bocsáss meg, Draco, de gyenge próbálkozások voltak... annyira gyenge, hogy őszinte legyek, hogy kíváncsi voltam, vajon mindent beleadtál-e...
– Igen, beleadtam! – mondta indulatosan Malfoy. – Egész évben ezen dolgoztam, és ma este végre...
Valahonnan a kastély mélyéről, Harry tompa kiáltást hallott. Malfoy lemerevedett, és hátrapillantott a válla felett.
– Valaki odalenn derekasan küzd, – mondta társalogva Dumbledore. – Épp azt mondtad... igen, sikerült behoznod a Halálfalókat az iskolába, amit én, bevallom, lehetetlennek tartottam... hogyan csináltad?
De Malfoy nem szólt semmit: még mindig azt figyelte, mi történik odalenn, és legalább annyira le volt bénulva, mint Harry.
– Talán egyedül kellene befejezned a munkádat, – javasolta Dumbledore. – Mi lesz, ha az erősítésedet megállítja az őrségem? Amint arra valószínűleg magadtól is rájöttél, ma este a Főnix Rendjének néhány tagja is a kastélyban van. És végül is, nem igazán van szükséged segítségre... egyenlőre nincs nálam pálca... nem tudom megvédeni magam.
Malfoy csupán bámulta.
– Értem, – mondta kedvesen Dumbledore, miután Malfoy nem mozdult, és meg sem szólalt. – Félsz cselekedni, mielőtt csatlakoznak hozzád.
– Nem félek! – vicsorogta Malfoy, bár még mindig nem bántotta Dumbledore-t. – Magának kellene félnie!
– De hát miért? Nem hiszem, hogy meg fogsz ölni, Draco. Gyilkolni közel sem olyan könnyű, mint ahogy az ártatlan azt hinné... úgyhogy mondd meg, amíg a barátaidra várunk... hogyan csempészted be őket? Úgy tűnik, elég sokáig tartott megoldanod.
Malfoy úgy nézett, mintha próbálná leküzdeni a kényszert, hogy üvöltsön vagy hányjon. Nyelt egyet, és mélyeket lélegzett, és miközben pálcájával szívére mutatott, Dumbledore csak figyelte. Utána, mintha nem tudná megakadályozni, kibökte: – Meg kellett javítanom azt a törött volt-nincs szekrényt, amit évek óta senki nem használt. Amiben tavaly eltűnt Montague.
– Óóóóó.
Dumbledore sóhaja félig nyögés volt. Egy pillanatra becsukta a szemét.
– Okos gondolat... vagy egy párja is, gondolom.
– A másik a Borgin és Burkes-ben van, – mondta Malfoy, – és valamiféle átjárót képeznek. Montague mesélte nekem, hogy mikor bedobták a Roxfortiba, csapdába került, de néha hallotta, mi folyik a suliban, és néha hogy mi az üzletben, mintha a szekrény ide-oda utaztatta volna köztük, de senki nem hallotta... végül sikerült neki kihoppanálnia, habár a tesztet soha nem tette le. Majdnem meghalt közben. Mindenki úgy gondolta, hogy nagyon jó történet volt, de én voltam az egyetlen, aki rájött, mit is jelent ez – még Borgin sem tudta – én voltam az, aki rájött, hogy a szekrényen keresztül be lehet jutni a Roxfortba, ha megjavítom a töröttet.
– Nagyon jó, – dörmögte Dumbledore. – Így a halálfalók a Borgin és Burkes-ből be tudtak jutni az iskolába, hogy segítsenek neked... egy nagyon okos terv... és ahogy mondtad, az egészet az orrom előtt...
– Igen, – mondta Malfoy, aki különös módon bátorságot és vigaszt talált Dumbledore dicséretében. – Igen, az volt!
– De voltak olyan pillanatok, – folytatta Dumbledore, – amikor nem voltál biztos benne, hogy meg tudod javítani a szekrényt, ugye? És olyan durva és rosszul megítélt módszerekhez folyamodtál, mint egy átkozott nyakláncot küldeni nekem, ami elkerülhetetlenül rossz kezekbe került... megmérgeztél egy üveg mézsört, pedig olyan kevés esély volt rá, hogy talán megiszom...
– Hát, igen, de nem jött rá, ki áll a dolog mögött, nem? – mosolygott Malfoy, ahogy Dumbledore egy kicsit lejjebb csúszott a bástyán, ahogy az erő kezdte elhagyni a lábait, Harry pedig csendben, eredménytelenül erőlködött a mágikus kötelék ellen, ami mozdulatlanul tartotta.
– Tulajdonképpen rájöttem, – mondta Dumbledore. – Biztos voltam benne, hogy te vagy az.
– Akkor miért nem állított meg? – kérdezte Malfoy.
– Próbáltalak, Draco. Piton professzor rajtad tartotta a szemét az utasításomra...
– Nem a maga utasításait követte, megígérte anyámnak...
– Természetesen ezt mondta neked, Draco, de...
– Kettős ügynök, maga ostoba öregember, nem dolgozik magának, csak azt hiszi!
– Ebben nem értünk egyet, Draco. Az a helyzet, hogy én bízom Piton professzorban...
– Hát, akkor elvesztette rajta a fogást! – vigyorgott Malfoy. – Rengetegszer ajánlotta fel nekem a segítségét „Mit csinálsz? Te csináltad a nyakláncot? Hülye ötlet volt, mindent elronthatott volna.” De nem mondtam el neki, mint csinálok a Szükség Szobájában, úgy fog holnap felébredni, hogy mindennek vége, és többé nem ő lesz a Sötét Nagyúr kedvence, egy senki lesz hozzám képest, egy senki!
– Ez nagyon örömteli, – mondta szelíden Dumbledore. – Mindannyian szeretjük az elismerést a kemény munkánkért, természetesen... azonban mégis kellett hogy legyen egy cinkostársad... valaki Roxmortsban, valaki, aki képes volt Katie-nek adni a... a... aaaaa...
Dumbledore újra behunyta a szemét, és úgy bólogatott, mintha mindjárt elaludna.
– ...persze... Rosmerta. Mióta van az Imperius Átok hatása alatt?
– Végre rájött! – gúnyolódott Malfoy.
Egy újabb ordítás hallatszott lentről, jóval hangosabban, mint a legutóbbi. Malfoy idegesen hátranézett a válla fölött, aztán vissza Dumbledore-ra, aki folytatta. – Szóval szegény Rosmertát a saját vécéjébe kényszerítetted, hogy adja oda a nyakláncot az első Roxfortos diáknak, aki egyedül lép be? És a mérgezett mézsör... nos természetesen, Rosmerta meg tudta mérgezni, mielőtt elküldte az üveget Slughornnak, abban reménykedve, hogy az majd az én karácsonyi ajándékom lesz... igen, nagyon ügyes... nagyon ügyes... szegény Mr. Frics természetesen nem gondolta, hogy Rosmerta üvegét ellenőrizze... mondd el, kérlek, hogyan kommunikáltatok egymással? Azt hittem, a kommunikációnak minden módját – kifele és befele is – ellenőriztünk.
– Elbűvölt érmék, – mondta Malfoy, mintha valami késztette volna, hogy beszéljen, bár a pálcatartó keze eléggé remegett. – Nekem is volt egy, és neki is, így tudtam neki üzenetet küldeni...
– Nem ez volt a kommunikációs módszere a magát Dumbledore Seregének nevező csoportnak is tavaly? – kérdezte Dumbledore. Hangja könnyednek és társalgónak tűnt, de Harry látta, ahogy még egy centivel lejjebb csúszott, miközben ezt mondta.
– Igen, tőlük vettem az ötletet, – mondta torz vigyorral Malfoy. – A mérgezett mézsör ötletét is a sárvérű Grangertől vettem, hallottam, ahogy arról beszélgetett a könyvtárban, hogy Frics nem ismeri fel a mérgeket...
– Kérlek ne használd azt a sértő szót előttem, – mondta Dumbledore.
Malfoy élesen kacagott.
– Azzal törődik, hogy azt mondom, sárvérű, amikor épp megölni készülöm magát?
– Igen, azzal, – mondta Dumbledore, és Harry látta, hogy a lába egy kicsit megcsúszott a padlón, ahogy erőlködött, hogy állva maradjon. – De ami a megölésemet illeti, Draco, már több hosszú perced lett volna rá. Eléggé egyedül vagyunk. Sokkal védtelenebb vagyok, mint ahogy remélhetted, hogy találsz, és ennek ellenére még mindig nem cselekedtél...
Malfoy önkéntelenül elbiggyesztette a száját, mintha valami nagyon keserűt kóstolna.
– És most, a ma estéről, – folytatta Dumbledore, – Egy kicsit össze vagyok zavarodva, hogyan is történt... tudtad, hogy elmentem az iskolából? Hát persze, – válaszolta meg saját kérdését, – Rosmerta látott elmenni, ő adta neked a tippet az ügyes kis érmétekkel, ebben biztos vagyok...
– Pontosan, – mondta Malfoy. – De azt is mondta, hogy csak egy italért ment le, és hogy visszajön...
– Nos, tényleg ittam egy italt... és visszajöttem... úgy-ahogy, – motyogta Dumbledore. – Szóval elhatároztad, hogy csapdát állítasz nekem?
– Úgy döntöttünk, hogy feltesszük a Sötét Jelet a torony fölé, így rávegyük önt, hogy ide siessen, hogy megnézze, ki halt meg, – mondta Malfoy. – És működött!
– Nos... igen, és nem... – mondta Dumbledore. – Ezek szerint azonban, senki nem halt meg?
– Valaki meghalt, – a hangja mintha egy oktávval magasabb lett volna, miközben ezt mondta. – Az egyik embere... nem tudom, ki, sötét volt... átléptem a teste felet... nekem itt kellett várnom, mikor visszaért, csakhogy a Főnixesek útban voltak...
– Igen, szoktak ilyet csinálni, – mondta Dumbledore.
Egy hangos durranás, és kiáltások hallatszottak odalentről, hangosabban, mint eddig bármikor; úgy hangzott, mintha az emberek már azon a csigalépcsőn harcolnának, ami Dumbledore-hoz, Malfoyhoz és Harryhez vezet. Harry szíve hangtalanul nagyot dobbant láthatatlan mellkasában... valaki halott volt... Malfoy átlépett a testén... de ki lehetett az?
– Kevés az időd, – mondta Dumbledore. – Úgyhogy beszéljük meg a lehetőségeidet, Draco.
– A lehetőségeimet! – kiáltotta hangosan Malfoy. – Itt állok egy pálcával a kezemben – épp készülök, hogy megöljem magát...
– Kedves fiam, hagyjuk abba ezt a játszadozást. Ha meg akartál volna ölni, már akkor megtetted volna, amikor lefegyvereztél, nem álltál volna le ilyen kellemeset beszélgetni lehetőségekről és eszközökről.
– Nincs más választásom! – mondta Malfoy, hirtelen olyan falfehér lett, mint Dumbledore. – Meg kell tennem! Megölne! Megölné az egész családom!
– Átérzem a helyzeted bonyolultságát, – mondta Dumbledore. – Mégis mit gondolsz, miért nem szálltam veled szembe korábban? Mert tudtam, hogy Voldemort nagyúr megölne téged, ha rájönne, hogy gyanakszom rád.
Malfoy összerezzent a név hallatán.
– Nem beszélhettem veled arról, hogy tudok a küldetésedről, amivel megbízott, hátha Legilimenciát alkalmazna ellened, – folytatta Dumbledore. – De most már végre őszintén beszélhetünk egymással... nem sérült meg senki, nem bántottál senkit, bár igen nagy szerencséd volt, hogy vétlen áldozataid túlélték... segíthetek neked, Draco.
– Nem, nem tud, – mondta Malfoy, pálcatartó keze erősen remegett. – Senki nem tud. Azt mondta, megöl, ha nem teszem meg. Nincs választásom.
– Térj át a jó oldalra, Draco, és jobban elrejtünk, mint ahogy azt te el tudnád képzelni. Sőt mi több, a Rend tagjait édesanyádért küldhetem, hogy őt is rejtsék el hasonlóképpen. Édesapád most biztonságban van az Azkabanban... ha eljön az idő, őt is meg tudjuk védeni... térj át a jó oldalra, Draco... te nem vagy gyilkos...
Malfoy Dumbledore-ra bámult.
– De eljutottam idáig, nem? – mondta lassan. – Azt hitték, hogy próbálkozás közben meghalok, de itt vagyok... és a hatalmamban van... nálam van a pálca... az én könyörületességemtől függ...
– Nem, Draco, – mondta csendesen Dumbledore. – Itt most az én könyörületességem számít, nem pedig a tied.
Malfoy nem beszélt. Tátva maradt a szája, keze még mindig remegett. Harry úgy látta, egy kicsit még lejjebb is esett.
Azonban hirtelen lépések hangjai hangzottak fel a lépcső felől, és egy pillanattal később Malfoyt négy fekete csuklyás alak lökte félre az útból, akik kirohantak az ajtón keresztül a bástyára. Még mindig megbénítva, rémülten pillantott fel pislogás nélkül négy idegenre: úgy tűnt, a Halálfalók nyerték meg a lenti csatát.
Egy ormótlan ember különös, féloldalú arccal, lihegve vihogott.
– Dumbledore sarokba szorítva! – mondta, és egy alacsony zömök nőhöz fordult, aki mintha a testvére lett volna, és aki mohón vigyorgott. – Dumbledore pálca nélkül, Dumbledore egyedül! Nagyon jó, Draco, nagyon jó!
– Jó estét, Amycus, – mondta nyugodtan Dumbledore, mintha egy teadélutánon üdvözölné őt. – És magaddal hoztad Alectot is... elbűvölő...
A nő egy mérges kis kuncogást hallatott.
– Szóval azt hiszed, az idétlen vicceid kisegítenek a halálos ágyadon? – gúnyolódott.
– Viccek? Nem, nem, ezek viselkedések, – válaszolta Dumbledore.
– Csináld, – mondta a Harryhez legközelebb álló idegen, egy nagy, nyúlánk ember, kócos szürke hajjal és bajusszal, akinek a fekete Halálfaló talárja kényelmetlenül szűk volt. Olyan hangja volt, amilyet Harry még soha nem hallott: reszelős, ugató hangja. Harry erős kosz, izzadtság, és eltéveszthetetlenül, vér erős szagát érezte rajta. Piszkos kezein hosszú sárga karmok voltak.
– Te vagy az, Fenrir? – kérdezte Dumbledore.
– Így van, – mondta reszelős hangon a másik. – Örül, hogy láthat, Dumbledore?
– Nem, nem mondhatnám, hogy örülök...
Szürkehát Fenrir elmosolyodott, kivillantva hegyes fogait. Vér csöpögött az álláról, és obszcénen lassan megnyalta az ajakait.
– Hiszen tudod, mennyire szeretem a gyerekeket, Dumbledore.
– Ezt úgy értsem, hogy még úgy is támadsz, hogy nincs telihold? Ez igazán különös... olyan erős benned a vágy az emberhús után, hogy már nem tudod havonta egyszer kielégíteni?
– Így van, – mondta Szürkehát. – Ugye sokkol, Dumbledore? Ugye megijeszt?
– Hát, nem színlelhetem, hogy nem undorít egy kicsit, – mondta Dumbledore. – És igen, egy kicsit meg vagyok rémülve, hogy Draco a rengeteg ember közül pont téged hívott meg ide, az iskolába, ahol a barátai vannak...
– Nem én voltam, – sóhajtotta Malfoy. Nem nézett Szürkehát-ra; úgy tűnt, még csak rá sem akar pillantani. – Nem tudtam, hogy ő is jönni fog...
– Tudod, Dumbledore, nem akartam kihagyni egy Roxforti kirándulást, – krákogta Szürkehát. – Nem akkor, amikor torkok várnak, hogy széttépjem őket... fenséges, fenséges...
Felemelte egyik sárga karmát, és elkezdte piszkálni az egyik fogát, közben Dumbledore-t nézte.
– Jó lennél desszertnek, Dumbledore...
– Nem, – mondta élesen negyedik Halálfaló. Buta, brutális arca volt. – Utasításaink vannak. Draconak kell megtennie. Csináld, gyorsan.
Malfoy minden eddiginél kevesebb szándékot mutatott. Úgy tűnt, fél, ahogy Dumbledore arcát nézte, ami még sápadtabb volt, jóval lejjebb volt, mint általában, mivel addigra jóval lejjebb csúszott a bástya falán.
– Már amúgy sem marad ezen a világon, ha engem kérdeztek! – mondta a torz arcú ember, csatlakozva testvére lihegő kuncogásához. – Nézzetek rá – mi történt veled, Dumby?
– Ó, gyengébb ellenállóképesség, lassabb reflexek, Amycus, – mondta Dumbledore. – Öreg kor, röviden... egy nap talán veled is meg fog történni... ha szerencsés vagy...
– Mit akar ez jelenteni, he? Mit? – kiáltotta hevesen a Halálfaló. – Mindig ugyanaz, nem, Dumby, csak beszélsz, és közben nem csinálsz semmit, semmit, nem is tudom, miért töri magát a Sötét Úr a megöléseddel! Gyerünk, Draco, csináld!
De abban a pillanatban újra felhangzottak lentről a dulakodás hangjai, és egy hang azt kiáltotta, – Elbarikádozták a lépcsőket... Reducto! REDUCTO!
Harry szíve nagyot dobbant: szóval ez a négy nem iktatott ki minden ellenállást, egyszerűen csak áttörtek rajta a torony teteje felé, és a felszűrődő hangok alapján elbarikádozták az utat maguk mögött...
– Most, Draco, gyorsan! – mondta mérgesen a brutális arcú férfi.
De Malfoy keze annyira remegett, hogy alig tudott célozni.
– Majd én megcsinálom, – morogta Szürkehát, Dumbledore felé haladva, kezei kinyújtva, fogait harapásra készen tartva.
– Azt mondtam, nem! – kiáltotta a brutális arcú férfi; zöld fény villant, ami ellökte a vérfarkast az útból; a bástyának csapódott, és dühösen nézve feltámolygott. Harry szíve olyan erősen kalapált, hogy nehéz volt elhinnie, hogy senki nem hallotta meg körülötte. Dumbledore varázslata még mindig visszatartotta – bárcsak meg tudna mozdulni, el tudna lőni egy átkot a köpeny alatt...
– Draco, tedd meg, vagy lépj arrébb, hogy egyikünk... – visította a nő, de abban a pillanatban a bástya ajtaja újra kicsapódott, és ott állt Piton, pálcáját a kezében szorongatta, fekete szemével végigpásztázta a terepet, a falnak támaszkodó Dumbledore-tól, a négy halálfalón – köztük a felbőszült vérfarkassal – keresztül Malfoyig.
– Van egy kis gondunk, Piton, – mondta a behemót Amycus, akinek a szeme és a pálcája is Dumbledore-ra volt szegezve, – a fiú képtelennek tűnik...
De valaki más is kiejtette Piton nevét, elég lágyan.
– Perselus...
A hang mindennél jobban megrémítette Harryt, amit aznap éjjel tapasztalt. Most először, Dumbledore kérlelt.
Piton nem mondott semmit, hanem előre lépett, és durván ellökte Malfoyt az útból. A három Halálfaló szó nélkül hátralépett. Még a vérfarkas is meghunyászkodott.
Piton egy pillanatig Dumbledore-ra meredt, visszatetszés és gyűlölet ült kíméletlen arcvonásaiban.
– Perselus... kérlek...
Piton felemelte a pálcáját, és Dumbledore-ra mutatott.
– Avada Kedavra!
Zöld fénysugár lövellt ki Piton pálcájából, ami egyenesen Dumbledore mellkasának csapódott. Harry rémült kiáltása nem jutott ki belőle; csendben és mozdulatlanul kénytelen volt végignézni, ahogy Dumbledore a levegőbe emelkedett: a másodperc töredékéig úgy tűnt, mintha fellógatták volna a fényes koponya alá, utána lassan visszaesett, mint egy hatalmas rongybaba, a csipkézett oromzat mögé, és eltűnt a szeme elől.

Huszonnyolcadik fejezet
A Herceg szökése

Harry úgy érezte, mintha ő is vadul zuhanna keresztül a téren; ez nem történt meg – ez nem történhetett meg...
– Kifelé innen, gyorsan – mondta Piton.
Majd tarkón ragadta Malfoyt és a többiek előtt kituszkolta őt az ajtón; Szürkehát és az izgalomtól pihegő tömzsi testvérpár követte őket. Ahogy eltűntek az ajtóban, Harry érezte, hogy ismét tud mozogni; ami most lebénította, az nem varázslat volt, hanem rémület és sokk. Ahogy az utolsóként távozni készülő brutális kinézetű halálfaló az ajtóhoz ért, Harry félredobta a láthatatlanná tévő köpenyt.
– Petrificus Totalus!
Mintha csak valami szilárd tárggyal vágták volna hátba, a halálfaló megtántorodott és mereven, akár egy viaszszobor, a padlóra zuhant, de alig ért földet, mikor Harry már keresztül is mászott rajta és lerohant a sötétbe burkolózott lépcsőkön.
Rettegés marcangolta Harry szívét – el kell jutnia Dumbledore-hoz és el kell kapnia Pitont – a két dolog valamilyen szinten összekapcsolódott – vissza tudná csinálni a történteket, hogyha ők ketten meglennének – Dumbledore nem halhatott meg...
Átugrotta a csigalépcső utolsó tíz fokát és az ugrás után pálcáját előreszegezve megállt: a gyéren megvilágított folyosó tiszta por volt; a mennyezet fele látszólag beomlott és egy összecsapás képe bontakozott ki a szeme előtt, de ahogy megpróbálta kivenni, ki harcol kivel, meghallotta a gyűlölt hangot kiáltani: – Vége van, ideje menni! És látta, ahogy Piton eltűnik a sarkon a folyosó másik végénél; úgy tűnt ő és Malfoy ép bőrrel átverekedték magukat a harcolók között. Ahogy utánuk vetette magát, valaki kivált a küzdők sorából és Harrynek támadt: a vérfarkas volt az, Szürkehát. Ledöntötte a lábáról még mielőtt Harry előránthatta volna a pálcáját: Harry hátraesett és érezte a mocskos, összetapadt hajat az arcában, vér és izzadság szagát az orrában és a forró, sóvárgó leheletet a torkánál...
– Petrificus Totalus!
Harry érezte, hogy Szürkehát rázuhan; ahogy hihetetlen erőfeszítés árán lelökte magáról a vérfarkast a padlóra, egy zöld fénysugár száguldott felé; Harry kitért előle, majd gondolkodás nélkül az összecsapás közepébe rohant. Érezte, hogy valami puha, csúszós dologba lépett és odébb botladozott: két test feküdt a padlón arccal a vértócsába fordulva, de most nem volt idő a további vizsgálódásra: vörös hajzuhatag suhant el Harry előtt, akár egy lángcsóva: Ginny épp a részeg halálfalóval, Amycusszal küzdött, aki egymás után szórta rá az átkokat, amiket Ginny sorra hárított: Amicus vihogott örömét lelve a játékban: – Crucio... Crucio... nem táncolhatsz örökké, drága...
– Obstructo! – ordította Harry.
Az átok mellkason találta Amycust: fájdalmában egy disznószerű visítást hallatott, majd az átok felkapta őt a lábáról és nekivágta a szemben lévő falnak, ahonnan lejjebb csúszott, majd eltűnt Ron, McGalagony és Lupin professzor mögött, akik mind egy-egy halálfalóval viaskodtak: mögöttük Harry megpillantotta Tonkst egy igen megtermett szőke varázslóval harcolni, aki minden irányba szórta az átkokat, amik aztán visszaverődtek a körülöttük lévő falakról szétrepesztve a köveket, összetörve a közelben lévő ablakot...
– Harry te honnan kerültél elő? – ordította Ginny, de a válaszra már nem volt idő. Harry lehúzta a fejét és előre rohant épphogy kikerülve a robbanást a feje felett, ami beterítette őket törmelékkel: Pitonnak nem szabad megszöknie, muszáj őt utolérnie...
– Ez a tiéd! – ordította McGalagony és Harry látta, ahogy a halálfaló nő, Alecto, kezét a magasba tartva elrohant a folyosón a bátyjával a sarkában. Harry utánuk vetette magát, de a lába beakadt valamiben és a következő pillanatban már keresztben feküdt valaki lábain: szétnézett és megpillantotta Neville sápadt kerek arcát a padlónak nyomódva.
– Neville, jól...?
– Jól vagyok – motyogta Neville és a gyomrát szorongatta. – Harry – Piton és Malfoy – keresztülfutottak...
– Tudom. Rajta vagyok az ügyön! – mondta Harry és a padlóról megcélozta a nagytermetű szőke halálfalót, aki a káosz legnagyobb részét okozta: a férfi felordított fájdalmában amikor az átok az arcába csapódott; megfordult, megingott, majd a testvérpár után baktatott.
Harry feltápászkodott a padlóról és végigvágtázott a folyosón, figyelmen kívül hagyva a mögötte lévő dörejeket, a többiek kiáltásait, hogy menjen vissza és a földön heverő alakok néma hívását, kiknek sorsa felől Harry még nem tudott semmit.
A cipőire tapadt vér miatt a saroknál Harry csúszva fékezett; Piton igen nagy előnnyel indult – lehetséges, hogy már el is érte az Eltüntető Kabint a Szükség Szobájában, vagy a Rend tagjai már biztosították azt, hogy megakadályozzák a halálfalók ezen irányú visszavonulását? Harry nem hallott mást, csak saját lépteinek zaját és saját zakatoló szívét, ahogy végigrohant a következő üres folyosón, de ekkor észrevett egy véres lábnyomot, amely arra utalt, hogy a menekülő halálfalók közül legalább egy a főbejárat felé tartott – talán a Szükség Szobáját tényleg elzárták...
Harry becsúszva lefékezett a következő saroknál és egy átok süvített el mellette; egy páncélzat mögé húzódott, ami felrobbant; látta, amint a halálfaló testvérpár lerohan a márványlépcsőkön és célba vette őket, de csupán néhány parókás boszorkányt talált el a lépcsőfordulónál lévő festményben, akik visítozva a szomszédos portréba vágtáztak; ahogy félrelépett a páncélzat maradványai mögül, Harry még több kiáltást és sikolyt hallott; úgy tűnt, mások is felébredtek már a kastélyban.
Teljes gőzzel egy átvágás felé vette az irányt, remélve, hogy így utoléri a testvérpárt és közelebb kerül Pitonhoz és Malfoyhoz, akik mostanra már biztos elérték az udvart; átugorva a rejtett lépcsősor felénél lévő eltünedező fokot, Harry keresztülrontott a falikárpiton és a folyosón találta magát, ahol egy csapat elképedt pizsamás hugrabugos állt.
– Harry! Hallottuk a zajt és valaki mondott valamit a Sötét Jegyről – kezdte Ernie Macmillan.
– El az útból! – üvöltötte Harry ahogy félrelökött két fiút és végigrohant a márványlépcső maradványain. A tölgyfa bejárati ajtó tárva nyitva állt; a járdakövek vérfoltosak voltak és számos rémült diák kuporgott a falaknál, néhányuk még mindig az arcát takarta a karjával; a hatalmas Griffendél homokórát is eltalálta egy átok és a benne lévő rubintok még mindig hangos koppanások kíséretében hullottak alá a járdára.
Harry keresztülrohant a bejárati csarnokon, ki az udvarra: épphogy ki tudott venni három alakot, akik a gyepen futottak keresztül és a kapun túlra igyekeztek, ahonnan dehoppanálni tudnak – a kinézetük alapján a nagy szőke halálfaló volt az, kicsivel előtte pedig Piton és Malfoy.
A hideg éjszakai levegő belehasított Harry tüdejébe, ahogy utánuk iramodott; egy fénycsóvát látott a távolban, amely egy pillanatra kirajzolta üldözöttjei körvonalait; nem tudta, mi volt az, de tovább futott, hiszen még túl messze volt egy jól célzott átok leadásához.
Ismét egy villanás, kiáltások, megtorló fénycsóvák, majd Harry végül megértette: Hagrid jött elő a kunyhójából és megpróbálta megállítani a menekülő halálfalókat, és bár minden egyes lélegzetvétel marcangolta a tüdejét és a szúrás a mellkasában olyan volt, akár a tűz, Harry mégis megszaporázta lépteit, amikor egy spontán hang ezt mondta a fejében: – Hagridot ne... nehogy Hagridot is...
Valami erősen Harry hátába vágódott és előre esett, arca nekicsapódott a földnek és elkezdett vérezni az orra: már megfordulás közben készenlétben állt a pálcája és tudta, hogy a mögötte lévő testvérpár, akiket utolért a rövidebb út használatával, egyre közeledett.
– Obstructo! – üvöltötte Harry a sötét földhöz lapulva, ahogy ismét megfordult, és csodával határos módon az átok eltalálta az egyik halálfalót, aki megingott és fellökve a másikat is elesett; Harry talpra ugrott és Piton után eredt.
És ekkor meglátta Hagrid hatalmas körvonalait, a felhők mögül előbukkanó hold fényétől megvilágítva; a szőke halálfaló egymás után szórta az átkokat a vadőrre, de Hagrid hatalmas ereje és óriás anyjától örökölt ellenálló bőre úgy tűnt, kellő védelmet biztosít számára; de Piton és Malfoy még mindig futott; hamarosan elérnek a kapun túlra, ahol képesek lesznek dehoppanálni.
Harry elviharzott Hagrid és ellenfele mellett, megcélozta Piton hátát és elkiáltotta magát: – Stupor!
Célt tévesztett; a vörös fénycsóva elsüvített Piton feje mellett; Piton elkiáltotta magát: – Rohanj, Draco! – majd megfordult; és mielőtt egyszerre felemelték volna a pálcájukat, tizennyolc méter távolságból ő és Harry egymásra pillantottak.
– Cruc...
De Piton hárította az átkot hátravágva Harryt, mielőtt a fiú be tudta volna fejezni; amikor Harry megfordult és feltápászkodott, a mögötte lévő hatalmas szőke halálfaló ezt ordította: „Piroinitio!” Harry egy robbanásszerű hangot hallott és táncoló narancsszínű fény árasztotta el mindannyiukat: Hagrid kunyhója lángra lobbant.
– Agyar odabenn van, te átkozott! – ordította Hagrid.
– Cruc... – kiáltotta Harry másodszorra is, a táncoló tűzfényben kirajzolódó alakra célozva, de Piton ismét hárította az átkot; Harry látta, hogy gúnyosan vigyorog.
– Csak semmi Főbenjáró átok a részedről, Potter! – kiáltotta túl a gyorsan terjedő lángokat, Hagrid kiáltásait és a bennrekedt Agyar vad csaholását. – Se bátorságod, se pedig tehetséged nincs hozzá...
– Incarc... – ordította Harry, de Piton szinte egy laza kézmozdulattal hárította ezt az átkot is.
– Küzdjön! – kiáltotta Harry. – Küzdjön, maga gyáva...
– Gyávának neveztél engem, Potter? – ordította Piton. – Az apád soha nem támadott rám, hacsak nem három az egy ellen volt a felállás, kíváncsi vagyok, őt minek neveznéd?
– Stup...
– Hárítva újra, újra és újra egészen addig, míg meg nem tanulod a szád csukva, az elméd pedig zárva tartani, Potter! – mosolygott gúnyosan Piton ismételten hárítva az átkot. – Most már gyerünk! – kiáltotta oda a Harry mögött lévő termetes halálfalónak. – Ideje távozni, mielőtt a Minisztérium emberei felbukkannak.
– Impedi...
De mielőtt végigmondta volna az átkot, gyötrő fájdalom hasított Harrybe; letérdelt a fűre, valaki épp ordított és biztos belehal majd a kínba, Piton biztos addig kínozza, míg meg nem hal vagy bele nem őrül.
– Ne! – hallatszott Piton hangja és a fájdalom olyan gyorsan megszűnt, ahogyan kezdődött; Harry ott hevert a sötét füvön a pálcáját szorítva és zihált; valahol a feje felett Piton ordibált. – Elfelejtetted már az utasításainkat? Potter a Sötét Úré... itt kell hagynunk. Gyerünk! Mozgás!
És Harry érezte, hogy az arca alatt rázkódik a föld, ahogy a testvérpár és a hatalmas halálfaló engedelmeskedett és a kapu felé futott. Harry dühében egy eltorzult ordítást hallatott: abban a percben nem érdekelte, hogy él-e vagy meghal; ismét talpra állt és vakon elindult Piton felé, akit mostanra már éppúgy gyűlölt, mint Voldemortot magát.
– Sectum...
Piton megpöccintette pálcáját és ismételten blokkolta az átkot; de Harry mostanra már csupán néhány méterre volt tőle és végre tisztán láthatta Piton arcát: már nem vigyorgott vagy gúnyolódott többé; a lángok ragyogásában látszott az arcára kiült düh. Minden koncentrálóképességét összeszedve Harry ezt gondolta: – Levi...
– Nem, Potter! – ordította Piton. Egy nagy puffanás hallatszott és Harry hátrafelé repült, majd ismét a földnek csapódott, de ezúttal a pálcája is kiesett a kezéből. Hallotta Hagrid ordítását és Agyar vonyítását, miközben Piton közelített felé, majd lenézett rá, ahogy ott hevert pálca nélkül, védtelenül, akárcsak korábban Dumbledore is. Az égő kunyhó fényében látszott a Piton sápadt arcát elöntő gyűlölet, pont olyan, mint amilyent Dumbledore megátkozása előtt is látott rajta.
– A saját átkaimat merészeled ellenem használni, Potter? Én voltam az, aki feltalálta őket... én, a Félvér Herceg! És te ellenem fordítanád a találmányaimat pont úgy, ahogyan azt a nyomorult apád is tette, mi? Azt nem hiszem, nem!
Harry a pálcájáért kapott; Piton egy átkot küldött rá és a pálca néhány méterrel arrébb repült a sötétbe, majd eltűnt a szemük elől.
– Akkor öljön meg – lihegte Harry, aki egyáltalán nem érzett félelmet, csupán dühöt és megvetést. – Öljön meg úgy, ahogy megölte őt is, maga gyáva...
– NE – ordította Piton, kinek arca hirtelen olyan őrült, embertelen módon eltorzult, mintha éppoly fájdalmat érezne, akár a mögöttük lévő égő házban rekedt, vonító, ugató kutya – HÍVJ ENGEM GYÁVÁNAK!
Majd a levegőbe csapott: Harry érezte, hogy egy fehéren izzó ostorszerű valami arcon csapja és hátravetődött a földre. Pontok jelentek meg a szeme előtt és egy pillanatra úgy érezte, az összes levegő kipréselődött a testéből, majd fentről szárnyak suhogását hallotta, amint valami hatalmas eltakarta a csillagokat: Csikócsőr nekitámadt Pitonnak, aki hátratántorodott amint a pengeélű karmok felé kaptak. Harry felült, de a feje még mindig kavargott a legutóbbi talajjal való érintkezéstől és látta, hogy Piton úgy futott, ahogy csak tudott a hatalmas bestiával a sarkában, ami úgy rikoltott, ahogyan Harry még soha nem hallotta azelőtt.
Harry feltápászkodott és zavartan körbetekintett a pálcája után kutatva és remélve, hogy folytatja majd az üldözést, de amikor ujjaival a fűben matatott és gallyakat hajigált félre már tudta, hogy túl késő, és mire rátalált a pálcájára, megfordult és észrevette a kapu körül keringő hippogriffet: Pitonnak sikerült dehoppanálnia a kapun túl.
– Hagrid – motyogta Harry még mindig zavartan, ahogy körbepillantott. – HAGRID?
Az égő ház felé botladozott, ahonnan egy hatalmas alak emelkedett ki Agyart cipelve a hátán. Harry egy hálás kiáltást hallatott miközben térdre rogyott; remegett minden porcikája, fájt testének minden pontja és minden egyes lélegzetvétel olyan volt, akár egy késszúrás.
– Jól vagy, Harry? Jól vagy? Mondj már valamit, Harry...
Hagrid hatalmas szőrös arca Harry fölé hajolt eltakarva a csillagokat. Harry égett fa és kutyaszőr szagát érezte; kinyújtotta a kezét és érezte Agyar megnyugtatóan meleg és eleven testét, ahogy az mellette remegett.
– Én jól vagyok – lihegett Harry. – És te?
– Hát persze, hogy jól – ennél több kell ahhoz, hogy velem elbánjanak.
Hagrid Harry karjai alá csúsztatta a kezét és olyan erővel állította talpra a fiút, hogy Harry lába a levegőbe emelkedett egy darabig, míg Hagrid fel nem egyenesítette őt ismét. Harry látta, hogy vér csordogál Hagrid arcán egy, az egyik szeme alatt lévő mély vágásból, ami igen gyorsan dagadt.
– El kéne oltani a házad – mondta Harry. – A varázsige Aguamenti...
– Tudtam, hogy valami ilyesmi – mormogta Hagrid és felemelt egy parázsló rózsaszín virágmintás esernyőt, majd azt mondta: – Aguamenti!
Vízsugár tört elő az ernyő hegyéből. Harry felemelte a pálcát tartó karját, melyet most olyan nehéznek érzett, akár az ólom, és szintén azt mormolta: – Aguamenti: Ő és Hagrid együtt locsolták a házat, amíg az utolsó láng is kialudt.
– Nem olyan vészes – mondta Hagrid reményteljesen néhány perc elteltével, ahogy a füstölgő roncsot méregette. – Semmi olyan, amit Dumbledore ne tudna helyrehozni...
A név hallatán Harry hasító fájdalmat érzett a gyomrában. A csend és mozdulatlanság közepette rettegés töltötte el.
– Hagrid...
– Épp néhány Bowtruckle lábát kötöztem, amikor hallottam őket közeledni – mondta Hagrid szomorúan még mindig a romokban lévő kunyhóját szemlélve. – Biztos megégették a gallyaikat, szegény párák...
– Hagrid...
– De mi történt, Harry? Láttam a halálfalókat a kastély felől rohanni, de mi a fészkes fenét keresett köztük Piton? Hová tűnt... üldözte őket?
– Ő... – Harry megköszörülte a torkát; a füst és a pánik kiszárította. – Hagrid, ő megölte...
– Megölte? – mondta Hagrid hangosan Harryt bámulva. – Piton ölt? Miről beszélsz, Harry?
– Dumbledore – mondta Harry. – Piton megölte – Dumbledore-t.
Hagrid csak bámult rá és az a kicsi, ami látható volt az arcából kifejezéstelen és értetlen volt.
– Dumbledore-t hogyan, Harry? – kérdezte Hagrid gorombán. – Piton megölte Dumbledore-t... ne légy ostoba, Harry. Miért mondasz ilyeneket?
– Láttam, amikor megtörtént.
– Az nem lehet.
– Láttam, Hagrid.
Hagrid a fejét csóválta. Az arckifejezése hitetlenkedő, de ugyanakkor megértő volt és Harry számára világossá vált, hogy Hagrid úgy vélte, biztos egy erős ütést kapott a fejére, hogy összezavarodott, talán egy átok utóhatásának következtében...
– Bizonyára Dumbledore mondta Pitonnak, hogy menjen a halálfalókkal – mondta Hagrid magabiztosan. – Gondolom, fenn kell tartania a látszatot. Gyere, menjünk vissza az iskolába. Gyere, Harry...
Harry nem próbált vitatkozni vagy magyarázkodni. Még mindig erősen remegett. Hagrid hamarosan úgyis rájön majd, túl hamar – Ahogy visszafelé ballagtak, a kastély számos ablaka ki volt világítva: Harry el tudta képzelni, mi zajlik odabenn, ahogy az emberek szobáról szobára járnak és arról beszélnek, hogy halálfalók jutottak be, hogy a Jel fénylett Roxfort felett, hogy valakit bizonyára megöltek.
A tölgyfaajtók nyitva álltak előttük, fény árasztva ki a járdára és a gyepre. Lassan, bizonytalanul hálóköntösbe öltözött emberek ereszkedtek le a lépcsőkön, idegesen fürkészve az éjszakába tűnt halálfalókra utaló jeleket. Harry szeme azonban a legmagasabb torony tövére szegeződött. Úgy képzelte, egy fekete, rendezetlen kupacot lát majd a fűben heverni, habár igencsak messze volt ahhoz, hogy bármi hasonlót lásson. Bár szótlanul bámulta a helyet, ahol Dumbledore testének feküdnie kellett, látta, hogy az emberek elkezdenek arrafelé szállingózni.
– Mit néznek ezek mindannyian? – kérdezte Hagrid, ahogy ő és Harry, Agyart szorosan a sarkukban tartva egyre közelebb értek a kastélyhoz. – Mi hever ott a fűben? – kérdezte Hagrid hirtelen és most már a Csillagvizsgáló torony lába felé vette az irányt, ahol a tömeg gyülekezett. – Látod ezt, Harry? Pont a torony tövében? A Jel alatt... a fenébe... csak nem hiszik, hogy valakit ledobtak...?
Hagrid elhallgatott, a gondolat szemmel láthatóan túl szörnyű volt ahhoz, hogy hangosan kifejezze. Harry mellette sétált, még mindig fájlalva az arcát és a lábait ott, ahol az elmúlt fél órában átkok érték, de furcsamód úgy érezte, mintha egy, a közelében lévő másvalaki szenvedte volna el őket. A szörnyű nyomasztó érzés a mellkasában viszont valóságos és lerázhatatlan volt.
Ő és Hagrid álomképszerűen sétáltak keresztül a tömegen legelőre, ahol elképedt diákok és tanárok helyet hagytak.
Harry halotta Hagridot a fájdalom és sokk miatt felnyögni, de ő nem állt meg; lassan előre sétált addig, míg el nem érte a helyet, ahol Dumbledore feküdt, majd letérdelt mellé.
Harry tudta, hogy a remény már attól a pillanattól fogva elveszett, hogy a Dumbledore által ráhelyezett Sóbálványátok hatása megszűnt, hiszen ez azt jelentette, hogy az átok kibocsátója meghalt; de ez egy cseppet sem készítette fel őt arra, hogy így lássa Dumbledore-t, kiterülve, megtörten: a legnagyszerűbb varázsló, akivel Harry valaha találkozott – találkozhatott.
Dumbledore szemei csukva voltak; mivel kezei és lábai olyan furcsán helyezkedtek el, az is lehet, hogy csak aludt. Harry kinyújtotta a kezét, megigazította a hajlott orron lévő félhold alakú szemüveget és saját ingujjával letörölte a Dumbledore száján lévő vért. Majd letekintett a bölcs, idős arcra és megpróbálta befogadni a borzalmas és felfoghatatlan igazságot: hogy Dumbledore már soha többé nem szól hozzá, soha nem tud már segíteni.
A tömeg susmorogni kezdett Harry mögött. Igen hosszúnak tűnő percek után Harry felfigyelt rá, hogy valami keményen térdel és lepillantott.
A medál, amit sok órával ezelőtt sikerült ellopniuk kicsúszott Dumbledore zsebéből. Valószínűleg a földetérés ereje miatt nyílt ki. És bár már nem volt képes ennél több sokkot, rettegést vagy szomorúságot érezni, Harry abban a pillanatban tudta, hogy valami nincs rendjén, ahogy a medált felemelte.
Megfordította a medált a kezében. Ez nem volt olyan nagy, mint az, amit a Merengőben látott és egyetlen jel sem volt rajta, semmi nyoma nem volt a díszes S betűnek, Mardekár jelének. Sőt mi több, a belsejében sem volt semmi, csak egy darab összehajtott pergamen szorosan beékelve oda, ahol a képnek kellett volna lennie.
Egy önkéntelen mozdulattal, anélkül, hogy belegondolt volna abba, mit is csinál, Harry kihúzta a pergamendarabot, széthajtotta és a rengeteg mögötte gyújtott pálca fényénél elolvasta:

A Sötét Úrnak

Tudom, hogy már rég halott leszek, mire ezt olvassa, de azt akarom, hogy tudja, én voltam az, aki felfedte a titkát.
Elloptam a valódi Horcruxot és szándékomban áll elpusztítani azt amilyen hamar csak lehetséges.
Vállalom a halált annak reményében, hogy ha majd egyszer méltó ellenfélre lel, halandóvá lesz ismét.

R.A.B.

Harrynek fogalma sem volt róla, mit jelent az üzenet, de nem is érdekelte. Csak egy dolog számított: ez nem a Horcrux volt. Dumbledore a semmiért gyengítette le magát azzal, hogy megitta azt a szörnyű bájitalt. Harry összegyűrte a pergament és szemeit könnyek égették, ahogy a háta mögött Agyar vonítani kezdett.

Huszonkilencedik fejezet
A főnix gyászdala

– Gyere, Harry...
– Nem.
– Nem maradhatsz itt, Harry... na, gyere...
– Nem.
Harry nem akart elmozdulni Dumbledore mellől, sehová sem akart menni. Hagrid keze remegett a vállán. Majd egy másik hang szólt: – Gyere, Harry.
Majd egy sokkal kisebb és melegebb kéz fogta meg a kezét és felhúzta. Harry engedelmeskedett anélkül, hogy igazán tudatában lett volna. Csak mikor már vakon ballagott visszafelé a tömegen keresztül vette észre a virágillatot a levegőben és azt, hogy Ginny az, aki a kastély felé vezeti. Érthetetlen hangok ostromolták, zokogás, kiáltások és gyász hangjai hasítottak az éjszakába, de Harry és Ginny csak mentek tovább, vissza a Bejárati Csarnok lépcsőihez: arcok lebegtek Harry látószögének peremén, az emberek őt bámulták, tűnődve összesúgtak és a Griffendél rubintjai, mint vércseppek ragyogtak a földön, ahogy a márványlépcsők felé vették az útjukat.
– Elmegyünk a gyengélkedőre – mondta Ginny.
– Jól vagyok – felelte Harry.
– Ez McGalagony parancsa – mondta Ginny. – Mindenki ott van, Ron és Hermione és Lupin meg mindenki...
Harryt ismét félelem járta át: el is felejtette azokat az alakokat, akiket korábban hátrahagyott.
– Ginny ki halt még meg?
– Ne aggódj, közülünk senki.
– De a Sötét Jegy... Malfoy azt mondta, keresztül lépett egy testen...
– Billen lépett keresztül, de minden rendben, még életben van.
Ennek ellenére volt valami a lány hangjában, amiről Harry tudta, rosszat jelent.
– Biztos vagy benne?
– Persze, hogy biztos vagyok... ő... elég ramatyul van, ennyi. Szürkehát megtámadta. Madam Pomfrey szerint már nem... ő már soha nem lesz a régi... – mondta kissé remegő hangon Ginny. – Nem igazán tudjuk, mik lesznek majd az utóhatások, úgy értem, hogy bár Szürkehát vérfarkas, de a harapás pillanatában nem volt átváltozva.
– De a többiek... több test is hevert a földön...
– Neville a gyengélkedőn van, de Madam Pomfrey szerint teljesen rendbe fog jönni és Flitwick professzort leütötték, de ő is rendben van, csak egy kicsit még ingatag. Ragaszkodott hozzá, hogy ő gondoskodjon a hollóhátasokról. És egy halálfaló meghalt, őt azon halálos átkok egyike találta el, amiket az a szőke halálfaló küldözgetett össze-vissza – Harry, ha nem vettük volna be a Felix bájitalodat, szerintem mind meghaltunk volna, de úgy tűnt, semmi sem talál el minket...
Elérték a gyengélkedőt: benyitva az ajtón Harry megpillantotta Neville-t, aki láthatóan aludt egy ajtóhoz közeli ágyon. Ron, Hermione, Luna, Tonks és Lupin egy másik ágy körül csoportosultak a terem távolabb eső végében. A nyitódó ajtó hangjára mind felnéztek. Hermione odarohant és megölelte Harryt; Lupin nyugtalanul szintén felé lépett.
– Jó vagy, Harry?
– Igen... hogy van Bill?
Senki sem felelt. Harry átpillantott Hermione válla felett és Bill párnáján egy felismerhetetlen arcot látott nyugodni, mely olyannyira összevagdalt és megtépázott volt, hogy már groteszknek tűnt. Madam Pomfrey épp egy erős szagú kenőccsel kenegette a sebeket. Harrynek eszébe jutott, Piton milyen könnyedén begyógyította Malfoy Sectumsempra által okozott sebeit a pálcájával.
– Nincs valami varázsige vagy valami, amivel rendbe lehetne hozni? – kérdezte az ápolónőt.
– Egy varázsige se segítene ezeken – felelte Madam Pomfrey. – Már kipróbáltam minden általam ismert dolgot, de a vérfarkas harapására nincs gyógyír.
– De nem teliholdkor harapták meg – mondta Ron miközben úgy meredt bátyja arcára, mintha pusztán ezzel rá tudná venni a gyógyulásra. – Szürkehát nem alakult át, szóval Bill biztosan nem lesz egy... igazi...?
Ron bizonytalanul Lupinra nézett.
– Nem, nem hiszem, hogy Bill valódi vérfarkas lesz – mondta Lupin. – De ez nem jelenti, hogy nem lesznek szövődmények. Azok elátkozott sebek. Nem valószínű, hogy valaha is teljesen begyógyulnak és... és lehet, hogy mostantól kezdve Billnek lesz majd pár farkasokra jellemző vonása.
– Talán Dumbledore tud valamit, ami segíthet – mondta Ron. – Hol van? Bill Dumbledore parancsára küzdött, Dumbledore tartozik neki, nem hagyhatja őt ilyen állapotban...
– Ron... Dumbledore halott – mondta Ginny.
– Nem! – Lupin vadul pillantott Ginnyről Harryre remélve, hogy az utóbbi talán ellentmond a lánynak, de amikor Harry hallgatott, Lupin arcát a kezébe ejtve rázuhant a Bill ágya melletti székre. Harry még soha nem látta, hogy Lupin valaha is elvesztette volna az önuralmát; úgy érezte, mintha valami személyes dolgot zavarna épp meg; ehelyett elfordult, találkozott Ron tekintetével és egy csendes pillantással jelezte, hogy amit Ginny mondott, igaz.
– Hogy halt meg? – kérdezte Tonks. – Hogyan történt?
– Piton ölte meg – felelte Harry. – Ott voltam, láttam. Visszaérkeztünk a Csillagvizsgáló toronyba, mert ott volt a Jegy... Dumbledore beteg volt, gyenge, de azt hiszem, rájött, hogy csapda, amikor lépteket hallottunk felfelé futni a lépcsőn. Engem mozgásképtelenné tett, nem tehettem semmit, a láthatatlanná tévő köpeny alatt voltam... aztán az ajtóban megjelent Malfoy és lefegyverezte őt...
Hermione a szájához kapta a kezét és Ron felnyögött. Luna szája remegett.
– ...még több halálfaló érkezett... és aztán Piton... és Piton megtette. Az Avada Kedavra... – Harry nem tudta folytatni.
Madam Pomfrey könnyekben tört ki. Senki nem figyelt rá csak Ginny, aki odasúgta neki: – Shhh! Halgassa!
Nagyot nyelve és tágra nyílt szemmel Madam Pomfrey a szájához szorította ujjait. Valahol a kinti sötétségben egy főnix dalolt úgy, ahogy Harry még soha azelőtt nem hallotta: egy hihetetlenül és szívfájdítóan gyönyörű gyászéneket. És ahogyan azt már korábban is érezte, a főnixdal Harryn belül volt, nem odakint: a saját gyásza volt ez, valamely csodás úton zenévé válva, amely végigzengett az udvaron és keresztül a kastély ablakain.
Nem tudta, meddig álltak ott a zenét hallgatva és azt sem, miért tűnt úgy, mintha saját gyászuk hangja valamelyest enyhítette volna a fájdalmat, de igencsak hosszú időnek tűnt, mire az ajtó ismét kitárult és McGalagony professzor lépett a terembe. Akárcsak a többiek, ő is magán viselte a korábbi összecsapás jeleit: horzsolások voltak az arcán és a köpenye elszakadt.
– Molly és Arthur úton vannak – mondta és ekkor megtört a zene varázsa: mindenki kiegyenesedett, mintha valami transzból élednének fel, majd megfordultak, hogy ismét Billre pillantsanak, vagy hogy megdörzsöljék a szemüket, megrázzák a fejüket. – Harry, mi történt? Hagrid szerint Dumbledore professzorral voltál, amikor ő... amikor megtörtént. Azt mondja, Piton professzor részt vett valami...
– Piton megölte Dumbledore-t – mondta Harry.
McGalagony egy pillanatig csak bámult rá, majd ijesztő módon megingott; Madam Pomfrey, aki látszólag már összeszedte magát, odasietett, a semmiből elővarázsolt egy széket és McGalagony alá tolta.
– Piton... – ismételte erőtlenül McGalagony, ahogy a székbe zuhant. – Mind eltűnődtünk... de ő bízott... mindig... Piton... én ezt nem tudom elhinni...
– Piton egy nagyon képzett okklumens volt – mondta Lupin tőle szokatlan nyers hangon. – Ezt mindig is tudtuk.
– De Dumbledore megesküdött rá, hogy a mi oldalunkon áll – suttogta Tonks. – Én mindig is úgy hittem, hogy Dumbledore bizonyára tud valamit Pitonról, amit mi nem...
– Mindig is célozgatott rá, hogy nyomós indoka van arra, hogy bízzon Pitonban... – motyogta McGalagony, aki most egy skótkockás zsebkendővel törölgette könnyező szemsarkait. – Úgy értem... Piton előéletével... az emberek persze, hogy csodálkoztak... de Dumbledore nekem határozottan állította, hogy Piton bűnbánata teljes mértékben őszinte volt... egy rossz szót sem akart ellene hallani!
– Szeretném tudni, mit mondott Piton, amivel meggyőzte őt – mondta Tonks.
– Én tudom – felelte Harry és mindenki felé fordította a tekintetét. – Piton adta Voldemort kezébe azt az információt, aminek segítségével Voldemort rátalált a szüleimre. Majd Piton azt mondta Dumbledore-nak, hogy nem volt tudatában annak, mit cselekszik, hogy őszintén sajnálja, hogy megtette, és sajnálja, hogy a szüleim meghaltak.
– És Dumbledore elhitte ezt? – kérdezte Lupin hitetlenkedve. – Dumbledore elhitte, hogy Piton sajnálja, hogy James meghalt? Piton gyűlölte Jamest...
– És anyámat is szintúgy semmibe vette – mondta Harry. – Azért, mert mugli származású volt... „sárvérűnek” nevezte...
Senki nem kérdezte, Harry honnan tudta mindezt. Mindenki elveszettnek tűnt a hatalmas sokkhatásban és próbálták megemészteni a szörnyű igazságot arról, ami történt.
– Ez az egész az én hibám – mondta hirtelen McGalagony professzor. Zavartnak tűnt, ahogy a nedves zsebkendőjét csavargatta a kezében. – Az én hibám. Én küldtem el Filiust, hogy hozza magával Pitont, érte küldtem, hogy jöjjön és segítsen nekünk! Ha nem értesítem Pitont arról, mi zajlik éppen, talán soha nem csatlakozott volna a halálfalókhoz. Nem hiszem, hogy tudta, hogy ott vannak, mielőtt Filius el nem mondta neki, nem hiszem, hogy tudta, hogy jönnek.
– Nem a te hibád volt, Minerva – mondta határozottan Lupin. – Mindannyiunknak több segítségre volt szüksége, örültünk, amikor azt hittük, Piton úton van...
– Szóval amikor megérkezett, a halálfalók oldalán szállt be a küzdelembe? – kérdezte Harry, aki minden részletet hallani akart Piton kétszínűségéről, becstelenségéről lázasan gyűjtve az okokat arra, hogy gyűlölje, hogy bosszút esküdjön.
– Nem tudom pontosan, hogyan történt – felelte McGalagony professzor zavartan. – Minden olyan zavaros... Dumbledore szólt, hogy néhány órára elhagyja az iskolát, és hogy a biztonság kedvéért járjuk a folyosókat... Remusnak, Billnek és Nymphadorának pedig csatlakoznia kellett hozzánk... és mi jártuk a folyosókat. Minden csendesnek tűnt. Minden a kastélyból kivezető titkos átjárót ellenőriztünk. Tudtuk, hogy senki nem repülhet be. A kastély minden egyes bejáratát erőteljes varázslatok védték. Még mindig nem tudom, a halálfalók hogyan voltak képesek bejutni...
– Én tudom – mondta Harry és röviden elmondott mindent a két Eltüntető Kabinról és a köztük lévő mágikus átjáróról. – Tehát a Szükség Szobáján keresztül jutottak be.
Szinte akarata ellenére Ronról Hermionéra pillantott, akik látszólag le voltak sújtva.
– Eltoltam, Harry – mondta komoran Ron. – Azt tettük, amit mondtál: ellenőriztük a Tekergők Térképét, de Malfoyt nem láttuk rajta, ezért azt gondoltuk, biztos a Szükség Szobájában van, szóval én, Ginny és Neville felmentünk, hogy szemmel tartsuk... de Malfoy keresztüljutott rajtunk.
– Aztán egy órával azután, hogy figyelni kezdtük, kijött a Szobából – mondta Ginny. – Egyedül volt és azt a borzalmas zsugorított kart szorongatta...
– A Dicsőség Kezét – mondta Ron. – Csak annak ad fényt, aki tartja, emlékeztek?
– Akárhogy is – folytatta Ginny. – Biztos ellenőrizte, hogy tiszta-e a levegő a halálfalói számára, mert amikor meglátott minket, valamit a levegőbe dobott és minden korom sötét lett...
– ...Perui Instant Sötétség Por – mondta keserűen Ron. – Fredé és Georgé. Egy kicsit elbeszélgetek majd velük arról, kiket engednek náluk vásárolni.
– Megpróbáltunk mindent... Lumos, Piroinitio – mondta Ginny. – Semmi sem hatolt át a sötétségen; annyit tehettünk, hogy kitapogatóztunk a folyosóig és mindeközben hallottuk, ahogy emberek sietnek el mellettünk. Nyilvánvaló, hogy azzal a kéz izével Malfoy látott és elvezette őket, de mi nem mertünk sem átkot, sem bármi mást használni, mert attól féltünk, egymást találjuk el, és mire elértük a folyosó világos részét, addigra eltűntek.
– Szerencsére – mondta rekedt hangon Lupin – Ron, Ginny és Neville szinte azonnal belénkfutottak és elmondták, mi történt. Percekkel később rátaláltunk a hallfalókra, akik a Csillagvizsgáló torony felé haladtak. Malfoy nyilvánvalóan nem számított arra, hogy többen őrködnek majd; úgy tűnt, az összes sötétség port elhasználta. Összecsaptunk, ők elszakadtak egymástól, majd üldözőbe vettük őket. Egyikük, Gibbon, elszakadt tőlük és a Csillagvizsgáló felé vezető lépcsőkhöz indult...
– Hogy felküldje a Jegyet? – kérdezte Harry.
– Bizonyára megtette, igen, bizonyára előre megbeszélték a dolgot a Szükség Szobájában – felelte Lupin. – De azt hiszem Gibbonnak nem tetszett az ötlet, miszerint egyedül várjon odafenn Dumbledore-ra, mert lerohant a lépcsőn, hogy ismét csatlakozzon a küzdelemhez és ekkor eltalálta egy halálos átok, ami épp eltévesztett engem.
– Tehát ha Ron Ginnyvel és Neville-lel a Szükség Szobáját figyelte – mondta Harry Hermione felé fordulva – Akkor te...
– Piton irodája előtt voltam, igen – suttogta Hermione könnyektől csillogó szemmel. – Lunával. Időtlen idők óta várakoztunk ott, de semmi sem történt... nem tudtuk, mi zajlik odafenn, Ron magával vitte a Tekergők Térképét... majdnem éjfél volt, amikor Flitwick professzor lerohant a pincetermekhez. A kastélyban lévő halálfalókról kiáltozott valamit és nem hiszem, hogy teljesen tudatában volt annak, hogy Luna és én ott vagyunk, ő csak berontott Piton irodájába és hallottuk, amint azt mondja neki, hogy vele kell mennie és segíteni és akkor egy hangos puffanás hallatszott, majd Piton kisietett a szobájából és meglátott minket és... és...
– Mi? – sürgette Harry.
– Olyan ostoba voltam, Harry – suttogta erőteljesebben Hermione. – Azt mondta, Flitwick professzor összeesett és hogy menjünk be segíteni neki, amíg ő... míg ő megy, hogy segítsen küzdeni a halálfalók ellen...
Majd szégyenkezve eltakarta arcát és az ujjain keresztül beszélt tovább, amitől hangja elfojtott lett.
– Bementünk az irodájába, hogy megnézzük, segíthetünk-e Flitwick professzoron, aki eszméletlenül hevert a földön... és, ó, most már olyan nyilvánvaló, Piton bizonyára lebénította Flitwicket, de nem vettük észre, Harry, nem vettük észre és hagytuk Pitont elmenni!
– Nem a ti hibátok – mondta határozottan Lupin. – Hermione, ha nem engedelmeskedtetek volna neki és nem álltatok volna el az útjából, Piton valószínűleg megölt volna Lunával együtt.
– Ezután tehát felment az emeletre – mondta Harry, aki lelki szemeivel látta, ahogy Piton felsiet a márványlépcsőkön, fekete köpenye szokás szerint lobog mögötte, majd, ahogy megy felfelé, előrántja alóla a pálcáját – és rátalált a helyre, ahol mind küzdöttetek...
– Bajban voltunk, vesztésre álltunk – mondta Tonks mély hangon. – Gibbon kivételével az összes halálfaló kész volt, hogy a haláláig küzdjön. Neville megsérült, Billt Szürkehát marta meg... minden sötét volt... átkok szálltak mindenfelé... a Malfoy gyerek eltűnt, talán átsurrant és felment a Toronyba... aztán többen utánaeredtek, de egyikük valamiféle varázsigével elzárta a lépcsőt maguk mögött... Neville belerohant és felcsapódott a levegőbe...
– Egyikünk sem tudott átjutni rajta – mondta Ron. – És az a testes halálfaló még mindig szórta az átkokat szerte a teremben, amik aztán visszaverődtek és majdnem eltaláltak minket...
– Aztán megjelent Piton – mondta Tonks. – Majd ismét eltűnt...
– Láttam őt felénk rohanni, de az a behemót halálfaló majdnem eltalált egy átokkal és miután lebuktam előle, már nem tudtam követni az eseményeket – mondta Ginny.
– Láttam, hogy egyenesen keresztülfut az elátkozott kordonon, mintha az ott sem lenne – mondta Lupin. – Próbáltam követni, de ugyanúgy hátravágódtam, mint Neville...
– Bizonyára tudott egy varázsigét, amit mi nem – suttogta McGalagony. – Végtére is ő volt a Sötét Varázslatok Kivédése tanár... én azt hittem, csak sietett, hogy a Toronyba menekült halálfalókat üldözte...
– Így is volt – mondta Harry nyersen – de azért, hogy segítsen nekik, nem azért, hogy megállítsa őket... és fogadok, hogy kellett, hogy legyen egy Sötét Jegyed ahhoz, hogy átjuss azon a kordonon... és mi történt, miután visszajött fentről?
– Nos az a nagy halálfaló épp elküldött egy átkot, ami beomlasztotta a plafon felét és megtörte a lépcsőt blokkoló varázst is – felelte Lupin. – Mind előrerohantunk... mármint azok, akik még talpon voltak... és ekkor Piton meg a fiú tűnt elő a porfelhőből... persze egyikünk sem támadta meg őket...
– Csak hagytuk őket keresztülmenni – mondta Tonks élettelen hangon. – Azt hittük, a halálfalók üldözik őket... majd ezt követően ismét megjelent a többi halálfaló és Szürkehát, mi pedig újfent küzdeni kezdtünk... azt hiszem, hallottam, amikor Piton kiállt valamit, de nem tudom, mit...
– Azt kiáltotta „Vége van.”- mondta Harry. – Megtette, amit meg kellett tennie.
Mindenki elhallgatott. Odakinn Fawkes gyászdala még mindig visszahangzott a sötét udvaron keresztül. Ahogy a zene szétterült a levegőben, hívatlan, nem szívesen látott gondolatok kezdek belopózni Harry fejébe... elvitték már Dumbledore testét a Torony tövéből? Mi fog vele történni ezután? Hol fog majd nyugodni? Kezei ökölbe szorultak a zsebében. Érezte a hamis horcrux hűvös kis pukliját, ahogy az jobb keze bütykeihez nyomódott.
A gyengélkedő ajtaja kivágódott és mind felugrottak: Mr. és Mrs Weasley siettek végig a termen Fleurral a sarkukban, akinek gyönyörű arca rettegést tükrözött.
– Molly... Arthur – mondta McGalagony professzor, majd felugrott és odasietett hozzájuk. – Annyira sajnálom...
– Bill – suttogta Mrs Weasley, amikor megpillantotta Bill összeszabdalt arcát és elviharzott McGalagony mellett. – Ó, Bill!
Lupin és Tonks gyorsan felkelt és arrébb állt, hogy odaengedjék Mr. és Mrs Weasleyt az ágy közelébe. Mrs Weasley a fia fölé hajolt és az ajkait annak véres homlokára nyomta.
– Azt mondja, Szürkehát támadta meg? – kérdezte zavartan Mr. Weasley McGalagonytól. – De nem változott át? Ez akkor mit jelent? Mi fog történni Billel?
– Még nem tudjuk – felelte McGalagony és tanácstalanul Lupinra nézett.
– Lehetséges, hogy lesznek szövődmények, Arthur – mondta Lupin. – Ez egy különös eset, valószínűleg egyedi... nem tudjuk, hogyan viselkedik majd, ha felébred...
Mrs Weasley elvette az erős szagú kenőcsöt Madame Pomfreytól és elkezdte Bill sebeit kenegetni.
– És Dumbledore... – mondta Mr. Weasley. – Minerva igaz, hogy... ő tényleg...?
McGalagony bólintott miközben Harry érezte, hogy Ginny mellé lép és ránézett. A lány kissé összeszűkült szemei Fleurt bámulták, aki megdermedve bámult le Billre.
– Dumbledore eltávozott – suttogta Mr. Weasley de Mrs Weasley csak legidősebb fiára összpontosított; zokogni kezdett, könnyei pedig Bill összemart arcára hulltak.
– Természetesen nem számít, hogyan néz ki... ez nem i-igazán fontos... de olyan jóképű f-fiúcska volt... mindig nagyon jóképű... és h-házasodni készült!
– És ezzel meg mit akar mondani? – kérdezte Fleur hirtelen és hangosan. – Mi az, hogy házasodni készült?
Mrs Weasley meghökkenve felemelte könnyáztatta arcát.
– Nos... csak azt...
– Azt hiszi, Bill ezek után már nem hajlandó elvenni? – kérdezte követelőző hangon Fleur. – Azt hiszi, ezek miatt a harapások miatt már nem szeret majd engem?
– Nem, én nem ezt...
– Szeretni fog! – mondta Fleur, miközben kihúzta magát és hátradobta hosszú ezüstszínű haját. – Több kell ahhoz, mint egy vérfarkas, hogy Bill ne szeressen többé!
– Nos, igen, biztos vagyok benne – mondta Mrs Weasley. – De én azt gondoltam, hogy talán... tekintve, hogyan... hogy ő...
– Azt hitte, nem akarok majd hozzámenni? Vagy talán remélte? – kérdezte Fleur tágra nyílt orrcimpákkal. – Mit érdekel engem, hogyan néz ki? Úgy vélem, elég jól nézek én ki mindkettőnk helyett is. Ezek a sebek pedig azt mutatják, hogy milyen bátor a férjem. Azt majd én csinálom! – tette hozzá erőszakosan Fleur, majd félrelökte Mrs Weasleyt s elvette tőle a kenőcsöt.
Mrs Weasley nekiesett a férjének és nézte, ahogy Fleur a legkíváncsibb arckifejezés kíséretében Bill sebeit törölgette. Senki nem szólt egy szót sem; Harry mozdulni sem mert. A többiekhez hasonlóan, ő is a kitörésre várt.
– A mi nagyszerű Muriel nénikénknek – mondta Mrs Weasley egy hosszú szünetet követően – van egy gyönyörű fejdísze... koboldok készítették... és bizonyára rá tudom venni, hogy kölcsönadja neked az esküvőre. Nagyon szereti Billt, tudod, és remekül nézne ki a hajadban.
– Köszönöm – mondta mereven Fleur. – Biztosan remek lesz.
És ezután – Harry nem igazán tudta, hogyan történt – mindkét nő sírt és egymást ölelte. Teljesen ledöbbenve és azon tűnődve, hogy vajon az egész világ megőrült-e, Harry megfordult: Ron éppoly ledöbbent volt, ahogyan Harry érezte magát és Ginny és Hermione is megdöbbent pillantásokat váltottak.
– Látod! – mondta egy feszült hang. Tonks Lupinra bámult. – Annak ellenére hozzá akar menni, hogy megharapták! Őt nem érdekli!
– Ez más – mondta Lupin alig mozgatva ajkait és hirtelen feszültnek tűnt. – Bill nem válik teljesen vérfarkassá. A két eset teljesen...
– De engem akkor sem érdekel, nem érdekel! – felelte Tonks miközben megmarkolta Lupin köpenyének elejét és megrántotta. – Már ezerszer mondtam neked...
És ekkor Harry számára világossá vált, mit jelent Tonks patrónusa, az egérszínű haja és az, miért jött rohanva Dumbledore után kutatva, amikor meghallotta a pletykát, miszerint Szürkehát megtámadott valakit; akkor végtére is nem Sirius volt az, akibe Tonks beleszeretett...
– És én ezerszer mondtam már neked... – mondta Lupin a padlót bámulva, kerülve Tonks tekintetét – Hogy én túl öreg vagyok hozzád, túl szegény... túl veszélyes...
– Én már rég mondtam neked, hogy nevetségesen állsz hozzá a dologhoz, Remus – mondta Mrs Weasley Fleur válla felett, miközben megveregette a lány hátát.
– Nem vagyok nevetséges – mondta Lupin mereven. – Tonks olyasvalakit érdemel, aki fiatal és ép.
– De ő téged akar – felelte Mr. Weasley egy halvány mosollyal. – És végtére is, Remus, a fiatal és ép férfiak sem feltétlenül maradnak örökre úgy. Mr. Weasley szomorúan a fiára mutatott, aki köztük feküdt.
– Ez nem... nem az a pillanat, hogy ezt megvitassuk – mondta Lupin kerülve mindenki tekintetét és zavartan körbenézett. – Dumbledore halott...
– Dumbledore senkinél sem örült volna jobban, hogy tudja, van még egy kis szeretet a világban – mondta McGalagony kurtán, majd a gyengélkedő ajtaja ismét kinyílt és Hagrid sétált be.
Arcának azon kis része, amely nem volt szőr vagy szakáll alá rejtve, nedves volt és duzzadt; zokogás rázta és egy hatalmas pöttyös zsebkendőt szorongatott.
– Én... én megtettem, professzor – mondta elcsukló hangon. – E... elvittem. Bimba professzor lefektette a gyerekeket. Flitwick professzor lepihent, de azt üzeni, hipp-hopp rendbe jön majd, és Slughorn professzor azt üzeni, a Minisztérium már értesült a történtekről.
– Köszönöm, Hagrid – mondta McGalagony professzor, majd ismét felállt és megfordult, hogy a Bill ágya mellett csoportosulókra nézzen. – Találkoznom kell a Minisztérium embereivel, amint ideérnek. Hagrid, kérem, szóljon a vezető tanároknak, hogy várom őket az irodámban azonnal – a Mardekárt Slughorn képviselheti. És szeretném, ha maga is csatlakozna hozzánk.
Hagrid bólintott, megfordult és ismételten kicsoszogott a szobából, majd McGalagony rápillantott Harryre.
– Mielőtt találkoznék velük, szeretnék pár szót váltani veled, Harry. Ha velem fáradnál...
Harry felkelt és odamotyogta Ronnak, Hermionénak és Ginnynek: – Mindjárt jövök. Majd követte McGalagony professzort kifelémenet a gyengélkedőről. Odakint a folyosók kihaltak voltak, csupán a távoli főnixdal hallatszott. Harry csak jó pár perc elteltével vette észre, hogy nem McGalagony, hanem Dumbledore irodája felé haladnak, és újabb másodpercek teltek el, mielőtt rájött, hogy McGalagony volt az igazgatóhelyettes... most már kétségtelenül az igazgatónő... tehát a kőszörny mögötti szoba már az övé...
Szótlanul mászták meg a mozgó csigalépcsőt és léptek be a körkörös irodába. Harry nem tudta, mire is számított: talán, hogy a szoba feketében pompázik majd, vagy hogy talán még Dumbledore teste fekszik ott. Valójában a szoba ugyanúgy nézett ki, mint ahogyan ő és Dumbledore otthagyták csupán órákkal azelőtt: a pöfékelő, pörgő ezüst műszerek a vékonylábú asztalokon, a holdfény által megvilágított Griffendél kardját tartalmazó üvegdoboz, az íróasztal mögötti polcon nyugvó Teszlek Süveg. De Fawkes ülőrúdja üresen állt; a madár még mindig gyászdalát zengte a környéknek. És a Roxfort elhunyt igazgatóinak és igazgatónőinek sorához egy új portré csatlakozott... Dumbledore szunyókált békésen, gondtalanul egy aranykeretben, félhold alakú szemüvege hajlott orrára biggyesztve.
Miután még egy pillantást vetett a portréra, McGalagony egy furcsa mozdulatot tett, mintha megemberelné magát, aztán megkerülte az asztalt, majd ráncos és feszült arccal Harryre nézett.
– Harry – mondta. – Szeretném megtudni, mit csináltatok Dumbledore professzorral, amikor ma este elhagytátok az iskolát.
– Azt nem mondhatom meg, professzor – felelte Harry. Már számított a kérdésre és készen állt a válasszal. Épp itt, ebben a szobában mondta neki Dumbledore, hogy senkinek nem árulhatja el, miről is szóltak az órák, kivéve Ront és Hermionét.
– Harry, ez talán fontos lehet – mondta McGalagony professzor.
– Az is – felelte Harry. – Nagyon, de Dumbledore professzor nem akarta, hogy bárkinek is elmondjam.
McGalagony meredten nézett rá.
– Potter (Harry figyelmét nem kerülte el vezetéknevének újbóli használata) Dumbledore professzor halálának fényében azt hiszem, észrevette, hogy a helyzet némiképp megváltozott...
– Nem hinném – mondta Harry vállat vonva. – Dumbledore professzor soha nem említette nekem, hogy ne kövessem a parancsait, ha meghal.
– De...
– Van itt valami, amiről viszont tudnia kéne, mielőtt a Minisztérium emberei ideérnek. Madam Rosmerta az Imperius-átok hatása alatt segített Malfoynak és a halálfalóknak, így került a nyakék és a mérgezett mézbor...
– Rosmerta? – kérdezte McGalagony hitetlenkedve, de mielőtt tovább folytathatta volna, kopogás hallatszott a mögöttük lévő ajtón, majd Bimba, Flitwick és Slughorn professzor vánszorgott be sarkukban Hagriddal, aki még mindig bőszen sírt, hatalmas alakja remegett a gyásztól.
– Piton! – kiáltott fel Slughorn, akit látszólag a legjobban megrázott a dolog, sápadt volt és izzadt. – Piton! Én tanítottam! Azt hittem, ismerem!
De mielőtt bárki is reagálni tudott volna erre, egy éles hang szólt magasan a falról: egy fekete frufrus beesett arcú varázsló épp visszatért az üres portréjába.
– Minerva, a Miniszter másodperceken belül megérkezik, épp most Dehoppanált a Minisztériumból.
– Köszönöm, Everard – mondta McGalagony professzor, majd sietve a tanárai felé fordult.
– Mielőtt ideér, beszélni akarok arról, mi történjen Roxforttal, – mondta gyorsan. – Személy szerint nem hiszem, hogy az iskolának ki kéne nyitnia jövőre. Az igazgató halála, melyért az egyik kollegánk a felelős egy hatalmas szégyenfolt a Roxfort történelmében. Ez rettenetes.
– Biztos vagyok benne, hogy Dumbledore azt akarta volna, hogy az iskola maradjon nyitva – mondta Bimba professzor. – Úgy érzem, ha egyetlen egy diák is akar jönni, akkor ezen egy diákért az iskolának nyitva kell maradnia.
– De lesz-e majd akár egyetlen egy diákunk is? – kérdezte Slughorn, miközben selyem zsebkendőjével verejtékező homlokát törögette. – A szülők otthon akarják majd tartani a gyermekeiket és nem mondhatnám, hogy hibáztatom őket. Személy szerint nem hiszem, hogy nagyobb veszélyben lennénk Roxfortban, mint bárhol másutt, de nem várhatjuk el, hogy az édesanyák is így vélekedjenek. Együtt akarják majd tartani a családjaikat, ez csak természetes.
– Egyetértek – mondta McGalagony professzor. – Mindenesetre nem igaz, hogy Dumbledore soha nem fontolgatta a Roxfort bezárásának kérdését, ha úgy adódna. Amikor a Titkok Kamrája ismét kinyílt, Dumbledore fontolgatta az iskola bezárását... és azt kell mondjam, Dumbledore professzor meggyilkolása sokkalta riasztóbb számomra, mint a gondolat, hogy Mardekár szörnye észrevétlen él a kastély belsejében...
– Ezt meg kell beszélnünk az igazgatótanács tagjaival – mondta Flitwick professzor a maga kis cincogó hangján; a Piton irodájában való összeeséstől egy jókora horzsolás volt a homlokán, de ezt leszámítva sértetlennek tűnt. – Követnünk kell a bevett eljárásokat. Nem kéne elhamarkodni a döntést.
– Hagrid, maga még nem mondott semmit – mondta McGalagony professzor. – Ön mit gondol, nyitva kéne hagyni Roxfortot?
Hagrid, aki a beszélgetés alatt mindvégig csendesen sírdogált a hatalmas pöttyös zsebkendőjébe most felemelte duzzadt vörös szemeit és ezt krákogta: – Én nem tudom, professzor... ez a vezető tanárok és az igazgató dolga eldönteni...
– Dumbledore professzor mindig is értékelte a véleményét – mondta kedvesen McGalagony. – És én is.
– Nos, én maradok – mondta Hagrid miközben kövér könnyek csordultak ki a szeme sarkából és gördültek le bozontos szakállán. – Ez az otthonom, az otthonom tizenhárom éves korom óta. És ha van itt olyan gyerek, aki akarja, hogy tanítsam, én megteszem. De... nem tudom...Roxfort Dumbledore nélkül...
Nyelt egy nagyot, majd ismét eltűnt a zsebkendője mögött és csend lett.
– Rendben van – mondta McGalagony professzor és kitekintett az ablakon, le az udvarra, hogy ellenőrizze, közeledik-e már a Miniszter. – Egyet kell értsek Filiusszal, miszerint a helyes dolog az, ha konzultálunk az igazgatótanács tagjaival és ők majd döntenek.
– És ami a diákok hazautaztatását illeti... van itt egy érv, miszerint minél előbb lépjük ezt meg, annál jobb. Ha szükséges, elintézhetjük, hogy a Roxfort Expressz holnap itt legyen...
– És mi a helyzet Dumbledore temetésével? – szólalt meg végül Harry.
– Nos... – kezdte McGalagony miközben hangja vesztett valamit élénkségéből, ahogyan megremegett. – Én... tudom, hogy Dumbledore kívánsága az volt, hogy itt Roxfortban helyezzék örök nyugalomra.
– Akkor ez így is lesz, igaz? – kérdezte Harry indulatosan.
– Ha a Minisztérium ezt illőnek találja – mondta McGalagony professzor. – Egyetlen igazgató vagy igazgatónő sem...
– Egyetlen igazgató vagy igazgatónő sem tett többet ezért az iskoláért – morogta Hagrid.
– A Roxfort kell, hogy Dumbledore végső nyughelye legyen – mondta Flitwick professzor.
– Kétség kívül – mondta Bimba professzor.
– És ebben az esetben – mondta Harry – a temetés végéig nem kéne a diákokat hazaküldeni. Mind el akarnak majd...
Az utolsó szó Harry torkába szorult, de Bimba professzor befejezte helyette a mondatot.
– Búcsúzni.
– Jól mondja – nyekeregte Flitwick. – Jól mondja, bizony! A diákjainknak le kell róniuk tiszteletüket, ez illendő. A hazautazást majd utána elrendezzük.
– Egyetértek – mondta hangosan Bimba professzor.
– Úgy vélem... igen... – mondta Slughorn igen zavart hangon, míg Hagrid egyetértése jeleként egy elfojtott szipogást hallatott.
– Jön – mondta hirtelen McGalagony professzor, ahogy kinézett az udvarra. – A Miniszter... és ahogy látom, egy delegációt is hozott...
– Elmehetek, professzor? – kérdezte Harry hirtelen.
Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy Rufus Scrimgeourt lássa ma este, vagy hogy válaszolgasson a kérdéseire.
– Igen – felelte McGalagony professzor. – És gyorsan.
Odasietett az ajtóhoz és nyitva tartotta Harrynek. Harry lerohant a csigalépcsőn és végig a kihalt folyosón; a láthatatlanná tévő köpenyét a Csillagvizsgáló Toronyban hagyta, de nem is volt lényeges; senki nem volt a folyosón, hogy lássa, még Frics, Mrs Norris vagy Hóborc sem. Egy lélekkel sem találkozott, míg be nem fordult a Griffendél torony klubhelyiségébe vezető átjáróba.
– Igaz a hír? – suttogta a Kövér Dáma, ahogyan Harry a közelébe ért. – Tényleg igaz? Dumbledore... halott?
– Igen – felelte Harry.
A Kövér Dáma panaszos hangot hallatott és anélkül, hogy a jelszót kérte volna, kitárult, hogy beengedje Harryt.
Ahogy azt Harry sejtette, a klubhelyiség tömve volt. A szoba elcsendesedett, amikor keresztülmászott a portrélyukon. Látta Deant és Seamust egy távolabbi csoportosulásban ücsörögni: ez azt jelentette, hogy a hálóterem teljesen, vagy szinte teljesen üres. Anélkül, hogy bárkihez is szólt volna, bárkire is ránézett volna, Harry egyenesen keresztülsétált a szobán, keresztül a hálóterem ajtaján.
Ahogy remélte, Ron az ágyon ülve várt rá, még mindig felöltözve. Harry leült a saját baldachinos ágyára és egy pillanatig csak egymást nézték.
– Azt beszélik, hogy bezárják az iskolát – mondta Harry.
– Lupin mondta, hogy be fogják – mondta Ron.
Majd csend lett.
– Szóval? – kérdezte nagyon mély hangon Ron, mintha azt gondolta volna, hogy a bútorok talán hallgatóznak. – Találtál egyet? Megszerezted? A Horcruxot?
Harry megrázta a fejét. Minden, ami akörül a fekete tó körül történt most olyan volt, mint egy régi rémálom; valóban megtörtént ez órákkal ezelőtt?
– Miért nem szerezted meg? – kérdezte Ron csüggedten. – Nem volt ott?
– Nem – felelte Harry. – Valaki már korábban elvitte és egy hamisítványt hagyott a helyén.
– Korábban elvitte...?
Harry némán előhúzta a hamis medált a zsebéből, majd kinyitotta és odaadta Ronnak. A teljes történet várhat... ezen az estén nem számított... semmi sem számított, csak a vége... az értelmetlen kalandjuk vége, Dumbledore életének vége...
– R.A.B. – suttogta Ron. – De ki volt az?
– Nem'tom – felelte Harry ahogy ruhástul elterült az ágyon és kifejezéstelenül a plafont bámulta. Egyáltalán nem volt kíváncsi arra a R.A.B.-ra: kételkedett benne, hogy valaha is kíváncsinak fogja érezni magát. Ahogy ott feküdt, hirtelen észrevette, hogy odakinn csend honol. Fawkes abbahagyta az éneklést.
És anélkül, hogy tudta volna hogyan, Harry érezte, hogy a főnix elment, örökre elhagyta Roxfortot, épp úgy, ahogyan Dumbledore is elhagyta az iskolát, elhagyta ezt a világot... elhagyta Harryt.

Harmincadik fejezet
A fehér sír

Minden órát felfüggesztettek, minden vizsgát elhalasztottak. Néhány tanuló pár napon belül szülei kíséretében elhagyta a Roxfortot – a Patil ikrek a Dumbledore halálát követő nap, még reggeli előtt távoztak, Zacharias Smith-t pedig gőgös apja kísérte haza. Seamus Finnigan azonban egyszerűen kijelentette édesanyjának, hogy nem megy vele haza; egy ideig az egész előcsarnok a kiabálásuktól zengett, míg végül bele nem egyezett, hogy a temetésre ott maradhat. Nehezen talált magának Roxmortsban szobát, mesélte Seamus Harrynek és Ronnak, mivel rengeteg varázsló és boszorkány érkezett a faluba, hogy végső tiszteletüket tegyék Dumbledore előtt.
A fiatalabbak körében, akik még nem látták, nagy izgalmakat váltott ki, amikor egy halványkék, ház méretű kocsi érkezett, amit egy tucat elefánt méretű, aranysárga szárnyas ló húzott, a temetés napján, késő délután, és a Rengeteg mellett leszállt. Harry egy ablakból nézte, ahogy egy hatalmas és jóképű, olajbarna bőrű, fekete hajú nő tűnt fel a kocsiból, és az ott váró Hagrid karjaiba vetette magát. Eközben egy minisztériumi hivatalnokokból álló delegációt – köztük maga a Mágiaügyi Miniszter – szállásoltak el a kastélyban. Harry szorgalmasan távol tartotta magát tőlük; biztos volt benne, hogy előbb vagy utóbb újra megkérik, hogy számoljon be Dumbledore utolsó Roxforton kívüli utazásától.
Harry, Ron, Hermione és Ginny minden idejüket együtt töltötték. A gyönyörű idő, úgy tűnt, kigúnyolja őket; Harry el tudta volna képzelni, milyen lenne, ha Dumbledore nem halt volna meg, és együtt tölthetnék ezt a kis időt a nyár végéből, Ginny befejezte volna a vizsgáit, a házifeladatok nyomása megszűnt volna... és óráról órára későbbre halasztotta, hogy elmondja azt, amiről tudta, hogy el kell mondania, megtennie azt, amiről tudta, hogy helyes, mert túl nehéz volt elvesztenie a kényelem érzésének legjobb forrását.
Naponta kétszer is ellátogattak a gyengélkedőre: Neville-t már kiengedték, Bill azonban Madam Pomfrey gondoskodása alatt maradt. A sebei ugyanolyan szörnyűek voltak, mint máskor; igazából mostanra elkezdett hasonlítani Rémszemhez, bár szerencsére mindkét szeme és lába megvolt, személyiségileg azonban olyan maradt, mint korábban. Úgy tűnt, mindössze annyi változott, hogy igen megszerette a véres húsokat.
– Úgyhogy szehrencsés, hogy hozzám jön feleségül – mondta boldogan Fleur, miközben felverte Bill párnáit – mehrt a bhrittek túlfőzik a 'úst, mindig is mondtam.
– Azt hiszem, egyszerűen csak el kell fogadnom, hogy tényleg hozzá megy – sóhajtott Ginny, kicsit később, aznap este, miközben Harry, Ron és Hermione a Griffendél klubhelységének nyitott ablaka mellett ültek, a homályos birtokot figyelve.
– Annyira nem rossz – mondta Harry. – Bár elég csúnya – folytatta gyorsan, ahogy Ginny felvonta a szemöldökét, és kelletlenül elkuncogta magát.
– Hát, gondolom ha anya el tudja viselni, akkor én is el fogom.
– Meghalt még valaki, akit ismerünk? – kérdezte Ron Hermionétől, aki az Esti Prófétát böngészte.
– Nem – mondta dorgáló hangon, miközben összehajtogatta az újságot. – Még mindig Pitont keresik, de semmi nyoma...
– Persze hogy nincs – mondta Harry, aki mindig feldühödött, valahányszor felmerült ez a téma. – Nem fogják megtalálni Pitont, amíg meg nem találják Voldemortot, és látva, hogy ennyi idő alatt sem sikerült megtenniük...
– Felmegyek aludni – mondta ásítva Ginny. – Nem tudok jól aludni, mióta... hát... jól esne egy kiadós alvás.
Megcsókolta Harryt (Ron félreérthetetlenül félrenézett), integetett a másik kettőnek, majd felment a lányok hálószobájába. Amint bezárult mögötte az ajtó, Hermione előre hajolt Harryhez, egy igen Hermionés arckifejezéssel.
– Harry, találtam valamit ma reggel a könyvtárban...
– R. A. B.? – kérdezte felegyenesedve Harry.
Nem érezte úgy magát, ahogy annyiszor érezte már korábban, izgatottan, kíváncsian, égve a vágytól, hogy egy titok mélyére áshasson; egyszerűen csak érezte, hogy először ki kell deríteni az igazságot az igazi Horcruxról, mielőtt egy kicsit továbbhaladhatna a sötét és viharos úton, ami rá vár, az úton, amire ő és Dumbledore közösen indultak el, és amin – most már tudta – egyedül kell továbbmennie. Még akár négy Horcrux is lehet valahol odakinn, és mindet meg kell találnia és el kell pusztítania, mielőtt akár esélye is lehetne, hogy elpusztítsa Voldemortot. Állandóan ismételte magában a neveiket, mintha ezzel közelebb kerülhetne hozzájuk: – a medál... a kehely... a kígyó... valami, ami Griffendélé vagy Hollóháté volt... a medál... a kehely... a kígyó... valami, ami Griffendélé vagy Hollóháté volt...
Ez a mantra kavargott Harry gondolataiban, mielőtt elaludt éjszaka, és álmai tele voltak kelyhekkel, medálokkal, és titokzatos tárgyakkal, amiket nem nagyon tudott elérni, bár Dumbledore felajánlott neki segítségül egy kötéllétrát, ami kígyókká változott, amint elkezdett rajta mászni...
Megmutatta Hermionénak a medálban lévő cetlit a Dumbledore halálát követő reggelen, és bár nem tudta azonnal beazonosítani a kezdőbetűket, mint valami ismeretlen varázsló nevét, akiről valahol olvasott valamit, azóta egy kicsit gyakrabban rohant a könyvtárba, mint ahogy az szigorúan elvárható lenne olyasvalakitől, akinek nem volt elkészítendő házi feladata.
– Nem – mondta szomorúan – próbáltam, Harry, de nem találtam semmit... rengeteg elég jól ismert varázsló van, akiknek ez a monogramja, Rosalind Antigone Bungs... Rupert „Axebanger” Brookstanton... de egyikük sem igazán illik a képbe. A cetli alapján az, aki ellopta a Horcruxot, ismerte Voldemortot, azonban nem találok semmi bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy akár Bungsnak, akár Axebangernek bármikor is lett volna vele dolga... nem, igazából, ez most... hát, Pitonnal kapcsolatos.
Hermione még a neve említésétől is idegesen nézett.
– Mi van vele? – kérdezte fáradtan Harry, miközben visszasüppedt a székbe.
– Hát, csak annyi, hogy végül is igazam volt azzal a Félvér Herceg üggyel kapcsolatban – mondta óvatosan.
– Muszáj az orrom alá dörgölnöd, Hermione? Mit gondolsz, hogy érzem most magam amiatt?
– Nem, nem, Harry, nem úgy értettem! – mondta sietve, körbepillantva, hogy nem hallja-e valaki. – Csak annyi, hogy igazam volt, hogy Eileen Prince-é volt a könyv valamikor. Tudod... ő volt Piton anyja!
– Nem hiszem, hogy túl csinos lett volna – mondta Ron. Hermione nem törődött vele.
– A maradék régebbi Prófétát néztem át, és találtam egy kis közleményt, miszerint Eileen Prince összeházasodott egy Tobias Piton nevű férfival, és egy későbbi közleményt, ami szerint életet adott egy...
– ...gyilkosnak – vágott közbe Harry.
– Hát... igen – mondta Hermione. – Szóval... végül is igazam volt. Piton biztosan büszke volt a „félig Herceg”-i származására. Tobias Piton a Próféta szerint mugli volt.
– Igen, beleillik a képbe – mondta Harry. – Kihangsúlyozta az aranyvérű oldalát, és így kapcsolatba tudott kerülni Lucius Malfoyyal és a többiekkel... pont olyan, mint Voldemort. Aranyvérű anya, mugli apa... szégyenli a szüleit, megpróbálja magát félelmetesnek beállítani a Sötét Tanok segítségével, kreál magának egy hatásos, új nevet – Voldemort nagyúr – a Félvér Herceg – hogy kerülhette el ez Dumbledore figyelmét...?
Elhallgatott, és kinézett az ablakon. Nem tudta megállítani magát, hogy Dumbledore Piton iránti megbocsáthatatlan bizalmánál elidőzzön... de mint ahogy arra akaratlanul Hermione is emlékeztette, ő, Harry is beleesett a csapdába... annak ellenére, hogy azok a lefirkantott, varázsigék egyre kellemetlenebbé váltak, nem volt hajlandó rosszat gondolni a fiúról, aki annyira okos volt, aki annyit segített neki...
Segített neki... mostanra majdnem elviselhetetlenné vált számára a gondolat...
– Még mindig nem értem, miért nem mártott be téged, hogy azt a könyvet használod – mondta Ron. – Biztosan tudta, honnan tudtál mindent.
– Tudta – mondta keserűen Harry. – Rájött, amikor a Sectumsempra-t használtam. Nem igazán kellett hozzá Legilimencia... talán még korábban is rájött, mikor Slughorn mesélt neki, mennyire zseniális vagyok bájitalórákon... nem kellett volna a régi iskolás könyveit annak a szekrénynek az alján hagynia, ugye?
– De miért nem árult be?
– Nem hiszem, hogy akarta volna, hogy azzal a könyvvel hozzák kapcsolatba – mondta Hermione. – Nem hiszem, hogy Dumbledore örült volna neki, ha tudta volna. És még ha Piton azt is állította volna, hogy nem az övé, Slughorn biztosan egyből felismerte volna az írását. Bárhogyis, a könyv Piton régi osztálytermében maradt, és fogadok, hogy Dumbledore tudja, hogy anyját Prince-nek hívták.
– Meg kellett volna mutatnom a könyvet Dumbledore-nak – mondta Harry. – Egész idő alatt azt mutatta nekem, hogy mennyire gonosz volt Voldemort, már az iskolában is, nekem pedig bizonyítékom volt rá, hogy Piton is...
– A „gonosz” egy kissé erős szó – mondta csendesen Hermione.
– De hiszen te voltál az, aki állandóan győzködött róla, hogy a könyv veszélyes!
– Csak azt próbálom elmondani, Harry, hogy túl sokmindenért vádolod magadat. Én azt hittem, hogy a Hercegnek csupán elég piszkos humora van, de soha nem gondoltam volna, hogy egy potenciális gyilkos...
– Egyikünk sem gondolta volna, hogy Piton képes lenne... tudod – mondta Ron.
Elcsendesedtek, mindannyian a saját gondolataikba süllyedtek, de Harry biztos volt benne, hogy hozzá hasonlóan ők is a következő reggelről töprengnek, amikor Dumbledore testét majd nyugalomra helyezik. Harry még soha nem vett részt temetésen; nem volt test, amit el lehetett volna temetni, miután Sirius meghalt. Nem tudta, mire is számítson, és egy kicsit aggódott, hogy mit is fog látni, és hogyan fog érezni. Azon töprengett, vajon a temetés után valóságosabbnak fogja-e látni Dumbledore halálát. Bár voltak olyan pillanatai, amikor a szörnyű tény teljesen elárasztotta, voltak üres, érzéketlen időtartamok, amikor bár senki nem beszélt semmi másról az egész kastélyban, mégis nehéznek találta elhinni, hogy Dumbledore tényleg elment. Kétségkívül nem próbált – mint ahogy Siriusnál igen – kétségbeesetten keresni valamiféle kibúvót, egy lehetőséget, hogy Dumbledore talán visszajön... érezte a zsebében az ál-Horcrux hideg láncát, amit mindenhová magával vitt, nem mint egy talizmánt, hanem mint egy emlékeztetőt arra, hogy mibe került, és hogy mi maradt még, amit meg kell tennie.
Harry korán felkelt másnap, hogy összepakoljon; a Roxfort Expressz a temetés után egy órával fog indulni. Lent a nagyteremben csüggedt hangulat uralkodott. Mindenki dísztalárt viselt, és senki nem tűnt éhesnek. McGalagony üresen hagyta trónszerű széket a tanári asztal közepén. Hagrid széke is üres volt: Harry úgy gondolta, talán nem volt képes reggelizni; Piton helyét azonban egyszerűen Rufus Scrimgeour foglalta el. Harry kerülte sárga szemét, ahogy azok a termet fürkészték; Harryt az a kényelmetlen érzés fogta el, hogy Scrimgeour őt keresi. Scrimgeour kísérői közt Harry meglátta a vörös hajú, szarukeretes szemüvegű Percy Weasleyt. Ron nem adta jelét annak, hogy látná Percyt, azt leszámítva, hogy dühösen döfködte a lazacát.
A Mardekár asztalánál Crak és Monstro együtt motyogtak valamit. Bár hatalmas fickók voltak, különösen magányosnak tűntek Malfoy magas, sápad alakja, és parancsolgatása nélkül. Harry nem törődött túl sokat Malfoyjal. Gyűlölete egyedül Pitont illette, de nem felejtette el a félelmet Malfoy hangjában a Torony tetején, sem a tényt, hogy leeresztette a pálcáját mielőtt a többi Halálfaló odaért volna. Még mindig megvetette Malfoyt, amiért úgy beleszeretett a Sötét Tanokba, ezután azonban egy aprócska sajnálat is vegyült az ellenszenvbe, amit iránta érzett. Vajon hol lehet most Malfoy, és milyen tett végrehajtására kényszerítheti őt most Voldemort, szülei megölésével fenyegetve őt?
Harry gondolatait Ginny szakította meg, ahogy oldalba bökte. McGalagony professzor felállt, és a gyászos moraj azonnal megszűnt a teremben.
– Majdnem elérkezett az idő – mondta. – Kérem kövessék a házvezető tanárukat a birtokra. Griffendélesek, utánam.
Majdnem teljes csöndben vonultak el a padok mellett. Harry a Mardekárosok élén vonuló Slughornra pillantott, aki pazar hosszú, smaragdzöld, ezüsttel borított talárt viselt. Még soha nem látta Bimba professzort, a Hugrabug ház vezetőjét ennyire tisztának; egyetlen koszfolt sem volt a süvegén, és mikor elérték a bejárati csarnokot, ott találták Madame Cvikert Frics mellett állva, előbbi egy vastag fekete, térdig érő fátyolban, utóbbi egy ősi fekete öltönyben, és molyirtótól bűzlő nyakkendőben.
Harry látta, amikor a bejárati ajtó előtti kőlépcsőkre lépett, hogy a tó felé mennek. A nap melege lágyan simogatta arcukat miközben csendesen követték McGalagony professzort a helyre, ahol többszáz szék volt sorokba rakva. A közepén folyosót hagytak: egy kőemelvény állt az elején, minden szék arra fordult. Ez volt a legszebb nyári nap.
Rengetegféle ember ült már a székek felén: rongyos és elegáns, idős és fiatal. Legtöbbjüket Harry nem ismerte fel, de volt néhány, akiket igen, köztük a Főnix Rendjének tagjait: Kingsley Shacklebolt, Rémszem Mordon, Tonks, haja csodálatos módon ismét élénk rózsaszínben tündökölt, Remus Lupin, akinek a kezét fogta, Mr. és Mrs Weasley, Bill, akit Fleur támogatott, utánuk Fred és George, akik fekete sárkánybőr zakót viseltek. Ott volt még Madame Maxime, aki egymaga két és fél széket elfoglalt, Tom, a foltozott üst háziura, Arabella Figg, Harry kvibli szomszédja, a Walpurgis Leányainak szőrős basszusgitárosa, Ernie Frang, a Kóbor Grimbusz vezetője, Madam Malkin, az Abszol úti talárszabászat tulajdonosa, és még néhány másik ember, akiket Harry csak látásból ismert, mint például a Szárnyas Vadkan csaposa és a Roxfort Expressz büfés boszorkánya. A kastély szellemei is ott voltak, alig láthatóan a fényes napon, csak olyankor lehetett észrevenni őket, amikor mozogtak, anyagtalanul csillogva a levegőben.
Harry, Ron, Hermione és Ginny az egyik sor végén foglaltak helyet, a tó mellett. Az emberek egymás fülébe suttogtak; úgy hangzott, mint a szél a fű között, de a madárdal sokkal hangosabb volt. A tömeg tovább dagadt; Harry boldogan nézte, ahogy Neville hellyel kínálta Lunát. Az egész DS-ből egyedül ők válaszoltak Hermione hívására Dumbledore halálának estéjén, és Harry tudta, miért: ők hiányolták a legjobban a DS-t... valószínűleg ők voltak az egyetlenek, akik rendszeresen ellenőrizték az érméiket, remélve, hogy lesz újabb találkozó...
Cornelius Caramel sétált el mellettük az első sor felé, kétségbeesett arckifejezéssel, szokásához híven kezében szorongatva halványzöld keménykalapját; Harry felismerte Rita Vitrolt is, aki – Harry dühösen látta – egy jegyzettömböt fogott a vörösre festett körmű kezében; utána pedig – ekkor érezte a legnagyobb dühöt magában – Dolores Umbridge, a legkevésbé meggyőző fájdalommal békaszerű arcán, fekete bársonymasnival a fém színű hajfürtjein. Ahogy meglátta Firenzét, aki őrszemként állt a víz partján, összerezzent, és gyorsan egy jó távoli székhez sietett.
Végül a tanári kar is leült. Harry látta, ahogy Scrimgeour komolyan és méltóság teljesen ült az első sorban McGalagony professzor mellett. Azon gondolkodott, hogy vajon Scrimgeour, vagy bármely másik fontos személy, tényleg sajnálja-e, hogy Dumbledore meghalt. Aztán hirtelen zenét hallott, különös, túlvilági zenét, és megfeledkezett a minisztériummal szembeni érzéseiről, miközben körbenézett, a forrást keresve. Nem ő volt az egyetlen: több fej is forgolódott, keresgélt, egy kissé ijedten.
– Ott lenn – suttogta Ginny Harry fülébe.
És meglátta őket a tiszta, zöld, napfényes vízben, centikre a felszín alatt, félelmetesen emlékeztetve az Inferikre; sellők kórusa énekelt egy különös nyelven, amit nem értett, fénytelen arcuk fodrozódott a víz alatt, bíborban játszó hajuk körülöttük lebegett. A zenétől felállt Harry hátán a szőr, ugyanakkor egyáltalán nem volt kellemetlen. Egyértelműen veszteségről és kétségbeesésről szólt. Ahogy lenézett az énekesek vad arcára, úgy érezte, hogy ők legalább tényleg sajnálják Dumbledore eltávozását. Ezután Ginny ismét oldalba bökte, és ismét körbe nézett.
Hagrid sétált el lassan a székek közt hagyott folyosón. Csendesen sírt, arca könnycseppektől csillogott, és karjaiban, arany csillagokkal díszített bíbor bársonyba tekerve, ott volt Dumbledore teste. Éles fájdalom nyilallt Harry szívébe ettől a látványtól: egy pillanatra úgy tűnt, az ének, és a tudat, hogy Dumbledore teste ilyen közel van, mintha elszívta volna a nap minden melegét. Ron falfehér és riadt volt. Ginny és Hermione ölébe kövér könnycseppek záporoztak.
Nem látták tisztán, hogy mi történik elől. Úgy tűnt, Hagrid óvatosan az emelvényre helyezte a testet, majd visszament a folyosón, közben hangosan trombitálva kifújta az orrát, ami kiváltotta többek rosszalló tekintetét, köztük – Harry látta – Dolores Umbridge-ét... de Harry tudta, hogy Dumbledore-t nem zavarná. Próbált egy barátságos mozdulatot tenni Hagrid felé, mikor elhaladt mellettük, de Hagrid szeme annyira duzzadt volt, hogy csoda volt, hogy látja, merre ment. Harry hátra pillantott a hátsó sorra, amerre Hagrid ment, és észrevette, mit követ: ott volt zakóba és nadrágba öltöztetve – mindkettő akkora, mint egy kisebb sátor – az óriás Gróp, hatalmas rusnya, sziklához hasonlító fejével szófogadóan bólintott, szinte már emberien. Hagrid leült féltestvére mellett, Gróp pedig megpaskolta Hagrid fejét, olyan erősen, hogy a szék lába a földbe süllyedt. Harry egy csodálatos pillanatig majdnem elnevette magát. Azonban a zene elhallgatott, és újra előre tekintett.
Egy alacsony, fekete taláros ember felállt, és szembe fordult Dumbledore testével. Harry nem hallotta, mit mond. Különös szavak szálltak felé a többszáz fej felett. „A lélek nemessége”, „intellektuális fölszólalások”, „hatalmas szív”... nem jelentettek túl sok mindent. Nem sok közük volt ahhoz a Dumbledore-hoz, akit Harry ismert. Hirtelen eszébe jutott, miket mondott ő: „filkó”, „varkocs”, „pityer”, „dzsúzli”, és újra el kellett hogy fojtson magában egy mosolyt... mi baja lehetett?
Halk csobbanó hangot hallott maga mellől, és látta, ahogy a sellők a felszínre emelkedtek, hogy ők is figyeljenek. Eszébe jutott, ahogy Dumbledore a víz szélére guggolt két évvel azelőtt, nagyon közel ahhoz a helyhez, ahol most ő ült, és sellőül beszélgetett a sellőraj-főnöknővel. Harry eltöprengett, vajon hol tanult meg Dumbledore sellőül. Annyi minden volt, amit soha nem kérdezett meg tőle, annyi minden, amit el kellett volna mondania...
És abban a pillanatban, mindenféle figyelmeztetés nélkül, rárontott a borzaszó igazság, sokkal teljesebben és tagadhatatlanabbul, mint korábban. Dumbledore halott volt, elment... olyan erősen ragadta meg a hideg medált, hogy az már fájt, de nem tudta megállítani a szeméből csöpögő forró könnycseppeket: elfordult Ginnytől és a többiektől, és átnézett a tavon, a Rengeteg irányába, ahogy a feketébe öltözött kis emberke tovább folytatta monoton mondókáját... mozgást látott a fák között. A kentaurok is eljöttek, hogy tiszteletüket tegyék. Nem jöttek ki a nyílt terepre, de Harry látta őket, ahogy ott álltak, félig az árnyékban rejtőzve, nézték a varázslókat, íjaik az oldaluk mellett lógtak. És Harry visszaemlékezett az első rémálomszerű kirándulásra az erdőben, az első alkalomra, amikor találkozott azzal a dologgal, ami akkor Voldemort volt, hogyan nézett vele szembe, és hogyan beszélgetett nem sokkal később Dumbledore-ral egy fesztett harc folytatásáról. Fontos, mondta Dumbledore, hogy harcoljunk folyamatosan, mert csak így szoríthatjuk a gonoszt sarokba, bár nem lehet teljesen kiirtani...
És Harry teljesen tisztán látta, miközben a forró nap alatt ült, ahogy az emberek, akik törődtek vele, előtte állnak, egyenként, édesanyja, édesapja, keresztapja, és végül Dumbledore, mind elszántan, hogy megvédjék őt; de ennek most vége. Senki mást nem hagyhat, hogy közé és Voldemort közé álljon; fel kell adnia az illúziót, amit már egy évesen el kellett volna vesztenie: hogy a szülők védő karjai azt jelentik, semmi sem árthat neki. Nem volt ébredés ebből a rémálomból, sem vigasztaló suttogás a sötétben, hogy biztonságban van, hogy ez az egész csak a képzeletében létezik; utolsó és legnagyobb védelmezője meghalt, és sokkal magányosabb lett, mint korábban bármikor.
A feketébe öltözött kis ember végre befejezte a beszédet, és elfoglalta a székét. Harry várta, hogy valaki más felálljon, további beszédet várt, valószínűleg a Minisztertől, de senki nem mozdult.
Aztán többen felsikoltottak. Világos, fehér lángok csaptak fel Dumbledore teste körül és az emelvényen, amin feküdt: egyre magasabbra emelkedtek, elfedve a testet. Fehér füst kígyózott az ég felé, és különös alakzatokat formált: Harry egy szívdobbanásnyi ideig úgy látta, mintha egy főnix szállna vidáman a kékség felé, de a következő pillanatban a tűz eltűnt. A helyén egy fehér kősír volt, magába zárva Dumbledore testét és az asztalt, amin feküdt.
Még néhány ijedt kiáltást lehetett hallani, amint nyílzápor szárnyalt át az égen, de nagyon messze értek földet a tömegtől. Harry tudta, ez volt a kentaurok tisztelettevése: látta, ahogy megfordulnak és eltűnnek a hűs fák között. A sellők hasonlóképp visszasüllyedtek a zöld vízbe, és eltűntek a szem elől.
Harry Ginnyre, Ronra és Hermionéra nézett: Ron hunyorgott, mintha a nap vakítaná. Hermione arcát könnycseppek borították, Ginny viszont már nem sírt. Ugyanazzal a kemény, lángoló arccal nézte Harryt, mint mikor megölelte őt a Kviddicskupa elnyerése után, és tudta, hogy abban a pillanatban tökéletesen megértették egymást, és hogy ha elmondja a lánynak, amit tenni akar, nem fogja azt mondani, hogy „Légy óvatos”, vagy „Ne tedd”, hanem el fogja fogadni a döntését, mert semmi kevesebbet nem vár el tőle. Úgyhogy megkeményítette magát, hogy elmondja, amit Dumbledore halála óta tudott, hogy el kell mondania.
– Ginny, figyelj... – mondta nagyon csendesen, ahogy a beszélgetések moraja egyre hangosabb lett körülöttük, és az emberek elkezdtek felállni. – Nem lehetek ezután veled. Nem láthatjuk egymást. Nem lehetünk együtt.
– Ez valami hülye, nemes ok, ugye? – kérdezte egy különösen görbe mosollyal a lány.
– Olyan volt... mint egy darab valaki másnak az életéből, ez a néhány hét veled. – mondta Harry. – De én nem... mi nem... néhány dolgot most egyedül kell megtennem.
A lány nem sírt, egyszerűen csak ránézett.
– Voldemort olyan embereket használ az ellenségeivel szemben, akik közel állnak hozzájuk. Egyszer már használt téged csalinak, csak mert a legjobb barátom húga vagy. Gondolj bele, mennyivel nagyobb veszélyben lennél, ha együtt maradnánk. Tudni fogja, ki fogja deríteni. Meg fog próbálni rajtad keresztül eljutni hozzám.
– Mi van, ha nem érdekel? – kérdezte vadul Ginny.
– Engem érdekel – mondta Harry. – Mit gondolsz, hogyan érezném magam, ha ez a te temetésed lett volna... és az én hibám...
Elfordult tőle, a tó felé.
– Soha nem adtalak fel igazán – mondta. – Nem igazán. Mindig is reméltem... Hermione azt tanácsolta, hogy éljem az életem, talán járjak valaki mással, nyugtassam a dolgokat veled kapcsolatban, mert képtelen voltam beszélni, amikor te is jelen voltál, emlékszel? És úgy gondolta, hogy talán jobban észreveszel, ha egy kicsit jobban – önmagam vagyok.
– Hermione okos lány – mondta Harry, miközben próbált mosolyogni. – Bárcsak hamarabb elhívtalak volna. Rengeteg időnk lett volna... hónapok... talán évek...
– De te túlságosan el voltál foglalva azzal, hogy megmentsd a varázslók világát – mondta félig nevetve Ginny. – Hát... nem mondom, hogy meg vagyok lepve. Tudtam, hogy ez lesz a végén. Tudtam, hogy nem leszel boldog, hacsak nem vadászol Voldemortra. Talán ez az, amiért annyira kedvellek téged.
Harry nem tudta elviselni ezeket a dolgokat, és érezte, hogy a döntését nem tudja sokáig megtartani, ha ülve marad mellette. Látta, ahogy Ron Hermionét tartja és a haját simogatja, miközben a vállán sírt, és könnycseppek potyogtak hosszú orra hegyéről. Egy szerencsétlen intéssel Harry felállt, hátat fordított Ginnynek és Dumbledore sírjának, és elsétált a tó felé. A mozgás sokkal inkább elviselhetőnek tűnt, mint az ülés: mint ahogy elindulni a lehető leghamarabb, hogy levadássza a Horcruxokat, és megölje Voldemort sokkal jobb érzéssel töltötte el, mint csak várni, hogy megtehesse...
– Harry!
Megfordult. Rufus Scrimgeour sántikált sietősen felé a parton, a sétapálcájára támaszkodva.
– Reméltem, hogy válthatok veled pár szót... bánnád, ha csatlakoznék hozzád egy rövid időre?
– Nem – mondta közömbösen Harry, és újra elindult.
– Harry, ez egy szörnyű tragédia volt – mondta csendesen Scrimgeour, – el sem tudom mondani, mennyire megdöbbentem, amikor megtudtam. Dumbledore nagyon nagy varázsló volt. Voltak köztünk nézeteltérések, mint ahogy azt te is jól tudod, de senki sem tudja jobban nálam, hogy...
– Mit akar? – kérdezte kereken Harry.
Scrimgeour bosszankodva nézett, de, mint korábban is tette, gyorsan megváltoztatta arckifejezését egy szomorú, megértőre.
– Most biztosan feldúlt vagy – mondta. – Tudom, hogy nagyon közel álltál Dumbledore-hoz. Úgy gondolom, te lehettél a kedvenc tanítványa. A kötelék kettőtök közt...
– Mit akar? – ismételte megtorpanva Harry.
Scrimgeour is megállt, a pálcájára támaszkodott, és Harryt nézte, ravasz arckifejezéssel.
– Azt beszélik, vele mentél el az iskolából aznap este, amikor meghalt.
– Ki beszéli? – kérdezte Harry.
– Valaki elkábított egy Halálfalót a Torony tetején, miután Dumbledore meghalt. És két seprű is volt fenn. A Minisztérium le tudja vonni a következtetéseket, Harry.
– Öröm ezt hallani – mondta Harry. – Nos, hogy hová mentem Dumbledore-ral, és hogy mit csináltunk, az az én dolgom. Nem akarta, hogy az emberek tudják.
– Ilyen hűség csodálatra méltó, természetesen – mondta Scrimgeour, aki látszólag nehezen tudta csak visszatartani ingerültségét, – de Dumbledore elment, Harry. Elment.
– Csak akkor hagyja el végleg az iskolát, ha már senki sem lesz hozzá hűséges – mondta Harry, közben azonban mosolygott saját magán.
– Kedves fiam... még Dumbledore sem tud visszatérni...
– Nem mondom, hogy vissza tud. Maga úgysem értené meg. De nincs magának semmi mondanivalóm.
Scrimgeour tétovázott, majd olyan hangnemben folytatta, ami egyértelműen gyengédnek volt szánva, – Tudod, Harry, a Minisztérium mindenféle védelmet fel tud ajánlani. El lennék ragadtatva, ha néhány aurort a szolgálataidba állíthatnék...
Harry nevetett.
– Voldemort személyesen akar megölni engem, és az Aurorok nem fogják tudni megállítani. Úgyhogy köszönöm az ajánlatát, de köszönöm, nem.
– Szóval – mondta Scrimgeour, immáron hidegen – a kérésem, amit Karácsonykor...
– Milyen kérés? Ja igen... az, amelyikben elmondom a világnak, hogy milyen remek munkát végez maga, cserébe...
– ...a közhangulat javításáért! – vágott közbe Scrimgeour.
Harry egy pillanatra fontolóra vette a dolgot.
– Eleresztették már Stan Shunpike-ot?
Scrimgeour olyan csúnya bíbor színt öltött, ami erősen emlékeztette Vernon bácsira.
– Látom, te...
– Ízig-vérig Dumbledore embere vagyok – mondta Harry. – Így van.
Scrimgeour még egy pillanatig rá nézett, majd elfordult, és több szó nélkül elbicegett. Harry látta Percyt és a minisztériumi delegáció többi tagját, ahogy rá várnak, miközben ideges pillantásokat vetnek a zokogó Hagridra és Grópra, akik még mindig a székükön ültek. Ron és Hermione Harry felé siettek, miközben elhaladtak a másik irányba tartó Scrimgeour mellett; Harry megfordult, és lassan továbbsétált, várva hogy utolérjék, ami végül egy bükkfa árnyékában történt, aminek tövében boldogabb időkben üldögéltek.
– Mit akart Scrimgeour? – suttogta Hermione.
– Ugyanazt, amit karácsonykor is – mondta vállat vonva Harry. – Hogy adjak ki neki belső információkat Dumbledore-ról, és hogy legyek a minisztérium új plakátja.
Ron egy pillanatig magában vívódott, majd hangosan azt mondta Hermionénak, – Nézd, engedd meg hogy visszamenjek és megüssem Percyt!
– Nem – mondta határozottan, és megragadta a karját.
– Jobban érezném tőle magam!
Harry nevetett. Még Hermione is elvigyorodott egy kicsit, bár mosolya eltűnt, amint felnézett a kastélyra.
– Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy talán soha nem jöhetünk vissza – mondta lágyan. – Hogyan is zárhatna be a Roxfort?
– Talán nem is fog – mondta Ron. – Semmivel sem vagyunk nagyobb veszélyben itt, mint otthon, nem? Most már mindenhol ugyanolyan. Én még azt is mondanám, hogy a Roxfort biztonságosabb, több varázsló van idebenn, hogy védje a helyet. Mit gondolsz, Harry?
– Nem jövök vissza, még ha ki is nyit – monda Harry.
Ron eltátotta a száját, Hermione viszont szomorúan mondta, – Tudtam, hogy ezt fogod mondani. De akkor mihez fogsz kezdeni?
– Visszamegyek a Dursleyékhoz még egyszer, mert Dumbledore ezt akarta, hogy tegyem. – mondta Harry. – De rövid látogatás lesz, és többet vissza se megyek.
– De hát hová mész, ha nem jössz vissza az iskolába?
– Arra gondoltam, talán elmegyek Godric's Hollow-ba – motyogta Harry. Dumbledore halála óta ott volt a gondolat a fejében. – Számomra ott kezdődött az egész. Egyszerűen van egy olyan érzésem, hogy oda kell mennem. És meglátogathatom szüleim sírját, jó lenne.
– És utána mi lesz? – kérdezte Ron.
– Utána le kell nyomoznom a többi Horcruxot, nem? – mondta Harry, szemei Dumbledore fehér sírján pihentek, ami a tó túloldalán tükröződött a vízben. Ez az, amit akart, hogy megtegyek, ezért mondott el mindent róluk. Ha Dumbledore-nak igaza van – és biztos vagyok benne, hogy igen – még négy van kint belőlük. Meg kell találnom és meg kell semmisítenem őket, és aztán Voldemort lelkének hetedik darabja után kell mennem, azért a darabért, ami még a testében van, és én vagyok az, aki meg fogja ölni. És ha útközben találkozom Perselus Pitonnal – tette hozzá – annyival jobb nekem, annyival rosszabb neki.
Hosszú szünet következett. A tömeg mostanra már majdnem teljesen eltűnt, a maradék nagy helyet hagyott Gróp monumentális alakjának, miközben Hagridot ölelte, akinek fájdalmas bömbölése még mindig visszhangzott a vízen át.
– Ott leszünk, Harry – mondta Ron.
– Tessék?
– A bácsikád és a nénikéd házánál – mondta Ron. – És utána veled tarunk, bárhová mész is.
– Nem – mondta gyorsan Harry; erre nem számított, úgy gondolta, hogy megértik, hogy egyedül vállalkozott erre a veszélyes kalandra.
– Korábban egyszer azt mondtad nekünk – mondta csendesen Hermione, – hogy volt időnk, hogy visszaforduljunk, ha akartunk. Most is volt időnk, nem?
– Veled vagyunk, bármi történjék is – mondta Ron. – De először el kell jönnöd hozzánk, pajtás, minden más előtt, még Godric's Hollow is várhat.
– Miért?
– Bill és Fleur házasságára, emlékszel?
Harry riadtan ránézett; az ötlet, hogy bármi annyira normális dolog, mint a házasság, még mindig létezzen, hihetetlennek, ám mégis csodálatosnak tűnt.
– Igen, azt nem hagyhatjuk ki – mondta végül.
Keze magától a hamis Horcruxra csukódott, de mindezek ellenére, a sötét és kanyargós ösvény ellenére, amit maga előtt látott elnyúlni, a Voldemorttal történő utolsó találkozás ellenére, amiről tudta, hogy be kell következnie, akár egy hónap, egy év vagy tíz múlva, érezte, ahogy elönti a melegség a gondolatra, hogy még mindig van egy utolsó bearanyozott napnyi béke, amit élvezhet Ron és Hermione társaságában.

Jegyzet:
EZ NEM A HIVATALOS MAGYAR VÁLTOZAT!
A regény fordítása egy megszállott kis csoportnak köszönhető. A szöveg léte is bizonyítja, hogy a szenvedélyes és önzetlen munkának továbbra is helye van ebben a pénzsóvár, új „szabad világban”.
Amit magam tettem hozzá, az a szöveg egységesítése a magyar szokás szerinti központozással és egy Word helyesírás ellenőrzés (szükség volt rá az elgépelések miatt) a Mobipocket konvertálás előtt.
Elismerem, egy-két helyen belejavítottam a fordításba: nem vagyok híve a szó szerinti fordításnak, ha az szöveg értelmét teszi zavarossá.

Elminster

Tartalom

- A másik miniszter

- Spinner's End

- A kelletlen hagyaték

- Horace Slughorn

- Több mint Nyálas

- Draco kitérője

- A Slug Klub

- A győzedelmes Piton

- A Félvér Herceg

- Gaunt háza

- A segítőkész Hermione

- Ezüst és opál

- Denem titkos élete

- Felix Felicis

- A Megszeghetetlen Eskü

- Egy felettébb fagyos karácsony

- Egy eltitkolt emlék

- Szülinapi meglepetések

- Manó-ügynökök

- Lord Voldemort kérése

- A megismerhetetlen szoba

- A temetés után

- Horcruxok

- Sectumsempra

- A kifürkészett jós

- A barlang

- A villámsújtotta torony

- A Herceg szökése

- A főnix gyászdala

- A fehér sír

- Jegyzet