[Heri Kókler 11.]

K. B. Rottring
Heri Kókler
és a Hat Tyúk Tava

(Tartalom)

1. Kis karácsony

– Anyu! Anyu! – kiabálta izgatott hangon a kis Genny karácsony este, amikor egy percre egyedül maradt a karácsonyfával, mert el akarta helyezni alatta nagy gonddal becsomagolt ajándékait.
– Igen, kislányom!? – kiabálta vissza a másik szobából Mrs. Ribizly, picit idegesnek tűnő hangon. Egy csapat izgatott gyerek vette körbe, akár egy tyúkanyót a csibéi. De ezeket a csibéket nem volt könnyű terelgetni, kordában tartani, mert mindahányan voltak, egyszerre akartak beözönleni az ajtón, hogy ott vércseként rávessék magukat a hőn áhított ajándékokra.
– Hányszor mondjam még nektek, hogy ne akarjatok bemenni még a nappaliba, mert a kis Genny is szeretné elhelyezni a fa alatt az ajándékait!? Úgy illendő, hogy megvárjuk őt is…
– Hát nem a Jézuska hozza az ajándékokat? Tudtam, tudtam!!! – sírt fel zokogva Controlles, de látszott az arcán, hogy mindez csak arra megy ki, hogy halálra idegelje szeretett szüleit, és harsány röhögésre ingerelje testvéreit. És persze Heri Kóklert, aki árva lévén ezen a szép estén csak velük lehetett családi körben, mert szegény fiúnak egy szál élő rokona sem volt már. Illetve volt még egy, Black Jack a hírhedett szerencsejátékos és ártatlan tömeggyilkos, aki illegalitásban tengette mindennapjait Szado Mazsi, azaz más néven Malacka társaságában, aki genetikailag manipulált szerencsemalac volt, és több más egyéb furcsa tulajdonsága mellett még repülni is tudott. De most mindketten távol voltak, valahol a világ végén, egy nagyon titkos küldetésen, és Heri még azt sem tudta róluk, hogy élnek-e vagy már meghaltak, netán esetleg éppen haldokolnak, vagy egyikük halt csak meg, míg a másik még él, vagy a másik halt meg, de az egyik él. Egy szó, mint száz, ez a bizonytalanság legalább olyan szörnyű volt, mint lufiárusnak a nyílzápor. De ettől függetlenül is, karácsonyra alkalmas rokonság híján a Ribizly família éppen kapóra jött neki az ünnepek alkalmából. És mivel állandóan teletömték mindenféle földi jóval, Heri ment, mint akit hívnak. Mondhatnánk persze, hogy mehetett volna Heri a Nudly famíliához is karácsonyozni, ahol a nagynénje, Fekália néni, a bácsikája, Vastyúk bácsi és hőn szeretett unokatesója, Dundy Nudly várták, de amikor barátai hívták, Heri egészen meg is feledkezett róla, hogy vannak még olyan rokonai, akik nem haltak meg.
– Ide figyelj, kisfiam! – ragadta meg követhetetlen, már-már mágikus gyorsasággal Controlles grabancát az anyja. – Ha még egyszer megjátszod itt nekem a fogyatékost, a kisegítő iskolást, a gyógypedagógiai oktatásra szorulót, minden további figyelmeztetés nélkül elektrolizálni foglak! És nem csak téged, de a többi testvéredet is! Úgyis már nagyon sokba kerül a fenntartásotok! Rengeteget esztek, hétévente új ruha kell nektek, és mivel már nem tudjátok hordani az apátok és a nagyapáitok széttaposott cipőit, mert már annyira nagy a lábatok, akár évente is vehetnék nektek új lábbelit. Hát nem! Hahh! És most ez a rengeteg ajándék is! És mi a hála!? Folyton idétlenkedtek, és a sírba visztek minket!
Controllesnek ajkára fagyott a mosoly. Tesóival együtt égett, akár az ókori Róma, amit a lánglelkű költő és cézár, Néró helyezett egy éjjelen más megvilágításba.
Heri is kellemetlenül érezte magát. Egy pillanatra arra gondolt, talán mégis jobb lett volna a Rokforti Varázs Ló és Kedvesnővér Kitenyésztő Szagiskolában tölteni az ünnepet, magányosan, elhagyott kollégiumi szobájában, a kiürült hálókörletében. De még mielőtt tovább gondolta volna ezt a rossz hangulat és mély depresszió felé mutató negatív gondolatot, Mrs. Ribizly megsimogatta a fejét, és azt mondta:
– Heri, kis húsom! Terád nem vonatkozik ez az életveszélyes fenyegetés! Te vendég vagy nálunk, nyugodtan egyél, igyál. De ne sokat!
Heri boldogan mosolygott, mert érezte legbelül, az agya mélyén, hogy őt itt nagyon szeretik ezek a drága jó emberek. Legalább úgy, mint a saját kölykeiket. Ez pedig a szegény, árva fiúnak olyan jól esett, mint most odakint az eső.
Bizony, jobb lett volna már egy hófehér karácsony, de itt Angliában sajnos a hó ritkaságszámba ment karácsonykor és máskor is, inkább az eső esett, de az rendszeresen, és sajnos nem csak karácsonykor.
Természetesen, annak, aki már járt a ködös Albionban, mindez egyáltalán nem volt újdonság.
De persze azoknak, akik még soha nem tették be a lábukat erre a szigetre, ahol az egymás között házasodó, éppen ezért nagyon belterjes és degenerált fajta, az angol, akikről még kórt is elneveztek, tenyészett, bizony mindez az információ érdekes lehetett.
Éppen ezért is közöljük most mindenkivel, hogy aki hallja, adja tovább.
De hogy történetünk fonalát mellékvágányra ne tereljük, térjünk most vissza inkább Mr. Ribizlyhez, a család fejéhez, aki egy középkorú fiatalember volt. Jólelkű, de kissé hóbortos figura, aki legalább annyira szórakozott volt, mint egy professzor. Folyton hivatali ügyei, és millió egy megoldásra váró halaszthatatlan feladata járt az agyában, így bárhol is volt jelen, mindig egy kicsit máshol is volt lélekben. De a karácsony szent estéje kivételt képezett. Mr. Ribizly egy varázseljárás segítségével kivonta elméjéből a munkahelyi gondokat, és ezeket bezárta a széfbe, amely dolgozószobájában kapott helyet a falba rejtve. Arcszőr bácsi a súlyos gondoktól megszabadulva vidám és felszabadult volt, mint az a kórházi beteg, aki most tudta meg, hogy mégsem kell amputálni a jobb lábát, sőt, a balt sem kellett volna. Mindenkivel viccelődött, reggel összecsomózta az ikrek cipőfűzőit, hogy azok ne tudjanak belebújni lábbelijükbe, reggel megkente vajjal és finom lekvárral az étkezőszoba plafonját, a gyerekeket pedig szuperkönnyűre varázsolta, elősegítve ezzel az ifjúság számára, hogy reggelire könnyű ételt ehessenek, illetve nyalogathassanak.
Szóval, ne szépítsük, a gondjaitól megszabadult Arcszőr bácsi teljesen úgy viselkedett, akár egy gyerek. A vidám hangulathoz Mrs. Ribizly is csatlakozott, mert ebédre egy magyar ételt, a pukkanós szilvából készült szilvásgombócot készített, amelynek elfogyasztása több mint szórakoztató volt. Evés közben nagyokat pukkant a szilva, amikor beleszúrták a villát, aminek az lett a következménye, hogy mindenfelé szétfröccsent a szilvalé. A háziasszonyon kívül mindenki visongva nevetett, egészen addig, amíg Mrs. Ribizly is elnevette magát, és közölte, hogy ma az fog takarítani, aki legjobban nevetet. Controlles lett a győztes, de ő valamiért egyáltalán nem örült ennek.
A nap jókedvűen telt, és mire beesteledett, már mindenki szép ruhába öltözött, és izgatottan várta az ajándékozás meghatott pillanatait. Mr. Ribizly szépen ki volt öltözve, még egy sárga csokornyakkendőt is kötött, ami remekül illett lila bermuda nadrágjához és sötétzöld zakójához. A ház ura éppen akart valamit mondani. De nem tudott megnyilvánulni, pedig már a száját is kinyitotta, hogy mondatokat eregessen ki rajta, de a kis Genny megint kiáltozni kezdett a másik szobából!
– Anyúúúúú! Anyúúúú!
– Igen, Genny!? – bíztatta az anyja kissé idegesebben, mint az előbb. – Elhelyezted már az ajándékaidat a fa alatt?
– Igen! – jött a bizonytalan válasz.
– Akkor az apád mindenit, gyere már ki onnan kérlek, hm… legyél olyan kedves, kis drágám! – moderálta menet közben magát a türelmét lassan elvesztő Mr. Ribizly, amikor mondat közben rájött, hogy nem csak a szűk, tizenvalahány fős kis családi kör, hanem a nagyrabecsült vendég, Heri Kókler is itt tartózkodik, akinek jelenlétében mégsem illik durva és szeméremsértő szavakat ordítozni egyetlen leányának.
– Apú! Anyu! – kiáltotta a kis Genny kissé izgatott hangon. – Ég a karácsonyfa!
– Jaj, kislányom! – bosszankodott az apja. – Hát hányszor mondjam még neked, hogy a karácsonyfa nem ég, hanem világít?!
– Apú! Anyú! – folytatta a kis Genny rémült hangon. – Most már a függöny is világít!..
A két szülő egymásra nézett, majd mintha azon versenyeztek volna, hogy ki tud jobban elsápadni, eldobták a kezükből az ajándékokat, és egymást tiporva berontottak a nappaliba, ahol már nem csak a karácsonyfa és a függöny, de még a szőnyeg és az antik fa bútorok is világítottak.
A gyereksereg sem volt rest, ők is benyomultak.
Ami a szemük elé tárult, attól elállt a lélegzetük.
– Jaj, ne! – kiáltotta Controlles!
A többi iker és persze Heri Kókler arcán is a rémület és a pánik jelei mutatkoztak.
De hát miért is ne mutatkoztak volna, hiszen a szoba tényleg égett, mint amit felgyújtottak.
– Hidro Aktivátusz! – kiáltozta Mr. és Mrs. Ribizly, és miközben körbe-körbe rohangásztak, mint a mérgezett egerek a biológiai kutatólabora tóriumban, mindenre ráböktek a varázspálcájukkal. Ezek a tárgyak, amelyek addig lángokban álltak, sisteregni kezdtek, mert rengeteg víz materializálódott felettük, majd nyomban a lángoló holmikra hullottak.
A gyerekek ámultak és bámultak.
Heri nem kevésbé. Noha tisztában volt vele, hogy az egész Ribizly família kiváló emberekből áll, remek varázslókból, akik nehéz helyzetekben sem veszítik el a fejüket, most a gyakorlatban is láthatta, hogy a hidegvér milyen hasznos akkor, ha ég valakinek a nappalija. Helyesbítek: a háza.
Nem telt bele két percbe, és máris minden láng elhamvadt. A Ribizly szülők kimerülten lihegtek, csurom vizesek voltak, akárcsak a gyerekek és az egész szoba, sőt az egész ház, ami fél perce még úgy világított, mintha UFO szállt volna le a telekre, de mégis boldogan ölelték meg egymás gyerekeit. Sőt, még Herit is megölelték, de ez senkit nem lepett meg, mert Herit mindenki úgy kezelte ebben a házban, mintha ő lett volna a tizedik iker.
– Jaj, kis drágáim! Hála az égnek, hogy nem lett semmi bajotok! – lihegte Mrs. Ribizly.
– Hála nektek! – nevetett megkönnyebbülten Controlles, aki soha nem tudott csendben maradni, és mindenről volt véleménye, amit belső kényszer által vezérelve mindig ki is kellett mondania. Sokan szerették ezért a szép tulajdonságáért, de még többen nem.
A többi gyerek még mindig a rémület hatása és a feketére égett plafon alatt állva egy helyben topogott, illetve a rengeteg víz miatt tocsogott, és vadul bólogatott.
Mrs. Ribizly magához ölelte a kis Gennyt, és úgy szorította, mintha soha nem akarta volna elengedni. A kis Genny feje elkékült, sipítva kezdett el lélegezni, a szeme hatalmasra dagadva kiugrott az üregéből, a dereka egészen elvékonyodott a nagy szorítás közben, a lába kezdett elfolyni a föld felé, a felső teste és a feje pedig egyre nagyobbra puffadt, mintha valaki sűrített levegővel pumpálta volna szegénykét.
– Anyúúúú! Ne szoríts már annyira! – sikoltotta a kis Genny így, a halála előtt néhány másodperccel olyan fejhangon, mintha héliumot szippantott volna.
Az anyja észbe kapott, és abbahagyta a préselését. A kis Genny a földre toccsant. Amikor a fiatal, rugalmas teste visszanyerte eredeti formáját, fogta magát és odaszaladt a hamuvá égett karácsonyfa alá és kisvártatva egy hatalmas nagy csomagot nyújtott át a szüleinek.
– Boldog karácsonyt! – mondta nagy örömében, amiért az ajándék sem pedig a szerettei nem égtek el az előbb, sőt, még az anyukája sem szorította ki belőle a szuszt, majd körbecsókolta őseit, akik meghatottan fújták az orrukat a függönybe.
– Neked is boldog karácsonyt, kis Genny – mondták elérzékenyülten, majd mindenki mindenkit megcsókolt. A rituálé közben pedig a jelenlévők ajándékokat és baktériumokat cseréltek, mint ahogy az már karácsony szent estéjén általában minden normális családi körben történni szokott.
– Boldog karácsonyt mindenkinek! – kiáltozta mindenki mindenkinek. Nagy volt az öröm a köbön, mert az ajándékok nem égtek szénné, mivel a tűzoltóként fellépő Ribizly szülők a lángok elleni küzdelemben nagy figyelmet fordítottak arra, hogy egy kis varázslat segítségével megóvják a csodásan becsomagolt, titkokat és ajándékokat rejtő csomagok épségét.
Ezután vidám nevetés közben, aminek apropóját az adta, hogy Controlles megjegyezte, hogy az előbb kellett volna háztűznézőbe jönni valakinek, bontogatni kezdték a csomagokat. Most jött a karácsony legkényesebb része: mindenki meglepetést színlelt, amikor kezébe fogta az ajándékát, és mindenki úgy tett, mintha rettentően örült volna annak, amit kapott.
Heri eddig minden egyes karácsonyra pulóvert kapott. Már volt neki vagy négy pulóvere, de egyiket sem merte nyilvános helyen felvenni, mert fennállt a veszélye, hogy ha valaki ezek egyikében meglátja, akkor halálra röhögi magát. A pulóverek ugyanis általában vagy ötféle fonálból, kézi eljárás segítségével, Mrs. Ribizly saját kis kacsói által készültek. Ez még nem lett volna baj, de az annál inkább annak látszott, hogy Mrs. Ribizly legalább annyira imádott kötni, mint amennyire nem volt hozzá tehetsége. Heri ezért mindig szépen megköszönte, de nem merte hordani a remekműveket, amelyek egyike olyan jól sikerült, hogy még két ujja is volt. Apróság, hogy ez a két új nem volt sem hosszában sem szélességében egyenlő. Sőt, ami igaz az igaz, a hátulja ennek sem készült el.
De Heri nem haragudott Mrs. Ribizlyre, mert olyan kedves, jó asszony volt, mindig gondolt rá, bár Heri kicsit furcsának találta, vajon miért kezdett el folyton kötni Mrs. Ribizly, amikor őrá gondolt? Száz szónak is egy a vége, Heri nem hordta a pulóvereket, mert nem akarta ezzel a speciális vizuális ingerrel ártatlan emberek halálát okozni. Tudta jól, ha a pulóverek bármelyikében nyilvánosan mutatkozna, az nem volna más, mint gondatlanságból elkövetett veszélyeztetés bűntette. Ezért csak sötétben hordta a pulcsikat, leginkább hálóingnek, amiket pedig szegény Mrs. Ribizly olyan nagy-nagy szeretettel kötögetett neki, azt remélve, hogy majd napközben is ebben villant az oskolában.
– Biztos megint egy szép pulóver?! – mosolygott Heri Mrs. Ribizlyre.
– Dehogy is, drágám! – simogatta meg a fejét Mrs. Ribizly. – Már annyi pulóvert kaptál az elmúlt karácsonyokra, hogy immár egész életedre el vagy látva velük. Nem is értem igazán, hogy miért nem hordod őket gyakrabban?
– Azt akarom, hogy sokáig tartsanak, ezért keveset hordom őket, nehogy elkopjanak, vagy netán a sok mosástól kiszöszösödjenek – hazudta Heri olyan rezzenéstelen tekintettel, hogy az ikrek, akik nagyon is jól tudták, hogy mi a dörgés, csak nagy üggyel-bajjal tudták visszafojtani kirobbanni készülő röhögésüket.
– Óh, te kis drága! – simogatta meg Mrs. Ribizly Heri fejét. – Hogy milyen aranyos egy gyerek vagy! És milyen tapintatos is! – Mrs. Ribizly egészen elérzékenyült. Előkapott a ruhájának zsebéből egy hatalmas nagy anyagzsebkendőt, és teletrombitálta takonnyal. A maradékot meg a keze fejével letörölte az arcáról. Illetve, csak hitte, hogy letörölte, ám igazából egyenletesen elkente rajta. Aki látta a műveletet, igyekezett elkapni a tekintetét, és nem gondolni arra, hogy ezt a kedves, de nagyon taknyos arcot nemsokára végig kell majd megint csókolni, amikor majd meg kell köszönni a drága ajándékokat, amelyekről most még nem ejtünk szót.
– Idén valami igazán remek ajándékot találtunk ki neked – mondta Mrs. Ribizly sokat sejtetően.
Heri kérdő tekintettel nézett a gusztustalan arcú Mrs. Ribizlyre, és eltökélte, hogy semmiképpen sem fogja sem ezt a kedves asszonyt, sem pedig az ajándékát lerókázni.
– Tessék, Heri, bontsd csak ki az ajándékodat, bátran! – bíztatta Mr. Ribizly, és a kezébe nyomott a fiúnak egy jókora csomagot, amely meglehetősen nehéznek is tűnt.
– Csak nem! – kiáltott fel Heri boldogan! – Kitalálom! Ez egy súlyzókészlet! Mindig is erre vágytam! Most végre keményen edzhetem puha testemet, és néhány hét múlva olyan leszek, akár a kő…
– Nem, Heri – rázta a fejét izgatottan mosolyogva a Ribizly házaspár mindkét tagja, és kedvesen nevettek Herin. Látszott, mulattatja őket, hogy a fiú nem tudja még, hogy miféle ajándékot fog kapni tőlük, ellenben ők viszont már nagyon is jól tudják, hogy mi az, ami a csomagban lapul.
– Csak nem egy levélnehezék? – lepődött meg Heri. Azonnal fel is derült az arca, mert elképzelte, milyen hasznos ajándék neki egy levélnehezék, aki ritkán írt, de gyakran kapott leveleket, ám azok a levelek is általában elolvasás után maguktól lángra kaptak és porrá égtek, mint az előbb ez a ház is majdnem.
– Nem, nem levélnehezék! – heherészett Mr. Ribizly. Látszott rajta, hogy mennyire szórakoztatja, hogy Herinek fogalma sincs róla, hogy mit rejt a csomag.
– Nyisd már ki, Heri! – javasolta neki Controlles, aki a többi iker és a kis Genny kívánságát is tolmácsolta. Őket is izgatta, vajon mi a fityfenét kaphatott Heri. Annyira, hogy még a saját ajándékaik felbontását is félbehagyták.
– Hát jó… – egyezett bele Heri, és kis félmosollyal a szemüveges arcán – igen, az ő arca szemüveges volt ugyan, de legalább nem taknyos –, nekilátott. Szépen, aprólékosan szétszaggatta a csomagolást és felnyitotta a dobozt.
– Hű!!! – mondta őszinte megdöbbenéssel Heri.
– Hű!!! – mondták ugyanilyen megdöbbenéssel a gyerekek is.
A Ribizly házaspár nem mondott semmit, csak vigyorogtak mint a sarki pereces, amikor gyerekeknek kell eladni a mesterséges színezékből, állományjavítókból, térfogatnövelőkből és ízfokozókból készített péksütemény látványú vegyipari terméket.
– Na, mondtam ugye, hogy tetszeni fog? – veregette meg a vállát barátságosan Mr. Ribizly.
– Arcszőr bácsi horgolta! – árulta el a nagy titkot Mrs. Ribizly, és büszke pillantást vetett a férjére, aki most vette észre, hogy a drága neje finoman szólva is rosszul fújta ki az orrát.
– Drágám, neked az orrod, hm az orrod…
– Csak nem azt akarod mondani, hogy nagy?! – fortyant fel Mrs. Ribizly, akinek tényleg nem volt valami kis orra. Ez magyarázatot adhatott arra, hogy miként is fért el benne annyi takony.
– Nem, nem nagy, hanem… hm… – Arcszőr bácsi megizzadt, de nem merte kimondani, hogy milyen.
Mrs. Ribizly előkapta a varázspálcáját és a férje fejére mutatott, utána meg a sajátjára, aminek következtében valami finom, zöld színű gondolatfoszlány lebbent át a fejébe. Egy szempillantás múlva a felismerés fénye lobbant a szemében, majd kissé elvörösödött. De nem veszítette el a lélekjelenlétét, mert a varázspálcáját megint megsuhintotta kétszer, majd az arcához érintette. Finom, zöld fény villant, minek köszönhetően minden más, ami zöld volt az arcán, semmivé tűnt.
Heri ámulva nézett Mrs. Ribizlyre. Magában ismét megállapította, hogy mekkora nagy varázslók házában élhet most, és úgy érezte, bizony, neki bőven van még mit tanulnia.
– Belelát a fejembe – dünnyögte magyarázólag Mr. Ribizly Heri fülébe. – Ezért nem járhattam mellette csajozni. Mindent azonnal tud rólam. Amit meg nem, azt kiolvassa az agyamból.
Heri együttérzően bólogatott és magában vigyorgott is, mert megértette, hogy miért vannak ezek a Ribizly gyerekek olyan sokan. Nyilván Ribizly bácsinak itthon kellett kiélnie magát, aminek aztán meg is lett az eredménye…
– Heri! Heri! – vágta hátba Controlles! – Hát nem is mondod, hogy tetszik-e az új láncinged?
Heri zavarba jött, mert rájött, meg kellett volna köszönnie ezt a szép ajándékot.
– Ó, hát természetesen, igazán gyönyörű láncing! Nagyon szépen köszönöm! Mrs. Ribizly a keblére ölelte Herit, aki úgy érezte, ez nem is olyan rossz érzés, és engedelmesen tűrte, hogy ez a kedves és immár patyolattiszta arcú, üde illatú, puha asszony összevissza csókolgassa. Mr. Ribizly is hátba veregette kétszer. – Bicikliláncból készült, kicsit nehéz, de nagyon erős. Tényleg én magam készítettem. Még erőspaprika koncentrátummal is kezeltem, hogy még erősebb legyen.
Heri elismerően bólintott.
– Vedd már fel, Heri! – bíztatta Controlles. Heri nem vacakolt, magára kapta a fémholmit.
Úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna.
– Milyen csinos! – hatódott meg Mrs. Ribizly.
– Bizony, hogy az! – mondta szégyenlősen a kis Genny is, de kinevették, mert azt hitték, hogy Herire hajt. Jól hitték! De Heri szíve Hermeliné volt, és mivel jól tudta, hogy a bigámia igazi büntetése a dupla anyós, inkább monogám maradt. Szegény kis Gennynek ezért annyi esélye volt nála, mint a trójai falónak az abstoni derbin. Heri vigyorgott, majd szuszogva egy kicsit, mert a láncing nehéz volt, körbenyikorgott a szobában.
– Azért kaptad ezt, mert ezekben a nehéz időkben, amikor az életed olyan sokszor veszélyben foroghat még, talán egyszer majd megmenthet ez a láncing – mondta Mrs. Ribizly, és elpityeredett. Még mielőtt mindenki túlzottan meghatódott volna, vége lett ennek a fejezetnek.

2. Három vándor

A karácsony folytatódott, mint ahogyan a tévékben a szappanoperák szoktak. Heri Kókler után a többi gyerek is kibontotta az ajándékát. Mindenki örömmel kiáltott fel, hogy a szegény Ribizly szülők ne érezzék azt, hogy mennyire béna ajándékokat vásároltak nekik, a csemetéiknek, akiket finoman szólva még mindig kissé gyerekként kezeltek.
Az, hogy a harmadik osztályos kis Genny új etetőszéket, színes csörgőket, cumit és egy altatódalt éneklő forgólámpát kapott, még semmi nem volt.
De az, hogy például Controlles lendkerekes kisautót, Backspace lendkerekes kisautót, Overlay lendkerekes kisautót, Pageup és Pagedown lendkerekes kisautót, Delete lendkerekes kisautót, Altefnégy lendkerekes kisautót, Shift lendkerekes kisautót és Capslock is lendkerekes kisautót kapott, több mint csodálkozásra késztette Herit. Korunk hőse még soha életében nem látott ennyi egyforma méretű, formájú és színű lendkerekes kisautót.
– A kis drágáim azért kapnak minden karácsonyra ugyanolyan ajándékot, hogy még véletlenül se vesszenek össze rajta – magyarázta Mrs. Ribizly a megdöbbenését rosszul leplező Heri Kóklernek.
– Jaj, micsoda meglepetés! – kiáltott fel meglepettnek tűnő hangon Controlles. – Egy igazi lendkerekes kisautó! Óh, köszönöm, köszönöm! A többi iker is meglepetést színlelt, mert nem akart ünneprontó lenni. Az ikrek Heri számára kissé gusztustalan módon még talán egy leheletnyit túl is játszották szerepüket, amikor a percekig tartó ujjongás, örömtánc és hurráüvöltés után örömkönnyekben törtek ki.
– Istenem, micsoda gyönyörű ajándék! – zokogta Overlay, és felváltva csókolgatta a szüleit és a kisautóját.
– Még soha nem láttam ilyen szép lendkerekes kisautót! – sírta Altefnégy is, a másik hazug.
– És a színe is olyan csodálatos! – könnyezett Pageup és Pagedown.
– És a lendkereke! Egyszerűen remek! – sírta Backspace.
– És… és… négy kereke van! – érzékenyült el Shift. – Pont abban az eloszlásban, ahogy én szeretem.
Miután az ikrek hálakönnyekkel áztatták el drága szüleik arcát, Mrs. Ribizly halkan odasúgta Herinek, aki csak ámult és bámult, nem talált, de nem is keresett szavakat megdöbbenésének kifejezésére.
– Már többször gondoltunk rá Arcszőr bácsival, hogy mást veszünk nekik karácsonyra, de mivel minden alkalommal ennyire örülnek a szerencsétlenek a lendkerekes kisautónak, egyszerűen nem merünk változtatni. Folyton azon aggódunk, mi lesz, ha egyszer olyan ajándékot veszünk nekik, ami nem nyeri el a tetszésüket… – Mrs. Ribizly arca tanácstalanságot tükrözött. – Mit gondolsz, Heri, jövőre vegyünk nekik valami más ajándékot?
Heri éppen azt akarta mondani, hogy szerinte egészen nyugodtan, amikor váratlanul csengettek.
– Nahát! Ki lehet ez ilyenkor? – lepődött meg Mr. Ribizly. Heri azonnal észrevette, hogy az eddig farzsebébe dugott varázspálcáját a kezébe vette és minden eshetőségre készen megmarkolta.
– Éppen szenteste? – tromfolt rá Mrs. Ribizly. – Ki lehet az, amikor nem is várunk senkit?…
Controlles nem szólt semmit, csak vette a kabátját. Mint a legidősebb ikernek, neki jutott osztályrészül, hogy ha valaki jött hozzájuk, mennie kellett ajtót nyitni.
– Szaladj, fiam, Controlles, és nézd meg, hogy ki a manó az! – szólt neki az apja feleslegesen, mert Controlles jó gyerek volt, és tudta, hogy mi a dolga.
– Megyek, megyek – dünnyögte Controlles, és azon gondolkodott, ki a halál lehet az ilyenkor. Aztán eszébe jutott, hogy a legutóbb is az volt, igaz, csak a picike halál, aki csak a tengerimalacért jött, de az aprócska jószág elvesztése is mélyen megviselte a családot. Erősen remélte, hogy most csak valami egyszerű földi halandó kér egy kis karácsonyi alamizsnát.
Amikor kinyitotta az ajtót, egészen hátrahőkölt. A szeme elkerekedett, és először szólni sem tudott. Aztán még másodszorra sem tudott megnyikkanni.
Az ajtóban ugyanis három nagyon szakadt kinézetű öregember állt.
– Szervusz, fiam! – szólította meg az egyik idegen kiejtéssel, mégis illő és illedelmes köszöntéssel.
– A kisdedet szeretnénk látni! – mondta a másik, akinek még rosszabb volt a kiejtése.
A harmadik nem mondott semmit, csak bólogatott. Vagy azért, mert egyáltalán nem tudott angolul, vagy az is lehet, hogy már úgy gondolta, a többiek úgyis mindent elmondtak helyette.
Controlles megrázta a fejét.
– Nálunk nem lakik semmiféle kisded! – mondta gyanakodva és összevonta a szemöldökét.
– De bizony, hogy lakik! – mondta a harmadik hirtelen, amitől Controlles egészen összerezzent. Magában elkönyvelte valamiért, hogy ez a harmadik a hallgatag tag, erre meg most benyögi a hibátlan angolságával, hogy mit is akarnak.
– Tessék elhinni, hogy nálunk nem lakik semmiféle kisded. A legkisebb testvérem is már harmadikos – bizonygatta Controlles, de a három jövevényen látszott, legfeljebb annyira hisznek neki, mint az istenadta nép a hazudós politikusoknak.
– De bizony, hogy lakik! – mondta végtelen türelemmel az arcán a harmadik.
– Tévedni tetszenek… – tett még egy erőtlen kísérletet Controlles, de amikor látta, hogy azok hárman nem tágítanak, Controlles előhúzta az aduászt.
– Apa! – kiáltotta hátra Controlles. – Három bácsi jött hozzánk. Gyere ki légy szíves! Két másodpercen belül ott állt az ajtóban az apja. Idegesen forgatta a kezében a varázspálcáját. Olyan ügyesen és gyorsan pörgette, mint egy profi dobos az ütőjét.
– Legyenek üdvözölve, uraim! – köszöntötte őket Arcszőr bácsi. – Mi járatban vannak minálunk? – kérdezte udvariasan, de látszott rajta, hogy idegei pattanásig feszültek.
– A kisdedet jöttünk meglátogatni – felelte a harmadik, akiről most már Controlles egészen bizonyosan érezte, hogy ő a főnök.
– A kisdedet? – értetlenkedett Mr. Ribizly gyanakodva. – De hát minálunk nem lakik semmiféle kisded!
– De lakik! – erősködött a szakállas.
– Higgye el, uram, hogy tudnék róla, ha lakna nálunk kisded. De mivel nem tudok róla, egészen biztos lehet benne, hogy nem lakik itt semmiféle kisded.
– Az lehetetlen! – ingatta a fejét a szakállas. – A csillag megmutatta a házat. A kisded itt lakik!
– Már mondtam egyszer, hogy itt nem lakik kisded. Van néhány gyerekem, most nem is jut eszembe, hogy hány, mert picit ideges vagyok, így ilyenkor nem számolok fejben valami jól, de kisded az nincs közöttük.
– A csillag megmutatta a házat! – szólalt meg most egy másik szakállas.
– Meg bizony! – bólogatott a harmadik is.
– Mit mutatott meg a csillag? – kérdezte gyanakodva Arcszőr bácsi.
– A maga házát! – vette át a szót megint az eleinte hallgatagnak hitt öreg.
– Olyan fényesen fénylett, hogy az egész környéket bevilágította! – mondta áhítattal mind a három, szinte egyszerre. A szemük csak úgy csillogott a vallásos révülettől.
Mr. Ribizly arcán a megértés fénye suhant át.
– Szóval, önök azt állítják, hogy azért vannak itt, mert világított a házunk, és azt gondolják, hogy a csillag mutatta meg így, hogy ez az a ház, amelyet keresnek? Mármint, ahol az a bizonyos… hm… kisded lakik?
– Hát… lényegében igen… – ismerte el a hallgatagnak hitt fazon.
Arcszőr bácsi nevetni kezdett.
– Kedves uraim! Ne haragudjanak, de önök mindannyian egy szörnyű félreértés áldozatai.
– Ne mondja! – csóválta a fejét a szakállasok mindegyike.
– De mondom! – nevetett kényszeredetten Arcszőr bácsi. – Sajnos, ki kell ábrándítanom önöket.
– Szóval, azt állítja uraságod, hogy a maga háza nem fénylett az előbb? – kérdezte kissé fenyegetően az egyik szakállas.
– Annak ellenére, hogy mi világosan láttuk? – kérdezte ingerülten a másik is.
– Szerintem, maga át akar minket verni! – ingatta a fejét a harmadik szakállas.
– Soha nem tennék ilyet – hazudta Arcszőr bácsi, aki bátor ember volt ám, és soha nem ijedt meg a saját ágyékától. – Ám az a sajnálatos tényállapot, hogy a házunk valóban világított nem is olyan sokkal ezelőtt, de nem azért, amiért önök gondolják…
– Nem a csillag világította meg? – kérdezte gyanakvóan a hallgatagnak hitt.
– Hát nem! – mondta határozottan Arcszőr bácsi. – A házunk világított, de azért, mert meggyulladt a karácsonyfa, azután meggyulladt a berendezés és kis híján leégett az egész otthonunk. Kész csoda, hogy sikerült ilyen varázslatosan gyorsan eloltanunk. Ha nincs meg a kellő lélekjelenlétünk, az egész kacsalábon forgó kis vityillónk hamuvá ég, akár az ottfelejtett pirítós.
A szakállasok egy percig hitetlenkedve figyelték Mr. Ribizlyt és Controllest, a fiát. De mivel látták rajtuk, hogy ezek becsületes emberek, akik nem hazudnának, csak akkor, ha muszáj volna, be kellett látniuk, hogy bizony tévedtek. Hiába a csillag, hiába a fénye, hiába a világító házikó, itt nem lakik kisded.
A három szakállas minden átmenet nélkül zokogni kezdett.
Controllest, aki járatos volt a zene világában, ez a három szakállas figura nagyon emlékeztette egy zenekarra. Aztán eszébe jutott, hogy melyikre. Elvigyorodott. Olyan fazonok voltak, mint a Z.Z. Top. Csak ezek a fickók nem a topon voltak most, hanem inkább a mélyponton. De Controlles azt gondolta róluk, hogy tisztára zizik.
– Ó, Istenünk, mi az istenért hagytál el minket? – sírta az egyik csalódottan.
– Évek óta gyalogoltunk, és mindhiába… – bőgte a másik, közben úgy tépte a szakállát, mintha ritkítani akarná.
– Micsoda kegyetlen tréfát űztél velünk, óh, irgalom atyja, ne hagyj el! – zokogta a harmadik.
De az a rejtélyes valaki, akihez emígyen szóltak, nem reagált sirámaikra, mondhatni, rájuk se bagózott.
Controlles és apukája néma döbbenettel meredt a három zokogó vándorra. Annyira meg voltak lepődve, hogy egy árva szót sem tudtak egy jó darabig kinyögni.
A három öreg csak sírt, sírt tovább, olyan elszántsággal, mintha feltett szándékuk lett volna, hogy az idén már nem is akarják ezt a tevékenységüket abbahagyni.
Mr. Ribizly a fejét rázta, és nagy nehezen kinyögte magából:
– De hát miféle kisdedet keresnek önök, uraim?
A három szakállas kisírt szemmel, hüppögve bámult rá.
– Mi azt a bizonyos kisdedet keressük, aki minden évben karácsonykor születik és húsvétkor fog feltámadni. Szintén minden évben.
Mr. Ribizly Controllesre bámult, aki egyelőre nem tudta eldönteni, hogy visítva felröhögjön, vagy inkább még ne röhögjön.
– Azt akarják mondani, hogy maguk azt a bizonyos kisdedet keresik? – hökkent meg Mr. Ribizly.
– Azt bizony! – erősködött mindegyik szakállas még mindig sírdogálva. – Követtük a csillagot, és vakon hittük, hogy az majd szépen idevezet minket őhozzá.
– Na, és honnan jöttek az urak? – érdeklődött Mr. Ribizly. Magában még mindig azt gondolta, hogy bizonyára az Anonim Alkoholisták egyik rosszul sikerült taggyűléséről, de az még valószínűbb, hogy valamelyik őrültekházából szöktek meg.
– Napkeletről jöttünk – felelte a szakállasok közül a hallgatagnak hitt. – Átutaztuk a fél világot, tűzön, vízen, levegőben, víz alatt jöttünk, néha futottunk is, mert lőttek ránk, de most itt vagyunk.
Mr. Ribizly, aki tanult ember volt, és olvasott már életében majdnem tíz könyvet, vakargatta a fejét, sőt később még a fia fejét is vakargatta. Érezte, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Valahol belül motoszkált benne a felismerés, hogy ezek az emberek valamiért rossz helyen és rossz időben vannak, de nem értette, hogy miért. Nem állt még össze benne a kép, de érezte belül, hogy valami itt nagyon nem stimmel. De azért megpróbálta szavakba önteni mondandóját.
– Uraim! Szörnyű gyanú kerített most hatalmába. Valamiért azt gondolom, hogy önök rettentő nagy tévedés áldozatai. Istenemre, azt hiszem, hogy rossz időben és rossz helyen vannak most itt!
A három szakállas kisírt szemekkel bámult rá, de nem szóltak semmit, csak reményvesztetten hallgatták.
– Hogy érti azt, hogy rossz helyen vagyunk? – kérdezték a szakállasok.
– Szerintem, maguk a kis Jézust keresik – mondta ki Arcszőr bácsi. – De itt ilyen nem lakik!
– Igen, ezt már sokan mondták nekünk – mondta a szakállasok vezetője, a hallgatagnak hitt tag. – De mi nem a kis Jézust keressük!
– Nem? – lepődött meg Mr. Ribizly. – Pedig maguk szakasztott úgy néznek ki, mint a három királyok. A Menyhért, a Boldizsár meg az a harmadik…
– Nem, mi nem ők vagyunk – ingatták a fejüket a szakállasok.
– Hát akkor meg kicsodák? – kérdezte Arcszőr bácsi most már nagyon kíváncsian.
– Mi vagyunk a Sándor, a József és a Benedek – magyarázták a szakállasok. Arcszőr bácsi megadóan bólogatott, hogy bizony így azért minden más.
– És nem a kis Jézust keresik? – hitetlenkedett Arcszőr bácsi.
– Nem! – mondta határozottan József, akiről eddig azt hittük, hogy hallgatag, de most kiderült, hogy valójában nem hallgatag, hanem József. Nagy meglepetés volt, de hát az élet már csak ilyen, az embert állandóan meglepetések érik. Hol jók, hol meg rosszak, hol meg még rosszabbak.
– Akkor meg ki a jó istent keresnek? – kérdezte kissé türelmetlenül Arcszőr bácsi.
– Eleinte tényleg őt kerestük, de rá kellett jöjjünk, hogy őt már több mint kétezer évvel ezelőtt megtalálta az egyes számú expedíció.
– Egyes számú expedíció? – hökkent meg Arcszőr bácsi. Controlles sem akart már visongva felröhögni, mert a dolog kezdett egyre misztikusabbá válni. A fiú érezte, hogy kileli a hideg a hátát.
– Igen, az egyes számú – bizonygatta Benedek is. – Három kollégánk anno útnak indult, hogy megtalálja a megváltót. Mivel sikerrel jártak, ezért nemrégiben mi is útnak indultunk, hogy hasonlóképpen megtaláljuk az újabb megváltót.
– Palesztinában? – kérdezte Arcszőr bácsi.
– Sajnos, Izraelbe nem engedtek be minket, mert gyanús alakoknak tűntünk – elevenítette fel a kellemetlen emlékeket József. – De miután letöltöttük a tizenötéves vizsgálati fogságunkat, és kiderült rólunk, hogy nem vagyunk annak a titokzatos gyógyszergyárnak, annak az Alkaloidának vagy minek, a termékforgalmazói, nem akarunk bombasztikus termékeket ártatlan emberekre ráerőszakolni, szabadon engedtek minket.
– Igen, így történt! – bizonygatta Benedek is. – Annyira örültünk, hogy az ajándékainkat is visszakaptuk.
– Először le akarták foglalni, hogy kerítést építsenek belőle a palesztinoknak. Szép, nagy, erős kerítést. Nagyon meg akarták adni a módját, mert még áramot is szerettek volna bele vezetni, de az amerikai tanácsadók azt mondták, hogy ilyet ma már nem szabad csinálni. Csak nekik. Ezer szerencsére az ortodoxok és a neológok összevesztek azon, hogy vajon ma már vagesz-e a pajesz, ami miatt kormányválság robbant ki. A hatalmi vákuumot kihasználva valahogyan mégis visszakaptunk a csomagjainkat és kiutasítottak minket az országból. Már csak egy évbe telt, mire gyalogosan elértük Angliát – magyarázta Sándor.
– És most, ajándékokkal megrakottan itt vagyunk, hogy köszöntsük a kisdedet – mondta szomorúan József. – De nagy csalódás számunkra, hogy most megtudtuk, egyáltalán nincs is kisded.
– Sajnálom, uraim, de nálunk nincsen kisded – csóválta a fejét Arcszőr bácsi. – Nagyon érdekfeszítő volt a történetük, sőt, néha picit szomorkás hangulatú is, de sajnos kisdeddel akkor sem szolgálhatok. – Arcszőr bácsi már éppen kezdte becsukni a bejárati ajtót, de mivel roppant udvarias ember volt, nem akarta ezekre a szegény ördögökre egyszerűen csak úgy rácsukni.
– Pedig voltunk a Nudly családnál is, ahol azt mondták, itt lakik a kis Heri gyerek… – mondta József szomorkodva. – De ha nem, hát nem… Mi hiszünk magának. Csak azt nem tudom, hogy mi a fenét fogunk most csinálni ezzel a rengeteg arannyal, ezüsttel, gyémánttal, amit idáig elcipeltünk, hogy tiszteletünk jeleként a kisded lábai elé öntsünk?

3. Heri, a megváltó

Arcszőr bácsi nem volt pénzéhes soha életében. Mindig egyszerű, szegény, becsületes, jóravaló, bérből és fizetésből megélni próbáló tisztviselő volt. Mivel tizenvalahány gyereke volt, néha pontosan ki sem tudta számolni, hogy mennyi, a saját bőrén érezte, hogy a sok gyerek vállalása bizony hosszú távon a szegénységgel egyenlő.
De Arcszőr bácsi nem szomorkodott emiatt, mert nem volt az a fajta. Feleségével együtt inkább mindig szépen beosztották a pénzt és a gyerekeket. Páros napokon a névsor eleje, páratlan napokon a névsor második fele kapott enni.
Ők meg hétvégén ettek.
De persze csak akkor, ha volt mit.
De azért általában volt mit.
Volt mit keseregni!
Mert a fizetés általában a hónap közepén elfogyott, a kölcsönöket pedig fizetni kellett, ráadásul a szegény Ribizly famíliát a rengeteg gyereke miatt még sújtotta az állami kamatyadó is. A Ribizly család bizony nem volt gazdag. Sőt, ha jobban meg akarjuk világítani anyagi helyzetüket, meg kellett állapítanunk, hogy olyan szegények voltak, hogy gyakorta ők jártak a templom egeréhez kéregetni.
Mindezt a szociális háttértörténetet csak azért világítottam meg jobban, hogy mindenki tisztán megérthesse, mi játszódott le a szó szerint szegény Arcszőr bácsi agyában az imént, amikor a három kur… nagyon eltévedt megváltókereső kiejtette száján azt az utolsó, ominózus mondatot. Hogy mit fognak akkor csinálni a rengeteg arannyal, ezüsttel, gyémánttal…
Arcszőr bácsi eszes ember volt. És életre való! Mert akinek sok gyereke van, az bizony muszáj, hogy ilyen ember legyen, ha életben akar maradni.
Arcszőr bácsi szíve nagyot dobbant. Azonnal megérezte, hogy minimális befektetéssel itt most maximális hasznot lehet majd szakítani. Az agya olyan sebesen járt, hogy körülötte még lépések zaja is hallatszott.
A három fickó gyanakodva méregette Arcszőr bácsit, aki ebben a pillanatban rettentő gyorsan meggondolta magát, nem csukta be az ajtót, hanem… Sőt, inkább újra kinyitotta. Mit kinyitotta! Valósággal szélesre tárta előttük!
A három szakállas figura csodálkozva nézett a 36 fogával vigyorgó Arcszőr bácsira, aki néhány másodperccel ezelőtt súgott néhány szót Controlles fülébe, mire a fia bólintott, majd sarkon fordult és berohant a házba.
– Drága uraim! Sőt, kedves barátaim! – tárta ki feléjük a karját Arcszőr bácsi! Hát ne menjenek még!
A három szakállas meglepődve abbahagyta az elmenést. Szomorú, reménytelen tekintettel néztek Mr. Ribizlyre.
– Egy őszinte vallomással tartozom önöknek! – kezdte a ház ura. – Töredelmesen be kell valljam önöknek, hogy bizony a keresett kisded, Heri Kókler, valóban szerény hajlékom vendége.
– Micsoda!? – döbbentek meg a szakállasok. Látszott rajtuk, hogy többet képtelenek kinyögni a meglepetéstől.
– Bizony, el kell ismerjem, hogy eleddig szándékosan félrevezettem önöket, amit nagyon sajnálok, és bocsánatukért esedezem most.
– A bolondját járatja velünk? – morogta az egyik szakállas a másik kettőnek. Hogy pontosan melyik melyiknek, azt nem lehetett tudni, mert mindegyik szakállas szakállas volt, és messziről, a sötétben mindegyikük jóval szakállasabb volt annál, mintsem hogy meg lehetett volna őket különböztetni a szakálluk miatt vagy a szakállukról, netán a szakálluk ellenére is.
– Nem, nem, egyáltalán nem! – tette fel a kezét hárítólag Arcszőr bácsi. – Csupán csak azért vezettem félre kissé uraságotokat, mert úgy éreztem, hogy nem biztonságos egy viszonylag rövid és felületes ismeretség ellenére azonnal kiadnom legféltettebb és legkedvesebb kis vendégemet. Bizonyára önök is tudják, hogy veszélyes időket élünk manapság. Mielőtt az ember tenne valamit, bizony, nem árt, ha megbizonyosodik arról, hogy látogatói becsületes, jóravaló csavargók, izé… vándorok, akik nem zaklatni akarják, hanem éppen nagyon fontos vallási küldetést teljesítenek.
– Ezek… hö… ezek mi vagyunk! – nevette el magát az egyik szakállas, miután a kitűnő leírás után magukra ismert, majd hátba veregette a másik kettőt.
– Tényleg! Ezek mi vagyunk! – nevetett most már a másik kettő is a felismerés folyományaként.
Az öröm kezdett eluralkodni rajtuk, ezért azután mindjárt be is akartak nyomulni az ajtón, hogy köszöntsék a régóta keresett, és most már minden reményük elvesztése után mégiscsak váratlanul meglelt kisdedet.
– De uraim! – állt eléjük Arcszőr bácsi! – Kérem, várjanak még! Ne siessenek annyira! A kisded jelenleg alszik… talán az édesanyja szoptatja, netán… játszik a számítógépen… Nem, azt nem hiszem, mert nincs is számítógépünk… hehe. – Arcszőr bácsin látszott, kétségbeesetten próbálja meg még egy icipicit feltartóztatni a három vándort.
– Nem baj, ha alszik, majd felébresztjük! – lelkesedett az egyik vándor. – Ha az anyja szoptatja, az sem baj, majd a kedvünkért abbahagyja – nevetgélt a második.
– Örülni fog nekünk, mert tele vagyunk értéktárgyakkal – kacagott a harmadik.
– Hát jó – adta be a derekát Arcszőr bácsi, aki szintén nagyon örült az értéktárgyaknak. – Nem bánom, menjünk be. De kérem, engedjék meg, hogy előre menjek, és mutassam az utat, mint önöknek az a bizonyos csillag. A három szakállas persze megengedte. Miközben bevezette a jövevényeket a házba, Arcszőr bácsi egyre csak azon imádkozott, nehogy túl hamar érkezzenek. Igyekezett tyúklépésben haladni, de a szakállasok annyira tülekedtek mögötte, hogy folyton a sarkára tapostak. Ezért picit gyorsabban kezdett el lépkedni, de még így is szándékosan tett egy apró kerülőt. Előbb keresztülvezette a jövevényeket a konyhán és a fürdőszobán, kétszer a padlásra és egyszer a pincébe is levezette őket és csak utána hatolt be a nappaliba, ahol döbbenetes látvány fogadta. Olyannyira meglepődött, hogy megtorpant az ajtóban és csak bámult, mint borjú az új kapura. Utána pedig olyan tisztán és érthetően hápogott, mint kiskacsa a logopédus baromfiudvarában.
– Ööööö – mondta Arcszőr bácsi, és mintha csak álmodna, engedte, hogy a jövevények arrébb tolják, és belépjenek mellette a nappaliba. A látvány tényleg lenyűgöző volt!
A szoba közepén ott állt a régi kiságy, amiben még a kis Genny-t ringatta Mrs. Ribizly néhány évvel ezelőtt. Arcszőr bácsi azon morfondírozott, hogy ennyire rövid idő alatt hogyan volt képes a felesége a padlásról lehozni, összeszerelni, kitakarítani, majd Heri Kóklerrel megtölteni ezt a régi kis bútordarabot, amely valamennyi gyerekét kiszolgálta.
A kilencesikrek nem szerették az ágyat, és kissé keserűen szardíniásdoboznak csúfolták. Ez a megállapításuk tökéletesen érthető is volt, hiszen mi más érzetük is lehetett volna a szegény fiúknak, amikor életük hajnalán ebben a rácsos oldalú dobozban tárolták őket, méghozzá egyszerre, és nem hosszában, hanem széltében. Még olajat is öntöttek rájuk időnként, igaz, hogy az babaolaj volt és nem halolaj, de az ikrek nagy áldásnak érezték, amikor már kinőtték a kiságyat, és végre normális körülmények közepette, hármasával egy ágyban, hajthatták fejüket nyugovóra.
Controlles megborzongott az emlékek hatására. Amikor rápillantott kitűnő barátjára, Heri Kóklerre, aki most nem széltében ugyan, hanem hosszában, de kétségtelenül rettentő módon feszült a kiságyban, emlékek tolultak fel benne. De nem ért rá ezekkel foglalkozni, mert a kis Herit vizitáló három vendég odanyomult az ágyikóhoz és gügyögni kezdtek Herinek.
– Micsoda aranyos kis poronty! – lelkendezett Sándor.
– Pont olyan, mint amilyennek képzeltem! – áradozott József.
– És ott van a homlokára ragasztva a szent sebhelye! – hebegte áhítattal Benedek. – Tehát valóban ő az!
Heri nem szólt egy szót sem. A szájában gumi ízt érzett. No, nem azért, mert biciklikereket nyalogatott volna! Azért érezte ezt a fura ízt a szájában, mert az ikrek cumiját – igen, csak ez az egy cumijuk volt szegényeknek, nem is csoda, hogy gyakran verekedtek érte az amúgy is zsúfolt kiságyukban –, most a szájába dugta Mrs. Ribizly. Heri köpni nyelni nem tudott tőle, pedig nem is volt meglepett.
Először!
Aztán másodszor már meglepett volt, mert Mrs. Ribizly némi mágia segítségével a plafonon keresztül levarázsolta a régi kiságyat. Ezt követően megparancsolta a csavaroknak, és az ágy alkatrészeinek, hogy álljanak össze kisággyá. Heri majdnem eldobta a kisagyát, amikor látta, hogy öt másodpercen belül nem csak hogy összeállt a kiságy, hanem még tiszta ágynemű is varázsolódott bele, kistakaróval, párnával. Éppen mondani akart valamit, de még mielőtt kettőt nyikkanhatott volna, Mrs. Ribizly gyengéden felemelte Herit és befektette az ágyába. A dekoltázsa olyan mélyen kivillant, hogy a minden titkot meglátó Heri barlangos testében hirtelen és drámai változások történtek a remek látvány következtében. Igen, ám, csakhogy a fekve álló Heri Kóklert így nem lehetett betakarni, mert a paplan kitüremkedett, sőt, igazából egészen felakadt a nadrágja elején. Mindenki jót nevetett ezen, kivéve Herit, aki égett, akár a rongy.
– Ööööö – mondta éppen, de még mielőtt magához térhetett volna, Mrs. Ribizly a szájába nyomta a kilencesikrek régi cumiját.
Heri megdöbbent, de ez jót tett a takarónak, amely két perc múlva már úgy simult rá, ahogy az egy kisded esetében tényleg elvárható volt.
Éppen akkor, amikor már minden el volt rendezve, betoppant Mr. Ribizly a három vándorral a nyomában.
Heri mindenre fel volt készülve, de erre nem. A három fickó messziről jött, éppen ezért még messziről is büdösek voltak. De közelről még elviselhetetlenebb volt a szaguk. Heri nyugtalanul szívogatta a cumiját és kiguvadó szemmel kereste a menekülés útját, de ilyen egyelőre nem kínálkozott. A három szakállas egészen föléje hajolt és teli szájjal vigyorogtak meg gügyögtek neki. Néha még heherésztek is fölötte, aminek következtében egyértelműen kiderült, hogy évek óta nem moshattak fogat, és már nem is szájszaguk, hanem inkább szájbűzük volt.
Heri könyörögni akart az életéért, de a cumi miatt nem tudott. Kiköpte a cumit, és éppen szólásra nyitotta volna a száját, amikor Mrs. Ribizly kézjelekkel mutatta neki, hogy az istenért, meg ne szólaljon.
Herinek eszébe villant, hogy tényleg, egy kisded még nem tudhat beszélni. Ezért aztán csöndben maradt. Balszerencséjére az egyik szakállas szakállából belehullott egy hajszál az orrlikába. Heri erre akkorát tüsszentett, hogy mindegyik vándornak csurom náthás lett a szakálla.
– Micsoda remek fiú! – mondta elégedetten József.
– Sokkal érettebbnek látszik a koránál! – dicsérte Benedek.
– És olyan okosak a szemei! – mosolygott Sándor.
– Megvesszük! – mondta ki egyöntetű véleményüket József.
Erre a kijelentésre mindenki piszkosul meglepődött. Az ikrek nem kaptak levegőt, a kis Genny elpityeredett, mert nem akarta ilyen korán elveszíteni a szerelmét, Mr. Ribizly szája tátva maradt, Mrs. Ribizly pedig felfortyant.
– Mit képzelnek, maguk, hé?! A kis Heri nem eladó! Az értéke különben is felbecsülhetetlen! Nincs az a pénz, amiért megválnánk tőle!
Erre a három vándor levetette az eddig hátán cipelt nagy hátizsákokat, és a földre öntötték a tartalmukat. Arany, ezüst, gyémánt, bizsu hullott hihetetlen értékben a padlóra. Úgy csillogott, ragyogott, hogy az ember teljesen eszét vesztette, amikor rájuk nézett.
– Drágám, gondoljuk még át ezt a dolgot – hebegte Mr. Ribizly. – Hátha, mégis van az a pénz?
– Minden pénzt megér nekünk ez a fiú – mondták a vándorok teljes egyetértésben.
Amíg Mrs. Ribizly hevesen vitatkozott velük, amiért Herit meg akarták venni, addig Heri magához intette Arcszőr bácsit, és valamit súgott a fülébe. Látható volt, hogy Arcszőr bácsi képe váratlanul mennyire felderült, arcára boldog mosoly költözött, majd rögtön papírért és tollért küldte Pageupot és Padedownt, akik két percen belül meg is hozták dolgozószobájából a kért holmikat.
– Drágám, megtennéd, hogy betakargatod a kis Herit? – kérdezte, de még inkább utasította Mr. Ribizly a kedves nejét.
Amíg a ház asszonya Herivel bíbelődött, addig Arcszőr bácsi megfogalmazta az adásvételi szerződést. Hamarosan átvették a rengeteg kincset, majd a három vándor megkapta egy jó nagy pólyában Herit.
– Anyu! Apu! – kérlelték a szüleiket az ikrek.
– Ne adjátok el Herit! Nagyon szeretjük, és ő a legjobb barátunk. Ha nem volna, ki kellene találni… Ráadásul, már megszoktuk mint szobatársat, a szagát is ismerjük, úgyhogy, ha eladjátok, bizony nagyon hiányozna…
– Csitt gyerekek, majd később megbeszéljük! – intette le őket az anyjuk a varázspálcájával. A három vándor persze nem sejtette, de mi azért kapiskáljuk, hogy miért halkult el az összes gyerek úgy, mint a hifitorony, amikor lekapcsolják az áramot.
– Milyen rengeteg kincs! – lelkendezett Ribizly bácsi.
– Milyen remek megváltó! – dörzsölték a kezüket elégedetten a vándorok, és menni készültek.
Szemmel látható volt, hogy mindenki rettentően elégedett az üzlettel.
– Esetleg még egy teát? – kérdezte udvariaskodva a ház asszonya.
– Nem, köszönjük, nem kérünk! – mondták a vándorok. Miután illő módon elbúcsúztak, távoztak, mint akik jól végezték dolgukat.
Mrs. Ribizly levette a némító átkot a csemetéiről. Bár ne tette volna! Kapott hideget-meleget, és a gyerekek csak akkor nyugodtak meg egy kicsit, amikor Mr. Ribizly elárulta nekik, hogy ez az egész dolog Heri terve volt.
– Heri mindig is tudta, hogyan kell eladnia magát! – vigyorgott Controlles. – De hogy egyszer tényleg szó szerint meg is tegye, azért azt nem gondoltam volna.
– És értünk tette a kis drága! – érzékenyült el Mrs. Ribizly. – Milyen kedves, nagylelkű gyerek!
– Gyorsan, szedjük össze a kincseket! – javasolta Mr. Ribizly. A leszármazottai nem voltak restek, dobozokat hoztak, és becuccolták a rengeteg drágaságot, amit a széfben helyeztek biztonságba Arcszőr bácsi gondjai mellett.
Heri a vacsora végére érkezett vissza. Mindenki nagyon örült neki, a kezét szorongatták és köszönetet mondtak neki azért, mert ilyen kevés munkával ennyi sok pénzt keresett a családnak. Mire Heri is megvacsorázott, megérkeztek a vándorok is. Most már nem csak büdösek, de roppant dühösek is voltak.
– Megszökött az átokfajzat! – mondták rettentően haragosan.
– Azonnal gyere vissza velünk, kölyök! – kiabálták kórusban.
– Nem megyek – felelte angyali nyugalommal Heri.
– Nézzétek! Ez beszél! – hökkentek meg a vándorok.
– Nem ez, hanem ő – helyesbített teli szájjal Heri.
– Azonnal adják vissza a megváltónkat! Vagy a kincseinket! – követelték a vándorok.
– Nem lehet! – sajnálkozott Mr. Ribizly és elővette a zsebében lévő adásvételi szerződés egyik példányát.
– Már miért ne lehetne?! – dühöngtek a vándorok. – Maguk becsaptak minket, a fiú visszaszökött! Vagy a kincseinket vagy a fiút követeljük, de azonnal!
– Sajnos, lehetetlent kívánnak! – sajnálkozott ismét Arcszőr bácsi. – Kérem, uraim, nézzék csak meg az adásvételi szerződés apróbetűs záradékát.
A három vándor elvette a papírt és kórusban olvasta az apróbetűs záradékot:
– „Az adásvételi szerződés semmis abban az esetben, ha a kis Heri Kókler saját jószántából az adásvételt követő 24 órában, mégis úgy döntene, hogy mégsem akar a vásárlókkal tartani, bárhová is mennek, és inkább visszaköltözik az eladóhoz, Arcszőr Ribizlyhez. Ezesetben a kialkudott vételár nem jár vissza a vásárlónak. Jelen aláírásával a vásárló mindezeket tudomásul vette, akaratával egyezőnek mondja ki, és lemond a továbbiakban mindennemű jogorvoslat lehetőségéről. Ámen.”
– De… – tiltakoztak volna a szakállasok, de Arcszőr bácsi leintette őket.
– Látják, uraim, milyen fontos a gyakorlati életben, hogy az ember mindig elolvassa az általa aláírt szerződés apróbetűs záradékát is?
A három vándor nem szólt semmit, de látszott, erőszakot akarnak alkalmazni. De a ház ura ezt nem várta meg, inkább előkapta a varázspálcáját és dezintegrálta őket.
Általános meglepetést keltett, hogy nagyon undorító kénkőszag terjengett utánuk, amikor füstfelhővé váltak és nyomtalanul eltűntek a negatív végtelenben.
– Mi az ördög volt ez? – kérdezte Heri köhögéséivé.
Senki nem válaszolt neki, de mindenki arra gondolt, hogy alighanem tényleg valami olyasmi volt.

4. Ajándékhegyek

Másnap a gyerekek éppen jókedvűen készülődtek, hogy kimenjenek egy kicsit szánkózni az új ajándékhegyekre, amiket a rajtuk lévő, soha el nem olvadó műhóval együtt Arcszőr bácsi vett nekik a tegnapi kincsek egynémelyikének áruba bocsátásából, amikor három, igen ideges és felháborodott ember zörgetett be a kacsalábon keringő kis lak ablakán.
Arcszőr bácsi nyitott ajtót, a kezében varázspálcát szorongatott, és látszott az arcán, mindenre fel van készülve. És legfőképpen, el van szánva. Az előbb még ezzel akart kimenni szánkózni, de most inkább önvédelemre kellett használnia.
Legnagyobb meglepetésére három férfit látott maga előtt, akik egy zsákot cipeltek magukkal. A zsák időnként megmozdult, egyértelművé téve, hogy van benne valami vagy valaki, de ilyenkor a férfiak egyike finoman megütlegelte a zsákot a lábával. A zsákból jajongó hang hallatszott, majd a zsák egy darabig nyugton maradt. Amikor megint mozgolódni kezdett benne valami, a férfiak valamelyike megismételte a gyakorlatot, megint siránkozás hallatszott, majd rövid csend következett. De nem sokáig, mert a jelenet újra és újra megismétlődött.
– Jó napot, uram! – köszöntötte Mr. Ribizlyt a három férfi.
– Jó napot, uraim! – biccentett feléjük Arcszőr bácsi. – Mi szél hozta errefelé önöket, ahol még a vándorköszörűs is csak évente egyszer jár?
– Tiltakozni szeretnék az előbbi fejezetben leírtak miatt – mondta a férfiak egyike. Elővett egy festményt, amely egy dühös embert ábrázolt, majd fogott egy ollót, és szétvagdosta darabokra.
– Látja, uram? – kérdezte a férfi. – Most dühös képet vágtam.
Mr. Ribizly hümmögött, majd felemelte a tekintetét 15 ezer méter magasra.
– Ugye látszott, hogy milyen nagyot néztem? – kérdezte Arcszőr bácsi nem kis büszkeséggel a hangjában, hogy ő is tud ilyen fárasztó szóvicceket mondani.
– Hagyjuk a hülye szóvicceket! – javasolta a férfi.
A másik kettő bólogatott, de nem szólt egy szót sem. Látszott, vezetőjüknek tekintik az első szólót, és továbbra sem akartak belefolyni a beszélgetésbe.
– Hagyjuk! – egyezett bele Arcszőr bácsi. – Ki vele, mit akarnak tőlem! – mondta hirtelen és rájuk mutatott a varázspálcájával. – Csak egy rossz mozdulat, és molekuláikra bontom önöket!
– Becsületes emberek vagyunk és jövetelünk célja is az, hogy megvédjük becsületünket – mondta a férfi.
Arcszőr bácsi meglepetten tapasztalta, hogy félelemnek még csak egy picinyke szikrája sem látszik a férfi szemében.
– Engedje meg, hogy bemutatkozzunk! – mondta a férfi. De nem csak mondta meg ígérget, mint ahogy a politikai pártok szokták, hanem tényleg így is tett. – Jómagam Sándor vagyok, ő itt mellettem József, a harmadik társunk pedig Benedek. Ebben a zsákban pedig egy homoszexuális egyén van, de az ő neve nem fontos a történet szempontjából.
Arcszőr bácsi teljesen elképedt.
– Hé! Csak nem azt akarja mondani, hogy maguk az a híres hármas, Sándor, József és Benedek, akik zsákban hozzák a meleget?
– De bizony! – mondta Sándor. – Éppen ezt akartam mondani.
– Nahát! – lepődött meg Arcszőr bácsi, de nem is kicsit.
– Én is azt mondom, hogy nahát! Mert hogy az előző fejezetben három csaló csúnyán visszaélt a nevünkkel és a jó hírünkkel. Emberrablóként állítottak be bennünket, ami jó hírnevünk megsértése. És az a híresztelés, hogy büdös a szánk, olyan súlyos vád, amit nem tűrhetünk. Mi gyakran mosunk fogat! Gyakran évente kétszer! Azonnali helyesbítést követelünk. Arról nem is beszélve, hogy további igaztalan megállapításként hangzott el velünk kapcsolatban, hogy nem fürdünk, és ezért mi magunk is büdösek vagyunk…
– Uraim! Nyugodt szívvel kijelenthetem önöknek, hogy tökéletesen igazuk van. Sőt, ezzel az üggyel kapcsolatosan szinte bármit megígérhetek önöknek – mondta Mr. Ribizly őszinte együttérzéssel. Mivel fiatalabb korában posztgraduális politikusképző varázstanszakra járt, képes volt arra, hogy bárkinek bármit megígérjen. Még iskolai bajnok is volt ígérettevésből, amiről egy szép emléklap is tanúskodott az előszobája falán.
– No, azért! – mondta Sándor, József és Benedek, majd a homoszexuális egyént a zsákban magukkal vonszolva, egy arra repülő naptáron keresztül végleg kiléptek a történetből.
Mondhatni, hogy nagyon szürreális jelenet volt, de senki nem ért rá ezen csodálkozni, mert a következő pillanatban valami olyasmi történt, amire senki nem számított.
Megérkezett a Rokforti Varázsos Ló és Varázsbanya Kitenyésztő Oskola főigazgatója, Krampusz Dupladurr professzor. De nem akárhogyan érkezett meg! Jöhetett volna busszal, vonattal, autóval, varázsseprűvel, repülőszőnyeggel, Tomporral, Slusszkulccsal, esetleg gyalog, mint az állatok, de nem, ő másként jött.
Féregjárattal!
A gyerekek éppen jókedvűen játszottak az ajándékhegyeken. Próbálgatták a műlavina-funkciót, az órás műlesiklást, amikor is egy hatalmas órán kellett lesiklani, kipróbálták a futó vak lelövést, ami bizony kegyetlen sport volt, főleg annak, akire még lőttek is. Rossz volt nézni, ahogy repültek jobbra meg balra a fehér botok. Nagy lelkesedéssel belekóstoltak a mű lesiklásba, és utána az igazi lesiklást is kipróbálták persze. Nyugodtan mondhatjuk, hogy teljesen belevesztek a téli sportokba, amikor hirtelen az egyik ajándékhegy közepén vibrálni kezdett a levegő, mint amikor forró nyári napokon az aszfalt felett remeg a forró lég, és megjelent egy kör alakú, félig áttetsző, pulzáló, folyadékszerű valami.
– Gyerekek! Odanézzetek! – kiáltotta Controlles, aki éppen egy hóemberei beszélgetett egy szakmai kérdésről, hogy vajon kinek hosszabb a répája, a nyúlnak-e vagy inkább a hóembernek, amikor észrevette a különös képződményt.
A gyerekek abbahagyták a téli sportok űzését. A téli sportok ezt nagy megkönnyebbüléssel nyugtázták, mert már teljesen kivoltak, hiszen órák óta űzték őket a havas lejtőkön. Aki próbálta már, az nagyon jól tudta, hogy mennyire ki lehetett fáradni üzekedés közben.
– Mi lehet ez? – kérdezte gyanakodva Heri Kókler, és védekezően maga elé tartotta a szánkóját. Nagyon jó kis szánkó volt. Faszánkó. Fából készült, ezért duplán találó volt a neve. Herin látszott, mindenre képes azért, hogy megvédje az életét, még mások halála sem volt számára túl nagy áldozat ezért.
– Remélem, nem valami gonosz fekete mágus, aki azért jön, hogy életünkre törjön… – morogta Overlay.
Mindegyik iker és persze Heri is előrántották a varázspálcáikat és előre szegezték a fura, vibráló valamire, ami úgy festett, mint valami dimenziókapu egy kereskedelmi tévécsatornáról. Mindenki egyre idegesebb lett, mert ez a furaság lassanként növekedni kezdett.
– Látjátok azt, amit én látok? – kérdezte Heri izgatottan.
– Félek, Heri! – hebegte a kis Genny. Érezte, hogy kiszárad Heri szája.
Heri elpirult, de miután kiköpte a kis Gennyt a szájából, a feladatra összpontosított.
– Ha közelebb jön, azonnal megtámadjuk! Nyomdafestéket nem tűrő átkokkal fogjuk megszórni. Egészen biztos vagyok benne, hogy nem számít rá, és ha eltaláljuk, ki tudjuk majd írni vele a történetből. Bármi vagy bárki is legyen az! – tette hozzá fenyegetően.
Az ikrek és a kis Genny áhítattal bólogattak Herire, aki úgy érezte most magát, mint egy nagy hadvezér, akit nehéz pillanatban, egy válságos, de azért dicsőséget magában rejtő hadihelyzetben körülállnák a generálisai, mert tőle várják a megoldást és a győzelmet.
A valami, amit eddig néztek, váratlanul abbahagyta a pulzálást.
A gyerekek arra gondoltak szorongva, hogy milyen nagy hiba volt, hogy fél órával ezelőtt, az öt órai tea és némi sütemény elfogyasztása után mégsem mentek el pisilni.
Ekkor nagyon különös dolog történt. Egy minirakéta szökkent ki a jelenség közepéből, majd jónéhány méter magasra felröppenve milliónyi darabra robbant szét a fejük felett. Szép, lila, vörös, kék és arany fények lobbantak be, közben pedig sivító hang hallatszott. Talán ezért az egész olyannak tűnt, mint valami jól sikerült kínai tűzijáték, amely nem az ember kezében, hanem a levegőben, jó magasban robban fel.
Minden gyerek önkéntelenül a fényes és hangos jelenséget bámulta, közben el is feledkeztek arról, hogy az előbb még feltett szándékuk volt, hogy kinyírják az ellenük törő gonosz fekete mágust, vagy bárkit, aki helyette jönni szándékozott.
– Jó trükk, igaz? – kérdezte Krampusz Dupladurr igazgató bácsi, aki egyszerre csak ott állt előttük és úgy vigyorgott, mint akinek oka van rá.
– Nahát! Dupladurr igazgató bácsi! – lelkendeztek a gyerekek. – Milyen jó, hogy nem öltük meg véletlenül! – örült a sok lurkó egyszerre.
– Milyen jó, hogy ki tetszett lőni azt a figyelemelterelő rakétát! – lelkendezett Heri.
– Milyen jó, hogy nem próbáltatok megölni! – örült Dupladurr igazgató bácsi is megkönnyebbülten.
– Nagy kár lett volna a professzor úrért! – vigyorgott Controlles.
– És még nagyobb kár lett volna érted, drága fiam! – nyomott egy barackot Controlles fejére Dupladurr professzor.
– Ezt hogy tetszik érteni? – kérdezte meglepetten Controlles.
– Csak úgy, hogy egy szuperspéci, vírusvédett, átokvisszafordító varázslatot küldtem magam előtt egy méterrel. Ha eltaláltátok volna egy átokkal, akkor az rátok fordult volna vissza.
– Ajjaj! – sápadtak el a skacok. – Még jó, hogy nem csináltunk semmi marhaságot! – hebegte Heri.
– Bizony! – bólogatott Dupladurr professzor is. – De halljam, melyik átokkal próbálkoztatok volna?
– A nyomdafestéket nem tűrő átokkal – vallotta be Heri. – Az én ötletem volt… Azt hittük, valami Fekete Krumplinyomó akar orvul megtámadni minket… Nem tudhattuk, hogy a professzor úr az…
– Ezer szerencsétek, hogy nem próbálkoztatok! – vonta össze a szemöldökét Dupladurr. – Ez az átok képes lett volna rá, hogy végleg kiírjon benneteket a történetből.
– Igen, tudjuk, hogyan működik az átok – mondták a gyerekek bólogatva.
– Na, ne mondjátok! – ingatta a fejét Dupladurr professzor, és most már kissé haragosan vonta össze a szemöldökét. – Hiszen még nem is volt tananyag! Egyáltalán, honnan ismeritek ti ezt az átkot? Heri bűntudatos arcot vágott.
– Az az igazság, professzor úr, hogy elolvastuk Sercly egyik hetedikesek számára készített tankönyvét, amelyben speciális átkok vannak összegyűjtve. A karácsonyi szünetben is akartunk egy kicsit gyakorolni, így aztán megtanultuk, mert szimpatikus volt nekünk ez az átok…
Sercly az ikrek egyik bátyja volt, aki már évekkel ezelőtt végzett Rokforton. Jelenleg a Mágja- és Varázslóközügyi Mini Sztériumban dolgozott. Ő volt az egész Mini Sztérium legfontosabb embere. Nélküle megbénult volna minden, kommunikációs és munkaügyi káosz uralkodott volna el, senki és semmi nem találta volna meg azt, akit és amit keresett. A Ribizly szülők nagyon büszkék voltak a portásként dolgozó fiukra, amiért ilyen felelős munkát kapott, pedig még csak huszonéves volt.
Dupladurr professzor csóválni kezdte a far… nem, nem is azt, hanem a fejét.
– Ez az átok roppant veszélyes, nem véletlen, hogy ti is csak jövőre fogjátok tanulni. Ha valamit rosszul találtok el vele, nagyon könnyen visszapattanhat rátok. Nincs is szükség ehhez varázsvédelemre. Egy gyakorlatlan varázsló által használt, rosszul kivitelezett nyomdafestéket nem tűrő átok akár oldalakat képes lehet kiírni, ily módon, még egy kiválóan megírt történetből is, nem hogy ebből, a nem akarom minősíteni, hogy milyen színvonalú, miénkből.
– Rettenetes! – suttogta Shift.
– Szerintem is – értett egyet Dupladurr professzor. – De azért sokan szeretik. És ne feledjük, hogy nekünk is szép pénzt hoz a konyhára és ennek köszönhetően átlagon felüli életet élhetünk.
– Én sem engedhetném meg enélkül magamnak, hogy egyszerre három csajom is legyen… – bólogatott egyetértően Controlles.
– Meg a sportkocsit… – mormolta Overlay.
– A sok szép ékszert… – merengett a kis Genny. Heri Kókler nem szólt egy szót sem, mert ő volt a főszereplő, így pontosan tudta, hogy miről beszélnek a többiek. A tenyerét még a barátai előtt is rejtegetnie kellett, mert olyan piros volt a sok ütéstől, ami azért érte, mert a rengeteg pénz állandóan a markát ütötte, és emiatt kipirosodott.
A gyerekek összeszedték magukat, és igyekeztek visszatérni a történethez, amelyből az előbb már-már kizökkentek.
Mindenki elsápadt és hebegni kezdett.
– Szörnyen sajnáljuk, professzor úr! – jelentette ki Controlles. – Megígérjük, hogy soha többé nem fogjuk ezt az átkot használni.
– Nagyon helyes, fiam, már éppen kérni akartalak rá! – veregette meg a fiú sapkáját Dupladurr professzor. Kinyújtotta a kezét, és a még mindig halovány körként a térben lebegő karika felé intett. A dimenziókapuból egy ronda féreg mászott elő.
A gyerekek öklendezni kezdtek, amikor meglátták. Olyan borzasztó esztétikai látvány volt, hogy még megrémülni is elfelejtettek tőle.
– Mi ez? – hörögte Heri.
– Ez? – kérdezte Dupladurr professzor, és megfordult a tengelye közül, szemével keresve, hogy vajon miről beszélhet Heri. – Mármint, hogy micsoda? Ez a szörnyű élőlény a kezében! – hörögte Controlles Heri helyett, aki most nem tudott megszólalni, mert gusztustalankodó hangokat adott ki a száján, és látszott, éppen a meleg rókaprémjével van elfoglalva, amit nemrég helyezett el a saját nyakában és a kabátja elején, de most éppen megpróbálta a kezével lelógatni a földre.
– Ja, hát erre gondoltok? – nevetgélt a professzor, és megsimogatta a méteres, szőrös, gigantikus hernyóra emlékeztető férget, amelynek különös módon tűhegyes feje volt, homloka közepén pedig egyetlen szem világított infrafénnyel.
– Igen! – szólalt meg Backspace is.
– Ez csak az én kis téridő férgem – mosolygott szerényen Dupladurr professzor.
– Téridő férge? – lepődött meg piszkosul mindenki, és ennek hangot is adott íziben.
– Most mondom, hogy az! Nem kell mindent még egyszer megkérdezni, mert akkor az olvasók majd azt hiszik, hogy a nagy író, K. B. Rottring hülyére veszi őket, azáltal, hogy igazából nem halad a cselekmény, csak ti mindent állandóan újra megkérdeztek, én meg megerősítem, hogy igen.
– Jaj, ne tessék haragudni! – kértek bocsánatot a gyerekek.
– Én nem haragszom rátok, mert nekem kiváló órabérem van, számomra szinte tökmindegy, hogy mivel telik el az idő. Inkább az olvasóktól kérjetek bocsánatot, hogy felesleges kérdéseitekkel untatjátok őket – javasolta az igazgató.
– Kedves olvasó! – szökött könny Controlles szemébe. – Kérem, ne haragudjon! Ígérjük, hogy soha többé nem raboljuk feleslegesen az oldalszámot.
– És azt is megígérjük, hogy nem húzzuk unalmas, humortalan jelenetekkel a terjedelmet – ígérte Heri Kókler bűnbánóan.
Nagy világosság támadt ekkor, majd megjelent a nagy író, K. B. Rottring szelleme. Az irodalmi Összkár díj örök várományosa cipőben közel 190 cm magas volt, éppen ezért a világ egyik legnagyobb íróját tisztelhette benne mindenki. De nem csak megjelent, hanem kissé morcosan kinyilatkoztatást is tett:
– Mózes! Azonnal vezesd át a népet azon a vacak tengeren! Nem, nem érdekel, hogy hideg a víz! És mi az, hogy túl sós! Nem kell belőle inni, ha nem akarsz! Hogy szomjas vagy, mert két napja nem ittál? Mit akarsz már tőlem? Még jó hogy nem várod el, hogy sziklából fakasszak neked vizet. Hihetetlen! Menjél már, hogy az apád mindenit! Igen, vele is volt gondom, nem is kevés! Nem, nem érdekel, hogy nem tudsz úszni! Higgy bennem és akkor úszótanfolyamra sem kell járnod! Mondtam már, hogy rettentő babonás vagy, fiam? Ne félj a Vörös-tengertől! Egészen biztos, hogy nem leszel tőle vörös, ha beleslattyogsz. Mózes! Nem akarom meghallani ezt a kérdésed! Nem, nem, nem! Utoljára mondom, hogy tényleg nem lehetne inkább a Jeges-tengeren keresztül. Még akkor sem, ha most ebben a kutya melegben neked jól esne egy kis jég…
– De író bácsi! – szólt közbe a kis Genny. – El tetszett téveszteni a szöveget. – Ez nem az a jelenet és nem az a történet!
– Bakker! – mondta a nagy író észbe kapva. – Köszönöm pici kis teremtményem, hogy figyelmeztettél. Midőn majd elérkezik a világ vége, az utolsó téves ítéletnél majd kérlek, jelezd számomra, hogy te semmiképpen se kerülj a pokolba.
A kis Genny remegett, mint az égő csipkebokor, amikor Mózes rakott tüzet alája, de habozás nélkül azonnal megígérte.
Érdekes, hogy bizonyos helyzetekben az ember képes arra, hogy bármit habozás nélkül azonnal megígérjen.
Na, ez is éppen egy ilyen helyzet volt.
– Most pedig szedjétek már össze magatokat egy kicsit, és folytatódjon a történetem! – rendelkezett a nagy író, és eltűnt, mint a kámfor. Csak üres sorközök maradtak a helyén.
– Engedjétek meg, hogy ismét visszatérjek a cselekményhez – mondta Dupladurr professzor, akinek tényleg aránytalanul magas volt az órabére – hm, majd erről hamarosan intézkedni fogok –, és ő volt az, aki úgy gondolta, hogy ezért a pénzért néha még kicsit dolgozni is kéne. Ez mondjuk elég korrekt volt tőle… Tehát még lehet, hogy megfontoljuk azt a bércsökkentést.
Az igazgató bácsi megsimogatta a féreg hegyes fejét, de picikét felszisszent, amikor a hegyes orra megszúrta az ujját. – Ez a saját teremtményem – mondta büszkén. Én csináltam!
– Nahát! – lepődött meg Controlles. – Nem is tudtam, hogy a professzor úrnak gyereke van!
A többi gyerek is bólogatott, jelezve, hogy bizony ők sem tudták, de még csak nem is gondolták.
Dupladurr professzor szeretett volna még valamit mondani, de nem tudott megnyilvánulni, ugyanis paparazzi fotósok és bulvárlap szakírók jelentek meg a föld alól, valamint az égből alápottyanva, és vadul kérdezni és fotózni kezdték.
– Igaz, hogy ez a maga fia?
– Igaz, hogy eddig eltitkolta?
– Igaz, hogy a gyereke fogyatékos?
– Miért csak egy szeme van?
– Ki az anyja? Vagy csak apja van, de az sem maga?
Ehhez hasonló kérdések özöne árasztotta el szegény Dupladurr igazgató bácsit, miközben vadul fotózták őket és a vakuk kereszttüzében az igazgató és a gyerekhad is érezte, hogy ha ez így folytatódik tovább, akkor hamarosan a látásukat és a hallásukat is el fogják veszíteni, sőt ami még rosszabb, meg is fognak őrülni.
De Dupladurr professzor egy valamit nem veszített el. A lélekjelenlétét. Hirtelen felemelte a varázspálcáját, majd egy kört írt le a levegőben, és kimondta a hatalmas erejű varázsszót, amire mindenki elhallgatott, megszűnt a kérdések özöne, és a paparazzik sem villogtak már.
– Psssszt!
A sajtó képviselői megrettenve tapasztalták, hogy egy soha nem látott erejű varázshatás alatt állnak. Képtelenek voltak megnyikkanni! De ez még nem volt minden! Dupladurr professzor halványan elmosolyodott, és még egyszer meglengette a varázspálcáját.
– Cenzúra!
Erre még elképesztőbb dolog történt. A fotósok digitális fényképezőgépének memóriája törlődött, az újságírók teleírt jegyzettömbjeiről pedig elpárolgott mindenféle írás.
Meglepő, igaz?
Több szempontból is az volt!
Már az is meglepő volt, hogyan kerülhetett bármiféle írás a papírlapokra, amikor senki nem nyilatkozott egy szót sem. Így az is meglepő volt, hogy mégis, ennek ellenére, az újságírók pillanatok alatt teleírták a jegyzetfüzetüket.
Mindhiába, mert most egy pillanat alatt minden törlődött onnan.
Dupladurr professzor jót nevetett, de látszott rajta, még nem fejezte be a hírlapi kacsaírók elleni támadást. Most a legbrutálisabb varázslatra készült, amit csak újságíró ellen ki lehetett mondani. Nem, a halál csak megváltás lett volna a toll rabszolgáinak! Sokkal rafináltabb bűbáj volt ez! A kellő pillanatban alkalmazva bármikor el lehetett tüntetni tetszőleges számú újságírót, olyannyira, hogy jó ideig vissza sem tértek.
– Lapzárta! – rikkantotta Dupladurr professzor.
A paparazzik és a többi hiéna erre a szóra elsápadt, a fejéhez kapott, majd halálra vált hangon kiáltozva visszarohant a számára munkát adó szerkesztőségbe.
A táj megint békés és csendes lett, csak a műhó hangtalan hullását lehetett hallani. A távolban két hóember hógolyózott. Vidám nevetésük – amit akkor hallattak, amikor játék közben véletlenül direkt kiütötték seprűikkel egymás gombszemét – messzire szállt a kristálytiszta levegőjű, érintetlen természeti szépségű, békés hangulatot árasztó műtáj felett.
– Ez egy féreg, de nem én vagyok az apja! – magyarázta kissé pironkodva Dupladurr, mert érezte, hogy már ideje visszatérni erre az eredeti témára. – De tény és való, hogy én hoztam őt létre egy varázseljárással, amikor is kereszteztem egy ütvefúrót egy svájci órával, az így létrejött tenyészetet pedig ráoltottam egy hernyóra. Némi dizájnozás és felturbózás után létrejött ez a szuper féreg, amely képes az időben féregjáratot létre hozni. Hát… Szóval, ő lenne az!
A gyerekek elismerően füttyentettek. Ámulattal a szemük bogarában felváltva bámulták a csodalényt és a professzort is, akiről most mindannyian azt gondolták, hogy nem véletlenül ő vezeti a Rokforti Varázslópalánta- Dugvány- és Boszorkaszaporító Intézetet.
– Hű! – mondta Heri. – Nagy tisztelettel vizsgálgatta a szörnyeteg kinézetű élőlényt, de megsimogatni semmi pénzért nem merte volna.
A többi gyerek is ugyanezen a véleményen volt.
– Nahát! Krampusz! – hallották meg ebben a pillanatban a gyerekek Arcszőr bácsi vidám kiáltását. A Ribizly család feje futva közeledett, így egy perc alatt oda is ért hozzájuk.
Dupladurr professzor és Mr. Ribizly kezet szorítottak, miközben barátságosan üdvözölték egymást.
– Mi szél hozott? – kérdezte Arcszőr bácsi kicsit fintorogva, mert még a szabadban is érezte a szelet, ami szerinte hozta Dupladurrt.
– Óh, ez csak a reggeli nyersbabból készült salátám illóanyaga! – nevetgélt Dupladurr. – Valójában féregjárattal jöttem. Mégpedig azért, mert van néhány fontos dolog, amit meg kell beszéljünk. Úgy döntöttem, veletek töltöm a szilvesztert.

5. Szilveszteri nagy durranás

Az év hátralévő napjai gyorsan teltek. A gyerekek sportolással, játékkal, evéssel, ivással töltve, vidám hangulatban várták az új évet. Már szilveszter délutánján azért nyúzták Arcszőr bácsit, hogy engedje már meg nekik, hogy végre kipróbálják a teljesen veszélytelen kínai pirotechnikai eszközöket. Arcszőr bácsi először hajthatatlannak mutatkozott, akár egy lelakatolt szobakerékpár, de végül beadta a derekát.
– Végül is, azért vannak ezek a játékszerek, hogy örömünket leljük bennük – mondta bölcsen a gyerekpárti Dupladurr professzor is, és elégedetten vigyorgott, amikor a ház ura hozta a kamra kulcsát, ahol az ártatlan kis petárdák, tűzijátékok, röppentyűk és pörgettyűk sorakoztak a polcokon.
– Köszönjük igazgató bácsi! – lelkendeztek a gyerekek, akik roppant hálásnak látszottak a segítő közbenjárásért.
Dupladurr csak mosolygott a szakálla és a bajusza mögött, és arra gondolt, hogy milyen régen volt, amikor még ő is gyerekként várta az új évet. Ahogy utánaszámolt, megállapította magában, hogy bizony ez nem tavaly volt.
– Én magam is szeretem a tűzijátékot – vallotta be Mr. Ribizly, aki felesége és Dupladurr professzor társaságában telepedett le a verandán, hogy az első sorból láthassa az égbolton megjelenő durrogó látványelemeket.
– A gyerekeknek ez lesz az első olyan szilveszterük, amikor saját tűzijátékkal szórakoztatják majd magukat – vallotta be Mrs. Ribizly. – Már egy hónapja várták ezt a napot.
Dupladurr professzor mosolyogva jegyezte meg:
– Az én gyerekkoromban még nem volt divat az ilyesmi. De meg tudom érteni ezeket a fiatalokat, hiszen én magam is imádok tüzeskedni. Néha ugyan éjszaka bevizelek, de hát ismeritek a mondást: valamit valamiért. De kérlek benneteket, ez maradjon köztünk. Nem szeretném, ha az iskolában elterjedne a híre, hogy az igazgató bácsi valójában egy kis pisis.
– Nyugodt lehetsz, Krampusz, egy szót sem fogunk szólni senkinek – esküdözött Mr. Ribizly, még mielőtt beszaladt volna a házba, hogy a nagy hírt megírja egyik régi cimborájának azzal a kikötéssel, hogy senkinek a világon nem mondhatja el. A régi cimbora mindenre megesküdött, és csak a feleségének mondta el. A felesége is megesküdött az anyja életére, akit másnap ragadott el a halál, hogy nem mondja el senkinek a dolgot. Azt márcsak magában tette hozzá, hogy kivéve az ő legjobb barátnőjét. A legjobb barátnő viszont hazudós és pletykás volt, és körlevelet szerkesztett a hírről. Alig fél nap leforgása alatt már mindenki tudta a világon, hogy Dupladurr professzor tüzeskedik éjjel-nappal, közben pedig bevizel, sőt napközben még speciális gumibugyit is visel. Ez persze merő kitaláció volt. Még hamis fotók is terjedni kezdtek róla, azt illusztrálva, hogy éppen ezt csinálja, sőt, valaki pedig feltett egy igazi tényfeltáró videót arról, hogy az igazgató bácsi valójában egész nap csak pisil, csak pisil, csak pisil…
Amikor Arcszőr bácsi visszatért a házból, Dupladurr professzor vidáman nevetgélve fogadta:
– Arcszőr, hogy a feleségednek milyen remek humorérzéke van! Tegnap elsütöttem neki egy viccet. Hát ne tudd meg, úgy nevetett, hogy majdnem kiesett az ágyamból!
Még mielőtt Arcszőr bácsi bármit mondhatott volna, Mrs. Ribizly nevetgélni kezdett, mintha az előbb valami jó tréfát hallott volna. Amikor Arcszőr bácsi gyanakvóan nézett rá, a felesége elvonta a figyelmét azzal, hogy nagy hangon kiabálni kezdett a gyerekeknek:
– Gyerünk srácok! Indítsátok a rakétákat! Már besötétedett, várjuk az előadást!
Dupladurr professzor barátságosan integetett a fiataloknak, majd előhúzta a varázspálcáját, hogy némi mágia segítségével egy parányit felturbózza az amúgy teljesen veszélytelen pirotechnikai eszközök erejét. Tavaly a szomszéd falu, Lángos úgy égett le, hogy ezek a veszélytelen pirotechnikai eszközök a másik faluból véletlenül átröppentek Szilveszter éjjelén. Mivel azonban a falut azóta sem építették újjá, mert nem kapták meg rá az EU-s támogatást, idén ez a veszély már sajnos nem fenyegetett. Legalábbis a szomszéd falu, Gyújtós lakói nagyon sajnálták, mert a remek akciót mihamarabb meg akarták ismételni. A két falu évszázadok óta rivalizált egymással, mert mindkettőben veszélytelen pirotechnikai eszközöket gyártottak, és a rivalizálás miatt az új fejlesztéseket előszeretettel egymáson próbálták ki.
Pageup és Pagedown hozzáláttak az előkészületekhez. Felállították a rakétákat, a röppentyűket és mindent, ami még ki-és fellőhető volt, majd varázspálcájuk segítségével meggyújtották a kanócokat.
Amikor ez első rakéta felemelkedett a levegőbe, Heri Kókler megérezte, hogy itt valami nem stimmel. Erre abból következtetett, hogy a rakéta olyan tolósugárral emelkedett felfelé, hogy két méteres gödröt égetett maga alatt a földbe. Látványos volt, amikor száguldott felfelé, Herit leginkább egy űrrepülőgép kilövésére emlékeztette. Amikor pedig egy perc múlva az egész cucc napként világítva milliónyi színes darabra robbant szét az égen, teljesen elhomályosítva a csillagok millióit, még inkább arra emlékeztette.
– Atya világ! – hebegte Controlles.
– Nem hiszem el! Vagyis… elhiszem… de… de… de nem akarom elhinni – dadogta Altefnégy.
A többi pukkantó sorban, egymás után felemelkedett, szétrobbant, sivított, durrogott, sivított és pukkant. Az egész olyan volt, mint néhány éve Bagdad ostroma. Akkor bizonyára az amerikaiak ünnepeltek valamit.
A felnőttek és a gyerekek ámulattal bámulták a nem mindennapi tűzijátékot, amelynek során véletlenül felrobbantottak egy hegyet, és szándékosan még két másikat. A skót Felföldből a sok rakéta becsapódása miatt skót mélyföld lett, a hegylakók pedig rekedtre káromkodtak magukat. Ha a skót szoknya alatt viseltek volna valamit, bizony még az az alsónemű is lángra kapott volna. Ezer szerencse, hogy a skót szoknya alatt hagyományos módon soha nem viseltek semmit, csak hordtak valamit, amit viszont nem csak a skótszoknya de minden más egyéb ruhadarab alatt is viselték a férfiak, lévén ezt a motyót nem lehetett sem levenni, sem pedig felvenni. Illetve, lehetett, csak baromira fájt. De hogy ne ragozzam, szegény hegylakók most megtapasztalhatták, hogy milyen lehet a hölgyeknek a gyantázás, a szerencsétlenebb srácok pedig azt, hogy milyen lehet a disznónak a perzselés.
A tűzijáték az utolsó patronig, az utolsó pukkantóig, az utolsó robbanásig tartott. Jó móka volt, mindenki kurjongatott, kiáltozott, sőt, a felnőttek között akadt egyvalaki, a nevét nem akarjuk elárulni, aki izgalmában még közben be is pissentett.
Az új év hamarosan beköszöntött. Mindenki újévi fogadalmat tett. Ez Angliában elterjedt szokás volt, úgyhogy nekem is muszáj belevenni a történetbe.
Mr. Ribizly ünnepélyesen megígérte, hogy idén nem csinál több gyereket.
Mrs. Ribizly megígérte, hogy hű feleség lesz.
Dupladurr professzor megígérte, hogy nem csinál másnak gyereket. Még viccből sem, nemhogy fából. De azt nem ígérte meg, hogy nem tesz lóvá mindenkit.
Heri megígérte, hogy idén feltétlenül meg fogja legalább egyszer ölni a gonosz Gigawatt Voltmárvoltot, mert már érezte, hogy teljesen kezd kijönni a gyakorlatból.
Controlles megígérte, hogy idén megtanul majd hallgatni.
A kis Genny megígérte, hogy idén szerelmes lesz valakibe, aki nem Heri Kókler. De ezt azonnal vissza is vonta.
Altefnégy megígérte, hogy megmenti a világot, vagy ha azt nem is, de valakit azért meg fog menteni.
Pagedown és Pageup megígérték, hogy idén fel fognak találni valamit, ami még nem volt, ami korszakalkotó, és amit csak ők tudnak kitalálni.
Overlay nem ígért meg semmit. Shift és Delete pedig azon vitatkoztak, hogy vajon minden szomszéd elégett-e a környéken, vagy csak azok, akik az imént lángolva futottak a látóhatár szélén a folyó felé.
Backspace is meg akart valamit ígérni, de végül úgy döntött, ez a rengeteg ígérgetés teljesen felesleges, mert az ismert mondás szerint ember tervez, Isten meg végez. Sőt, néha kivégez. Ezért aztán nem is mondott semmit, hanem elment aludni. De előtte kidobta az égett ruháit, és megfürdött, mert olyan füstös lett a képe, hogy ha bement volna az önkormányzat szociális osztályára, akkor jelen állapotában ránézésre is megemelték volna a családi pótlékát.
Az új év első napja békésen telt. A gyerekek korán, már délután kettőkor felkeltek, megreggeliztek, majd a felnőttektől sajnálkozva hallhatták, hogy milyen kár, hogy eddig aludtak, mert ha nem aludtak volna ilyen sokáig, akkor bizony meghallgathatták volna a Bécsi Pszichológusok koncertjét, amely az év első napján mindig felejthetetlen élményt nyújtott minden zenebarátnak.
Controlles megkérdezte, hogy a zenebarátok tényleg papok-e, és hogy csuhában és discmannal a fülükön járkálnak-e, de az anyukája nem vette a lapot. Elzavarta Controllest egy magától verekedő díványpárna segítségével, hogy pakolja be a holmiját. Bizony, mert holnap már menni kellett vissza a suliba, hiszen véget ért a szünet, és kezdődött a második félév.
Az összes iker és a háziak vendégszeretetét élvező Heri Kókler is úgy döntött, hogy jobb idejében mindent bepakolni a hátizsákokba. A délutánt így a holmik rendszerezésével töltötték a fiatalok, majd eljött az este, ahol közös vacsora következett.
Dupladurr professzor még pohárköszöntőt is mondott. Miután kedvesen köszöntötte a poharát, amely udvariatlanul csak hallgatott, és még csak egy sziával sem köszönt vissza, elmondta, hogy nagyon bízik benne, hogy nem ez lesz az utolsó vacsorájuk. Kifejezte abbéli reményét, hogy idén végre végleg sikerül majd leszámolni a gonosz Netuddkivel, aki több kárt okozott már a varázslóvilágnak, mint az angoloknak az IRA.
Mindenki bólogatott. Dupladurr professzor pedig folytatta:
– Azért jöttem el hozzátok, kedves barátaim, mert szeretnék megosztani veletek egy nagy titkot. Ezt a titkot már Heri Kókler tudja, neki tehát nem titok, lehet, hogy unalmas is lesz neki a történet, de veletek most meg kell ismertessem, mert nem csak a szövetségeseim, harcostársaim, hanem kedves barátaim is vagytok.
– Halljuk, Krampusz! – bíztatta Mr. Ribizly.
– Néhány héttel ezelőtt Netuddki megint egy rettentő varázslatra készült. Bérencei segítségével ellopta az iskolából a különös mágiával bíró, Nagyon Büdös Rokfortit, a világ legbüdösebb sajtját, amely annyira büdös, hogy leláncolva kell tartani a spájzban, mert különben a benne élő kukacoknak köszönhetően magától elmászna.
– De miért lopta el? – kérdezte elsápadva a ház asszonya.
– Azért, mert ördögi terve keretében ismét emberi alakot akart ölteni. De én, aki egy lépéssel mindig előtte jártam, kiváló hírszerző és felderítő munkámnak köszönhetően megakadályoztam ezt a tervét. Netuddki Pinokkió álnéven éldegélt az elmúlt hónapokban, és a varázslatot azért akarta végrehajtani a Nagyon Büdös Rokforti segítségével, mert egy régi könyvből megtudta, hogy a sajt hihetetlen varázserővel bír. Pontosan olyasfajta varázserővel, amire neki szüksége lett volna. Zsarolással és fenyegetéssel arra kényszerítette Rágó Máyfoltot, hogy lopja el számára a sajtot. Én ebben természetesen minden erőmmel segítettem a fiút.
– Segítettél neki? – hökkent meg Mr. Ribizly. – Hát ezt meg hogy érted, Krampusz?
– Pontosan úgy, ahogy mondom, Arcszőr! – nevetett Dupladurr, és a tekintete találkozott Heriével, aki természetesen mindenről tudott, és most mosolyogva bólogatott. – Mindjárt megmagyarázom – nevette el magát Dupladurr professzor. Az ikrek és a kis Genny, akik eddig feszülten hallgatták a történetet, önkéntelenül mosolyogni kezdtek. Dupladurr megsimogatta a bajuszát, aztán a szakállát, majd amikor ezzel megvolt, folytatta az elbeszélést.
– Akár hiszitek, akár nem, minden vágyam az volt, hogy Voltmárvolt megkapja amit akar.
– De miért? Az igazgató bácsi átállt a sötét oldalra? – kérdezte Controlles aggódva.
– Dehogyis fiam, dehogyis! – kacagott Dupladurr professzor.
– Nem is az igazgató bácsi fia vagyok, hanem apukámé! – figyelmeztette az igazgatóját a fiú.
– Azt te csak hiszed, fiacskám! – nevetgélt Controllesen anyukája, de amikor a férje kérdőn nézett rá, idegesen köhintett, majd elpirulva zavartan elhallgatott.
Mr. Ribizlyn látszott, hogy már megint gyanakszik egy kicsit, de amikor a felesége rávigyorgott, azt hitte, hogy ez is csak valami tréfa.
De nem volt az!
Vajon hány és hány sötét titok fog még fényre derülni ebben a könyvben?
Az írón kívül senki nem tudta.
– Nem álltam át a sötét oldalra! – emelte fel a kezét figyelmeztetően Dupladurr igazgató bácsi. – Olyan csapdát állítottam, amibe belesétált őfeketesége. Mert amikor megkapta a sajtot, a Fekete Krumplinyomói segítségével hatalmas, fekete mágiából táplálkozó varázslatba kezdett.
– Miféle varázslatba? – kérdezte aggódva Arcszőr bácsi.
– Ismét emberré akart válni, fafiúból hús és vér emberi lénnyé. Egészen biztos, hogy sikerült is volna neki, mert rendelkezett a hozzá szükséges mágikus erővel, megszerezte a mágikus katalizátorként szükséges sajtot, fekete mágusainak koncentrált energiájával pedig a megfelelő ideig képes volt fenntartani az erőteret, de a számításába egy picike hiba csúszott.
Heri nem bírta tovább, és kipukkadt belőle a nevetés.
Mindenki más feszülten figyelt, ezért Heri is volt annyira diszkrét, és nem zavarta meg nevetgélésével mások rettegését.
– Kedves barátaim! Akár hiszitek, akár nem, a varázseljáráshoz használt nagyon Büdös Rokfortiba belerejtettem egy szem fekete varázslóhomokot – hahotázott most már Dupladurr professzor is, és közben még a könnye is kicsordult.
– Egy szem fekete varázslóhomokot? – kérdezte egyszerre Mr. és Mrs. Ribizly.
– Azt! – sírta a röhögéstől Dupladurr professzor.
– De hiszen az az egész mágikus eljárást megzavarta! – világosodott meg a házigazda varázslók elméje.
– Lóvá tettem! – kacagott teli szájjal Dupladurr. – Méghozzá hintalóvá!
– Hintalóvá? – kérdezték a gyerekek csodálkozva.
– Igen! Voltmárvolt Fekete Herceg akart lenni, de mivel én lóvá tettem, Telivér Herceg lett! Fafiúból nem ember, hanem egy hintaló lett! – csapkodta a térdét a professzor. – Herivel megnéztük a Talponálló nevezetű mágikus eszközöm segítségével. Olyan dühös volt, hogy elképzelni sem tudjátok! Legújabb információim szerint most egy titkos helyen bujkál szégyenében, és Fekete Krumplinyomói társaságában megint arra készül, hogy visszatérjen. De nem sok esélye van ellenünk, mert mindig egy lépéssel előtte járunk. Szóval, kedves barátaim, ez volt az a nagy hír, amit szerettem volna megosztani veletek. Ezért jöttem el személyesen hozzátok, hogy beszámoljak róla.
– Heri, te tudtad ezt? – kérdezték a gyerekek és a meglepett szüleik.
Heri helyett azonban az igazgató válaszolt.
– Heri tudta ezt, de az én utasításomra teljes mértékben titokban tartotta, mert nem akartuk egyelőre, hogy bárki is tudomást szerezzen róla, hogy ismerjük Voltmárvolt terveit. Ezt a házat mágikus erőtérrel védtem le, tehát a pohárköszöntőmet senki nem hallgathatta le. Heri még ilyesfajta varázslatra nem képes, ezért kértem meg rá, hogy ne mondja el senkinek. Tudjátok, néha a falnak is füle van, mindenfelé lehetnek kémek, még egy hóemberről is kiderülhet télen, hogy valójában titkosügynök. De főleg nyáron derülhet ez ki. Úgyhogy, ha nyáron láttok hóembert, feltétlenül öljétek meg! Ezért kérlek benneteket, hogy ezt a hírt kezeljétek teljesen bizalmasan! További titkos akciók következnek, amelyek azt célozzák, hogy végleg leszámoljunk Netuddkivel, de ezekről egyelőre nem szeretnék beszélni – zárta le mondandóját Dupladurr professzor.
Az egész Ribizly család izgatottan beszélni kezdett, közben egyik ámulatból a másikba estek. Amíg megbeszélték egymással a történteket, Dupladurr professzor megvacsorázott. Amikor befejezte, rákacsintott Herire.
Heri meglepetésében majdnem felkiáltott, mert a fejében megszólalt Dupladurr professzor hangja:
„Nem mondtam el nekik mindent, de te azért bizonyára magad is sejted, hogy kicsivel többet tudsz náluk. A keresztapád veszélyes küldetést teljesít a Hat Tyúk Tavánál, egy mágikus helyen, ahová talán még nekünk is el kell majd mennünk hamarosan. Ha itt lesz az ideje, mindent meg fogsz tudni, fiam! Kérlek, legyél türelemmel! A keresztapád jól van, üdvözletét küldi neked, és már nagyon várja, hogy újra találkozhasson veled!”
Heri izgatottan bólintott, jelezve, hogy vette és megértette a telepatikus üzenetet. Magában nagyon hálás volt Dupladurr professzornak, mert rég nem látott rokonáról hozott jó híreket.
Az este kellemes beszélgetéssel és sztrippókerrel telt, majd mindenki korán ágyba ment, mert holnap már egy új fejezet kezdődött az életükben. Mentek vissza Rokfortba, a sajtok fővárosába, ahol olyan, de olyan szag volt, hogy az nem igaz! Aki nem szokott hozzá, az nem is bírta sokáig elviselni. De a fiúk nem ezért a páratlan szaghatásért látogatták ezt a varázslatos helyet. Hanem azért, mert ott volt a világ legszuperebb Varázsló és Boszorkánynemesítő kineveldéje, amelyben immár hatodik évesként belevághattak a második félévbe. És persze már várta őket Hermelin is.
Méghozzá teljesen kiéhezve…

6. Vissza a suliba

Amikor elérkezett az utazás napja, Heri megkérdezte Dupladurr igazgató bácsit, hogy mivel fognak visszautazni.
A vicceskedő hangulatban ébredő Dupladurr igazgató bácsi erre azt felelte, mivel kezdődik a tanév.
Controlles, akit nem olyan fából faragtak, mint mondjuk Pinokkiót, nem adta fel ilyen könnyedén. Ha ő valamit meg akart tudni, akkor nem tágított, amíg meg nem tudta.
– Ugye féregjárattal megyünk, professzor úr? – kérdezte izgatottan. – Annyira szeretném én is kipróbálni!
Erre mindegyik gyerek fellelkesedett, és egymást túlkiabálva jelezték, hogy ők már elég nagyok ahhoz, hogy így közlekedjenek.
– Sajnos, gyerekek, nem mehetünk féregjárattal – hűtötte le a kedélyeket a professzor.
– De miért nem? – kérdezte csalódottan Controlles, a vezérszónok.
– Azért fiacskám, mert most csak a kisebbik férget hoztam magammal. Ez még nem tud akkora féregjáratot nyitni a téridőben, amely mindannyiunknak elegendő volna.
A gyerekek csalódottan morajlottak, a kis Genny még el is pityeredett egy kicsit.
Controlles azonban okos volt, vágott az esze, mint a fodrász ollója, és meg is kérdezte rögtön.
– Ezek szerint, professzor úr, van önnek egy másik, nagyobb férge is?
– Okos fiú vagy, Controlles! – dicsérte meg Dupladurr professzor. – Bizony van, de azt otthon tartom Rokfortban.
– Miért nem azzal tetszett értünk jönni, professzor úr? – kérdezte meg a kis Genny.
– Nagyon jó kérdés! – dicsérte meg a kislányt a professzor. – Azért nem azzal jöttem, mert egy nagy féreg rengeteget fogyaszt, a kisebb viszont takarékosabb. Nekem pedig, egymagamnak, bőven elegendő volt a kisebb modell.
– De ha nem féregjárattal fogunk hazatérni, akkor hogyan? – kíváncsiskodott most már Heri is.
– Ez hamarosan ki fog derülni, gyerekek – titokzatoskodott a professzor. – Szándékosan nem mondtam azt a nyelvi fordulatot, hogy ne vágjunk a dolognak elébe, mert éppen erre akartalak kérni mindannyiótokat, hogy pontosan ezt tegyétek.
– Vágjunk a dolgok elé? – kérdezte Altefnégy.
– De hogyan? – tanácstalankodott Overlay.
– Ne féljetek, amíg engem láttok – nevetett a professzor. – Most szépen búcsúzzatok el örökre a szüléitektől! Ha pedig ezzel megvolnátok, akkor felőlem akár indulhatunk is…
– Jaj, Krampusz! – kiáltott fel Mrs. Ribizly kétségbeesetten. – Azt akarod mondani, hogy soha többé nem láthatom a gyerekeimet?
– Ezt így nem merném kijelenteni, mert azért szerencsés véletlen is létezik a világon, de tudjátok, milyen veszélyes időket élünk manapság. Meglehet, a nyári szünetre már vagy csak ti, de az is lehetséges, hogy csak ők lesznek életben. Persze statisztikailag az is előfordulhat, hogy senki sem lesz életben, csak én. De ennek sajnos kevés a valószínűsége. Érzem a vizeletemen, hogy bizonyos erők ki akarnak írni ebből a történetből. De én nem akarom ezt! Remek állásom van, remek szerepem, jól is fizetnek, úgyhogy mindent meg fogok tenni azért, hogy ne így legyen.
– Jaj, drága Krampuszkám, vigyázz magadra! – ölelgette meg az igazgatót Mrs. Ribizly.
– Lehet, hogy utoljára segítettem rajtad, Muci – súgta a fülébe Dupladurr. – De ne aggódj, építettem neked egy kefélőgépet. Ott van a hálószobaszekrényedben.
– Óh, Krampusz, hogy te milyen figyelmes és kedves férfi vagy! – sikoltotta boldogan Mrs. Ribizly, és egészen belepirult a várható örömbe, amikor működés közben lelki szemeivel elképzelte az igazgató úr búcsúajándékát.
– Igazán semmiség – szerénykedett Dupladurr professzor. – Tudom, hogy a férjed gyakran távol van, sokszor haza sem jön, és akkor ott állsz magányosan, és nem tudod, hogyan kefélj egyedül. Tudom, hogy jobb a férjeddel kefélni, de ha a szükség úgy hozza, meg kell tanulnod egyedül is.
– Ó, milyen drága! – lelkendezett Mrs. Ribizly.
– Nem, egyáltalán nem! – rázta a fejét Dupladurr. – Tőled amúgy sem fogadnék el pénzt. A kefélőgép legújabb találmányom, a híres professzor, Agyi Agyimov ötlete alapján készült. Én csak továbbfejlesztettem, úgyhogy ne aggódj, a gép tökéletesen működik, és úgy kefél, mint egy kisangyal.
– Már alig várom! – lehelte a professzor nyakába Mrs. Ribizly.
– Az iskolában is működik jónéhány kefélőgép, azok az első típusok – árulta el a professzor. – Abszolút megbízhatóak…
– Az iskolában? – hökkent meg Mrs. Ribizly, és hirtelen abbahagyta az igazgató ölelgetését. Megrökönyödve bámult rá.
– Ott, ott! Már fél éve semmi gond sincs velük. Pedig szinte éjjel-nappal kefélnek.
– És a gyerekek? – hökkent meg Mrs. Ribizly. – Ők remélem, nem tudnak róla?
– A gyerekek ne tudnának róla? – hahotázott Dupladurr professzor. – Már miért ne tudnának róla? – Az igazgató körbepillantott, majd megkérdezte:
– Gyerekek! Ki tud a kefélőgépről?
Mindenki feltette a kezét.
Mrs. Ribizly elvörösödött, majd elsápadt.
– Te jó ég! A gyerekek tudnak a kefélőgépről?!
– Sőt, ők is nagyon szeretik! – jelentette ki az igazgató bácsi. – Megkönnyíti a mindennapjaikat.
– Csak… csak nem azt akarod mondani… hogy a gyerekek is használják? – sikoltott fel Mrs. Ribizly.
– De éppen azt akarom mondani! – értetlenkedett a professzor. – De hát nem látom be, hogy miért kellett volna eltitkolni előlük egy ilyen remek találmányt?
– Azért, mert nem való a gyerekeknek… a… kefélőgép! – mondta felháborodottan Mrs. Ribizly.
– Dehogyisnem való! – mondott ellent Dupladurr professzor. – Remekül tudják kezelni. Még az elsősök is könnyen elboldogulnak vele.
– Úristen, Krampusz! – sápadt el Mr. Ribizly is, akinek leesett a tantusz. – Mit művelsz te abban az iskolában?
– Hát igazgatok, Arcszőr – felelte zavartan Dupladurr. – De miért kérdezed? Nem értem, hogy jön ez ide?
– Kefélőgépet adsz a gyerekeknek? Arcszőr, hát nagyot csalódtam benned! Kis Gennynek már el sem fogom árulni, hogy te vagy az apja – mondta Mrs. Ribizly, de elharapta a száját, mert rájött, hogy most megint valami rosszat mondott.
– Kis Gennynek is ő az apja? – harapott rá a témára Mr. Ribizly. – Még kinek? – kérdezte mérgesen.
– Aááá, csak vicceltem – heherészett Mrs. Ribizly. – Valójában keresztapát akartam mondani…
– Az igazgató bácsi az apukám? – kérdezte a kis Genny. – Mama, ez igaz? Akkor kicsoda nekem az Apuci?
– Mondom, hogy a keresztapád, kislányom! – magyarázta idegesen Mrs. Ribizly. De hogy mentse a menthetőt, hirtelen visszakanyarodott az előbbi témára.
– Hogy lehet az, hogy kefélőgépek működnek az iskolában? Erre felelj inkább Krampusz!
– A kefélőgépek ártalmatlan eszközök – védekezett Dupladurr. – Nem értem, miért ne lehetne őket használni, hiszen nagymértékben megkönnyítik a mosást, és…
– A mosást? – hökkent meg most már Mr. és Mrs. Ribizly is egyszerre.
– Igen azt! – felelte Dupladurr. – A kefélőgépek olyan automaták, amelyek hatalmas beépített keféik segítségével fényesre kefélik a ruhákat, amelyeket ezután már gyerekjáték kimosni. Bár azért még nem tökéletesek, mert a legmakacsabb szennyeződéseket nem tudják eltávolítani, a ki-szedhetetlen foltokat továbbra is ecetes ollóval szoktuk eltüntetni.
– Hát… szóval… erről van szó? Mr. és Mrs. Ribizlyn látszott, hogy rettentő nagy zavarban vannak. Mrs. Ribizly nem tudta, hogy mondjon-e még valamit, vagy inkább süllyedjen el gyorsan.
Dupladurr professzor még mindig kissé értetlenkedve, az előbbi jelenetet mire vélni nem tudva, elbúcsúzott, majd a gyerekeket maga előtt terelgetve elindult a megmaradt hegyek és völgyek között, hogy megkeresse azt, amit meg kellett keresnie.
Már egy órája meneteltek a szép zöld fűvel és Hanga növénnyel benőtt tájon, amikor felértek egy domb tetejére. Igen, itt már ismét voltak dombok, nem csak bombatölcsérek, mint közelebb a házhoz, ahol a tűzijáték járulékos károkat okozott a természetben. De hát tudjuk jól, valamit valamiért…
– Meddig fogunk még menni? – kérdezte az igazgató bácsit a kis Genny.
– Amíg kimerülten össze nem esünk és meg nem halunk! – felelte Controlles, aki újévi fogadalom ide vagy oda, továbbra sem volt képes csendben maradni.
– Jaj, ne! Komolyan mondod, Controlles? – pityeredett el a hugicája.
Dupladurr professzor megálljt parancsolt a menetnek, majd odasétált Controlles elé, és nagyon szigorúan azt mondta neki.
– Controlles, fiacskám! Tilos a kisebbeket ijesztgetni! Nemsokára nagyon érdekes és különleges utazási módot fogunk igénybe venni, de hamarosan nagyon kell koncentráljak ahhoz, hogy a tervem sikerüljön. Ha ti itt egymást piszkáljátok, mentálisan kínozzátok, nyavalyogtok, akkor ezzel megzavarjátok a koncentráló képességemet. És ha hibázok, akkor nem lesz második esélyünk, elszalasztjuk a lehetőséget. Közel száz mérföldre vagyunk az iskolától, nagyon nem szeretnék ennyit gyalogolni. Szerintem, ti is így vagytok ezzel, gyerekek, igaz?
A nevezettek bűnbánó arccal sunnyogtak, és senki nem merte magának venni a bátorságot, hogy megszólaljon.
Csak Controlles.
– Elnézést kérek, professzor úr! Nem fog többet előfordulni. Kívánja, hogy szörnyű bűnöm miatt, amelyet nem csak ön, hanem az egész kis közösségünk ellen követtem el, most rituális öngyilkosságot kövessek el?
– Nem, Controlles, egyelőre nem kívánok ilyesmit tőled – nevette el magát az igazgató. – De ha esetleg szükség lesz rá, feltétlenül értesíteni fogak…
Mindenki jót nevetett, kivéve Controllest, aki ezután rettentő bizonytalanságban ébredt fel nap nap után, nem tudva, hogy vajon melyik nap lesz számára az utolsó.
Néhány perc múlva, amikor Dupladurr hirtelen a szája elé tette a kezét, jelezve, hogy maradjanak csendben, a gyerekek elhallgattak. Olyan csend lett, hogy a légy zümmögését lehetett volna hallani, ha nem lett volna szél, a fák pedig nem susogtak volna annyira, és nem jött volna fütyülve a vonat odalent a völgyben.
– Ez az! – mutatott le diadalmasan Dupladurr, és kinyitott egy könyvet. Egy pillanatra elmélyedt benne, mint Cousteau kapitány annak idején a tengerben, majd bólogatott. Látszott az arcán, hogy mennyire elégedett valamivel. Hirtelen becsukta és a varázslóköpenyébe rejtette a könyvet.
– Biztosan valami varázskönyv! – suttogta Controlles áhítattal a gyerekeknek, akik szintén ugyanilyen áhítattal bólogattak.
– Valami olyasmi – mosolyodott el Dupladurr professzor, mert meghallotta, hogy mit sutyorognak a kölkök. – Az a neve, hogy menetrend. Rettentő bonyolult és mágiával teli olvasmány! Csak hosszas gyakorlás és tapasztalat után lehet valamelyest használni, de teljesen megismerni és a benne foglaltakat megérteni igazából sohasem lehetséges.
A gyerekek csak ámultak és bámultak.
– Mit kell most tennünk? – kérdezte a szemüvegét tisztogatva Heri.
– Egyelőre várunk – mondta titokzatosan Dupladurr professzor. – De nem sokat, mert mindjárt itt lesz!
– Gondoltam, hogy vonattal fogunk menni – mondta Controlles. – Olyan tök unalmas már. Minden évben kétszer vonatozunk, izgalmas közlekedési eszközökkel annyira ritkán megyünk, hogy az már szinte rossz is…
– Controlles, fiacskám! – mondta szelíden Dupla-durr professzor. – Bízz bennem! Igen, tényleg vonattal fogunk menni, de olyan vonattal, amilyenen eddig még soha nem ültél. Ezt én garantálom neked.
Controlles elhallgatott ugyan, de látszott rajta, hogy nem nagyon tartja érdekes közlekedési eszköznek a vonatot.
Dupladurr professzor levette a hátáról a hátizsákját, majd elővette belőle a vadászpuskát.
Minden gyerek meglepődött. Nem szóltak, nem kérdeztek semmit, mert nagyon helyesen úgy gondolták, akinél fegyver van, azt nem jó feleslegesen idegesíteni.
Dupladurr professzor megtöltötte a puskát, majd az órájára nézett, amelyen mindig négy óra volt, ezért naponta csak kétszer mutatta a pontos időt, de ez rajta kívül senkit sem zavart. Dupladurr hümmögött kettőt, majd intett a gyerekeknek, hogy kövessék.
Először csak gyorsan sétáltak, majd sietni kezdtek, ami kocogásba váltott, majd a végére futás lett belőle.
Dupladurr professzor olyan hirtelen torpant meg, hogy az ikrek, akik mögötte loholtak, felbuktak egymásban, a kis Genny és Heri pedig rájuk zuhant, úgyhogy akár kicsi a rakást is játszhattak volna. Amíg azon igyekeztek, hogy feltápászkodjanak, Dupladurr professzor két lövést adott le, amely hangosan visszhangzott a hegyek és völgyek között.
– Ez az! Igen, eltaláltam! – kiáltotta elégedetten az igazgató bácsi, majd sietve szétszerelte és visszatette a hátizsákjába a fegyvert.
– Miért lőtt a professzor úr a vonatra? – kérdezte Controlles aggódva. – Nem lett volna egyszerűbb a vasútállomáson felszállnunk?
Dupladurr professzor elnevette magát és azt mondta:
– Ez nem egy akármilyen vonat, fiam! Meg kellett lőnöm és meg kellett sebesítenem ahhoz, hogy különleges legyen. De most már ne kérdezősködjetek, hanem fussatok, ahogy csak bírtok. Van néhány percünk, hogy felkapaszkodjunk rá.
A gyerekek az igazgató bácsi vezetésével úgy rohantak, mint akiket üldöznek. Amikor elérték a valóban kissé lelassuló vonatot és ügyesen felmásztak az egyik nyitott tehervagonba, Controlles nem bírta tovább türtőztetni magát és megkérdezte:
– Miért kellett meglőni ezt a vonatot? Nem értem… Tulajdonképpen milyen vonat ez?
Dupladurr professzor elnevette magát:
– Hát most már, hogy eltaláltam és megsebesítettem, sebesvonat lett belőle. Csak a sebesvonat tud olyan gyorsan száguldani, amilyen gyorsan mi száguldani akarunk. Úgyhogy, kapaszkodjatok, ha kedves az életetek!
A vonat hirtelen nagyot rántott rajtuk, majd olyan sebesen és vadul kezdett el száguldani a hegyek-völgyek között, hogy a gyerekek komolyan azt gondolták, nem is a sebesvonatra, hanem egyenesen a hullámvasútra ültek. Mindenki úgy kapaszkodott, mintha az élete függött volna tőle, hogy le ne essen róla. Talán azért is, mert valóban így volt. Az utazás, mit is beszélek, az eszeveszett száguldás, olyan szédítő volt, hogy a gyerekek sokszor hangosan sikoltoztak, huhogtak, amikor pedig átrobogtak egy viadukt felett, mindenki visított, csak a professzor nem, mert ő addigra elaludt.
Kis Gennyt el kellett kapni egyszer, mert a menetszél el akarta sodorni, de szerencsére Heri jó reflexekkel röptében megragadta a copfjánál fogva, és némi küzdelem árán visszarántotta a helyére. Controlles hihetetlen lélekjelenlétről tanúbizonyságot téve, a hajánál megcsomózva odarögzítette a hugicáját egy kampóhoz, aki így már biztonságban volt, és a levegőben lebegve minden komoly veszély nélkül sikoltozhatott, kiáltozhatott segítségért egészen az utazás végéig.
Amikor megérkeztek, a vonat fékezett és megállt, a kis Genny pedig végre abbahagyta a rekedt hangú sikoltozást.
Dupladurr professzor a váratlan csendre felriadt.
– Hah, mi ez a nagy csönd? Hol vagyunk? Ja, értem már, szóval megérkeztünk! A büdös életbe! Ne mondjatok semmit, én is érzem már. Igen, büdös van, de hát a sajtok fővárosában csak nem lehet rózsaillatú a levegő, igaz? – Dupladurr nagyot nyújtózott. – Nahát, de jót aludtam! Hiába, a jó hegyi levegő! De nagyon fog hiányozni itt Rokfortban.

7. A kőfaragó szaki

– Hé, büdös rabszolgák! Aki nem cipeli megfelelő ütemben a köveket, azt ma reggeli helyett megkorbácsolom! – üvöltötte a munkafelügyelő habzó szájjal, a kezében pedig egy olyasfajta eszközt suhogtatott, amivel a munkások közül senki sem óhajtott találkozni.
– Elfelejted, Securitas, hogy mi szabad emberek vagyunk, nem pedig rabszolgák. Ráadásul nem is vagyunk büdösek, mert minden este fürödni szoktunk. Ráadásul a Fáraó kegyelméből kényelmes tömegszállásokon lakhatunk, miközben építjük számára a piramist – szólalt meg Fószer fejcsóválva.
Securitas idegesen fordult meg. Zord tekintettel odalépett Fószer elé, aki éppen egy követ faragott meg szinte művészi alapossággal. Hatalmas termetű volt, és olyan fenyegetően tornyosult Fószer fölé, hogy széles vállaival még a Napot is eltakarta előle.
– Remek, barátom! Ha megkérhetnélek, néhány óráig még legyél kedves ebben a pozícióban maradni, mert így, hatalmas árnyékodban sokkal könnyebb jó munkát végezni.
– Fószer! – dörrent rá Securitas. – Mondd csak, mit képzelsz te magadról? – ordította.
– Ez egy nagyon hosszú történet, önéletrajzi ihletésű könyvek tucatjai szükségeltetnének hozzá, hogy elregéljem. De neked hiába is magyarázom, te úgysem tudsz olvasni.
– De írni tudok! – húzta ki magát Securitas.
– Csak a nevedet! – nevette ki Fószer. – Mondhatom, szánalmas dolog! Az önmagát lepottyintó madár, ami azt jelenti, Securitas. Amikor aláírtad a munkaszerződésedet, kicsit csalhattál volna. Ha csak egy sima madarat rajzoltál volna, lepottyintás nélkül, akkor most duplája volna a fizetésed. Sajnos, be kell látnod, barátom, igazi palimadár vagy!
– És nem kellene itt fel alá járkálnom ezzel a hülye korbáccsal! – keseredett el hirtelen Securitas. – Komolyan mondom, hogy jobb volt régebben, amikor rabszolga voltam. Sokkal egyértelműbb volt a munkaköröm. Csak álltam ott a palota bejáratában, akinek volt engedélye, azt beengedtem, akinek meg nem volt, azt megöltem. Hah, régi szép idők… – Securitas elábrándozott.
– Azért a trágyahordás sem volt valami finom meló – hagyta abba a kőfaragást egy kis időre Főszer.
– Hát nem… – ismerte el Securitas. – De a kegyes Fáraó felszabadított, így aztán szabad ember lettem, kaptam egy darab saját földet, és hordhattam a trágyát és túrhattam a földet reggeltől estig.
A többi rabszolga is, akarom mondani munkás is letette a nagy köveket, és azt hallgatta, hogy mit beszélnek ezek ketten. Securitas észrevette, hogy mindenki lazsálni kezd, és megsuhogtatta a fegyelmező eszközét.
– Munkára, barmok! A Fáraó nem fog örülni, ha csak a halála után fogjátok megépíteni a piramisát!
– Muszáj ilyen durván bánnod velünk? – kérdezte egy szikár, inas, véreres szemű férfi. Az volt a neve, hogy Bél. Csak egy ágyékkötőt viselt, így látható volt, hogy hasának jobb oldalán jókora sérv dudorodik ki.
– Tudod nagyon jól, hogy nincs jogod megütni minket! – figyelmeztetett egy másik munkás is.
– Szabad földművesek vagyunk, akik önként veszünk részt az építkezésen! – mondta neheztelő hangon a brigád két másik tagja is.
– Jó, jó, tudom, bocs emberek, lehet hogy túlléptem egy kicsit a hatáskörömet – kért elnézést Securitas. – De tudjátok, nekem meg teljesítenem kell a napi káromkodási kötelezettségemet és óránként háromszor, de lehetőleg inkább négyszer fenyegető hangnemben noszogatnom kell benneteket. A korbács suhogtatásának is megvannak az előírásai, amelyeket muszáj betartanom. Ha ezt nem teszem meg, akkor elveszítem az állásomat és mehetek vissza a falumba Nílust duzzasztani.
– Semmi gond, Securitas! Mi megértünk téged, hogy nem akarsz megint trágyát hordani – mondta Fószer megenyhülve, közben megint kalapálni kezdett. – Tudjuk, hogy téged is megkötnek ezek a szigorú rendszabályok!
– De azért jobb lenne, ha halkabban ordítanál, és főleg ne akkor, amikor a legnehezebb kőtömböt cipeljük – tette szóvá másik sérelmét Bél. – Ilyenkor nagyon kell figyelnünk, nehogy egymás lábára ejtsük a munkadarabot.
Securitas széttárta a kezét:
– Rendben, fiúk, túl van tárgyalva. Majd ügyelni fogok rá, hogy akkor ordibáljak rátok, amikor nem emeltek éppen semmit.
– És ha megkérhetnélek rá, akkor kiabálj, amikor messzebb vagy tőlünk. Rettentő fülsértő, amikor fél méterről a fülünkbe ordítasz! – javasolta Bél, aki úgy látszik, nem csak sérves, de még a munkások szószólója is volt.
– Rendben, Bél, megígérem, hogy csak ritkán és távolról fogok rátok ordibálni – egyezett bele Securitas.
– És azzal a hülye korbácsoddal is vigyázz máskor! – jegyezte meg Fószer. – Az előbb véletlenül majdnem rám suhintottál!
– Ne haragudj, Főszer! – vörösödött el szégyenében Securitas. – Ezer bocsánat, kedves barátom! Nem venném a lelkemre, ha ezzel a vacakkal megütnélek…
– Hát, barátom, én sem szeretném, ha ezzel díszítenéd ki a hátam – vigyorgott Fószer.
– Na, akkor mi meg megyünk vissza követ cipelni – mondta Bél, és intett a többi embernek. – Még rengeteg a dolgunk! Tegnap megint leomlott a keleti oldal. Érzem, hogy valamit nem jól csinálunk, de fogalmam sincs, hogy mit. Már tíz éve itt dolgozom, de attól még nem lettem építész. Én is csak egy egyszerű földműves vagyok, aki önként dolgozik a Fáraónak.
– Már megint leomlott? – hagyta abba a kőfaragást Fószer. Hitetlenkedő pillantást vetett Bélre.
– Le, hogy Ozirisz harapná meg! – káromkodott Bél. – Teljesen kiakadtam. Pedig majdnem két éve építettük már a keleti oldalt.
Fószer elgondolkodva vakargatta a füle tövét.
– Figyelj csak rám, Bél! – mondta. – Szerintem, te valamit nagyon nem jól csinálhatsz, ha mindig leomlik az, amit felépítesz.
– Már én is gondoltam erre – vallotta be Bél. – De sajnos halvány fingom nincs az építőmunkáról, mivel csak egy szabad ember vagyok, aki önként dolgozik a dicsőséges Fáraó piramisának építkezésén.
– Szóval… – kezdte Fószer. – Talán tudnék neked segíteni…
– Nem kell segítség! Te kőfaragó vagy, faragd csak a köveket. Van néhány remek emberem, ők is szabad emberek, nem pedig rabszolgák, és velem együtt önként dolgoznak a Fáraó piramisának építésén és…
– Hagyd már ezt a süket dumát! – intette le Fószer. – Már évek óta együtt dolgozunk, igazi jó kis csapat vagyunk. Én kicsit megfaragom a köveket, ti meg beépítitek a piramisba, igaz?
– Igaz! – mondta Bél, és a szeme sarkából, a perifériás látásával észrevette, hogy a többi embere is abbahagyja a munkát és köréjük sereglenek.
– Hé, emberek! – idegeskedett Securitas. – Baj lesz ebből a tömeges munkabeszüntetésből. Fényes nappal van, dologidő, ti meg itt beszéltek. A kövek nem fognak maguktól felmenni a piramis falába…
– Te ebbe most ne szólj bele Securitas! – intette le Fószer.
– De…
– Semmi de! – mondta Fószer határozottan. – Itt most fontos dologról van szó, amit te úgysem értesz. Kérlek, menj egy kicsit távolabb, és csinálj úgy, mintha noszogatnál minket. A korbácsodat is használhatod, és ordibálj hangosan.
– Remek! – csillant fel Securitas szeme. – Máris megyek!
– Menj csak! – veregette hátba Fószer. – De vigyázz, nehogy kiverd a saját szemedet!
– Majd megoperálsz, mint a múltkor – vigyorgott rá Securitas.
– Az egy rutin vakbélműtét volt, de a szemedet még én sem tudnám visszaoperálni – figyelmeztetett Fószer. – A szemed olyan, akár egy tojás, ha feltöröd és kifolyatod, az életben nem lehet többé visszacsinálni. Úgyhogy legyél nagyon óvatos és ne tegyél kárt sem magadban, sem pedig másokban.
– Bízhatsz bennem, Fószer! – vigyorgott rá Securitas, és néhány lépéssel hátrébb ment a kis csoportosulástól. Körbenézett, hátrafordult, majd amikor megbizonyosodott arról, hogy senkit sem fog megsebesíteni, ordítozni kezdett és úgy tett, mintha az embereket csépelné a korbácsával.
– Gyerünk, rohadt rabszolgák, hogy az apátok mindenit! Büdös a munka, he!? Keljetek fel, és dolgozzatok, vagy kiverem belőletek a trágyát!
– Securitas! – figyelmeztette Fószer! – Kérlek, ne használj ilyen szavakat. Annyira durva, hangos és gusztustalan amiket ordibálsz, hogy nem értem a gondolataimat!
– Bocs Fószer, ne haragudj! – pihent meg egy pillanatra Securitas. – Mindjárt újra kezdem és megpróbálom közben finomítani magam.
– Oké! – bólintott Főszer.
– Mi az az oké? – kérdezte Securitas, aki nem volt valami okos, és külföldi nyelveket sem ismert.
– Egy idegen szó, de ez most mindegy – felelte Fószer. – Azt jelenti, hogy rendben.
Mindenki nagy tisztelettel nézett Fószerre. Nem csak nagyon okos fickó volt, aki még értett az orvosláshoz is, de még idegen nyelveket is ismert. Meg szavakat. Mint amilyen ez az oké is volt.
– Szóval, mit akarsz te nekem mondani? – kérdezte kissé gyanakodva Bél.
– Dolgozzatok mocskos rabszolgák! – üvöltötte Securitas, és korbácsolni kezdte mögöttük néhány méterre a földet. Csak úgy porzott minden, jótékony homályba burkolva azt, ami ott történt.
– Ez soha nem fogja megérteni, hogy nem vagyunk rabszolgák! – csóválta rosszallóan a fejét Bél.
Fószer elvigyorodott: – Hát, igen, neki is megvannak a maga korlátai. Mint ahogy neked is, Bél.
– Mit akarsz ezzel mondani, cimbora? – törölte meg kérges tenyerével az orrát a másik. Gyanakodva pislogott az apró termetű kőfaragóra.
– Az építkezéssel kapcsolatban van néhány javaslatom – kezdte óvatosan Fószer.
– De te nem érthetsz az építkezéshez, mert te csak egy egyszerű kőfaragó melós vagy, ugyanúgy minimálbéren, ahogy mi is – felelte bizalmatlanul Bél. – Honnan tudjam, hogy jótanácsot adsz-e?
– Nézd, Bél! Évek óta építitek már ezt a piramist, de teljesen hiába. Amit évekig építesz, az mindig egyszer csak minden ok nélkül leomlik. Mondd meg nekem őszintén, barátom, nem gondoltál még arra, hogy valamit nem csinálsz jól?
Bél magába roskadt. Látszott, most már nem dühös, hanem inkább elkeseredett. Az évek óta tartó hiábavaló gürcölés nem csak fizikai egészségét, de a lelkét is összetörte.
– Mit álltok itt, korcs kutyák, hogy fulladtatok volna bele a Nílusba, amikor megszült benneteket az a krokodil anyátok?! – ordította Securitas és tovább porolt a korbácsával. Remekül, teljes átéléssel, hatalmas hangerővel csinálta, így aztán a kutya sem figyelt rá.
– Elegem van ebből az egész melóból – mondta rosszkedvűen Bél. – Szerintem ez az egész piramisépítés egy nagy hülyeség. – Minek egy halottnak házat építeni?
– Vigyázz barátom! – csitította Főszer. – Ne beszélj ilyeneket, mert könnyen a föld alatt találhatod magad, jónéhány láb mélyen. A Fáraó hatalmának megkérdőjelezése halálbüntetést von maga után.
– De akkor is… – kesergett dühösen Bél.
– Nincs semmiféle akkor is! Ez a nagy piramisépítés dolog egy olyan vallási és szociológiai elemekkel átszőtt társadalompolitikai intézkedés, amit mi, földi halandók nem érthetünk meg. Csak a Fáraó tudhatja, hogy mi az oka. Megváltoztatni nem tudjuk, ezért a legjobb, ha elfogadjuk, hogy ez van – bölcselkedett Főszer. – De nem ezt akartam neked mondani…
– Hanem mit? – nézett rá megint Bél.
– Mindjárt mondom, barátom! Szerintem az, hogy a keleti oldal állandóan leomlik, nem lehet a véletlen műve.
– Szerintem a démonok az okai! – hozakodott elő tudományos érvekkel Bél. – Teliholdkor kóbor kutyát kellene áldozni Ízisznek, az biztosan segítene.
– Teljesen értelmetlen volna, ráadásul a kutyádat is elveszítenéd! – figyelmeztette Főszer.
– Hát akkor meg mi a jó fenét csináljak? – kérdezte Bél elkeseredetten.
– Elevenen foglak megnyúzni benneteket, ti közveszélyes munkakerülők! – ordította Securitas.
– Ne játszd túl, haver! – vetette oda Fószer a munkafelügyelőnek, aki visszavigyorgott rá.
– Oké, Fószer.
– Milyen tanulékony vagy! – dicsérte meg Fószer.
Securitas olyan boldog volt, amiért nagytudású barátja megdicsérte, hogy kétszerte jobban kezdett el korbácsolni, és kétszerte jobban porolt is.
Mindenki úgy köhögött, mint akit most akar elragadni a szilikózis.
– Szóval, Fószer, bökd már ki végre, hogy mit csinálunk annyira rosszul, hogy egy idő után mindig leomlik a keleti oldal! – köhögte Bél.
– Az a megérzésem, hogy a hibát ott követitek el, hogy csak a keleti oldalt építitek. Ha a nyugati, déli és északi oldalt is vele párhuzamosan falaznátok, akkor a többi fal megtartaná a keleti oldalt, a keleti oldal pedig a többit… – Fószer gondolatai is egy feltörő köhögőrohamban végezték.
Bél egy hosszú köhögés alatt elgondolkodott a hallottakon, majd kijelentette:
– Nem hiszek neked! Te nem érthetsz a kőműves munkához, mivel csak egy kőfaragó vagy.
– Te meg egy paraszt! – felelte Fószer.
– Ez igaz, de már évek óta a szakmában dolgozom, komoly gyakorlatom van.
– De rosszak a referenciáid – sajnálkozott Fószer.
– Refe…? Az meg mi? – kérdezte bizalmatlanul Bél.
– Hogy a piszokfajzat, trágyahordó fajtátokat, szemét rabszolgák! – ordította megint nagyon élethűen Securitas. – Dolgozzatok, vagy elevenen áslak el benneteket!
– Folyton ez a rabszolgázás! – sóhajtott Főszer.
– Nem lehet kiverni a fejéből! – piszkálta az orrát Bél, mert már tele volt sárral.
– Hol is tartottuk? – köhögte Főszer és sarat hányt. – Ja, igen, tudom már! A referenciáknál.
– Mit jelent ez a szó? – gyanakodott Bél.
– Azt jelenti, hogy az eddig végzett munkád eredménye sajnos nem mérhető. Hiába dolgozol évek óta itt, semmit nem tudsz felmutatni, csak egy rakás romot. A piramis nem halad, a Fáraó egyre öregebb, már majdnem húsz éves, ki tudja, meddig él még. Ha előbb hal meg, mint ahogy elkészülnénk, mindenkit ki fognak végezni, aki az építkezésen dolgozott.
Erre már minden munkás felkapta a fejét, sőt, Securitas is abbahagyta az út korbácsolását, és közelebb lépett. Ideges emberek kiabáltak egymás szavába vágva, nyugtalanság lett úrrá a brigád, és a körülötte munkát teljesítő holdudvar tagjain.
– Mi az, hogy kivégeznek mindenkit? – sápadt el Bél. – Ezt meg honnan veszed?
– Benne van a szerződésben – felelte Főszer. – Fogadjunk, hogy nem olvastátok el, csak aláírtátok, mint a barmok.
– Nem vagyunk barmok! – tiltakozott Bél. – Szabad földművesek vagyunk, akik önként dolgoznak a Fáraó piramisán.
– De bizony, hogy barmok vagytok – erősködött Főszer. – Az agyagtábla alján lévő apróbetűs záradék szerint, ha mindaz bekövetkezik, amit az előbb említettem, akkor mindenkit kivégeznek. De látom már, hogy rajtam kívül ezt senki nem olvasta el. Igazam van, emberek?
Az emberek gondterhelten káromkodtak.
– Na látjátok! – összegezte Fószer. – Barmok vagytok, de ne gondoljátok azt, hogy nekem ez örömet okoz. Csak azért hánytorgatom fel ezt a dolgot, mert szeretném, ha nem végeznének ki minket. Mert ugye azért vágjátok, hogy a mindenkiben én is benne vagyok?
– Vágjuk, Fószer, hát hogyne vágnánk! – sápadozott Securitas. Amilyen marha nagy darab ember volt, legalább annyira meg volt most rémülve.
– Szóval, csak azért gondoltam, hogy nincs nagyon vesztenivalód, Bél. Már ötször leomlott a falad, és te hatodszorra is ugyanúgy akarod felépíteni. Most azt mondom neked, hogy tegyél úgy, ahogy én javasoltam. Ne csak a keleti oldalt, hanem az összes többit is építsétek egyszerre. A falak egymásra fognak támaszkodni, és a piramis nem fog ledőlni, hanem szépen fel fog épülni. És ha sikerülne elérned, hogy a belső tartófalakat is elkezdjék már végre, akkor a külső falaknak is lesz mire támaszkodniuk.
– Jó, jó, mondjuk így teszek – ütött meg békülékenyebb hangot Bél. – De a többi tízezer építőmunkásnak ki fogja elmondani, hogy mit tegyen?
– Hát te! – mutatott rá a vésőjével Fószer.
– Hogy én? – hökkent meg Bél. – De miért én?
– Azért, barátom, mert te egy hiteles ember vagy. Már évek óta itt dolgozol, az emberek adnak a szavadra. És azért is beszélni fogsz velük, mert zömében ők sem olvasták el az apróbetűs záradékot. És hozzád és hozzám hasonló módon ők is élni akarnak.
Bél az embereire nézett, akik bólogattak. Bél meg volt győzve.
– Akkor máris indulok, és beszélek a munkavezető kollégákkal.
– Helyes – felelte Főszer. – Én meg még ebédig kalapálgatok itt a napon egy kicsit – mondta, majd fogta a szerszámait és tényleg hozzálátott, hogy egy szabálytalan alakú követ alaposan megdolgozzon, hogy délután már be lehessen építeni valamelyik épülő falba.

8. Kiéhezve

A gyerekek, miután sikeresen, de legfőképpen élve megérkeztek a Rokforti Varázslás- és Miegymásügyi Valamint Satöbbi-satöbbi Oskolába, nagy boldogan csörtettek be a hálókörletükbe. Éppen azon voltak, hogy kultúrált üvöltés közepette, ruhástól és cipőstől az ágyra vessék magukat, amikor földbe gyökerezett a lábuk. Az egyik ágyon éppen Hermelin feküdt, és csábosan mosolyogva pillantott rájuk.
– Sziasztok fiúkák! Már nagyon vártalak benneteket!
– Őőőőő… mi is… – mondták a fiúk, és gyorsan mindenki leült, mert ezt a látványt nem lehetett tovább állva kibírni, muszáj volt leülni hozzá.
– Hát… szia.. Hermelin! – mondta Heri is nagy zavarában. – Mi újság van veled?
– Semmi különös, hacsak az nem, hogy állatira ki vagyok éhezve. A fiúk nem szóltak egy kukkot sem, csak bámultak rá mereven. Bizony, a férfiember életében vannak olyan pillanatok, amikor a legnagyobb jószándék ellenére sem tud szavakat találni az ember. Hát, ez is egy ilyen volt…
A kis Genny az egész fiútársaság görcsös merevségéből persze semmit nem vett észre, mert ő a megérkezés után a lányok hálókörletébe távozott, jelenleg pedig éppen azzal volt elfoglalva, hogy énekelgetve berakosgassa a holmiját a szekrénykéjébe.
– Ki vagy éhezve?! – jajdult fel Heri. Pageup és Pagedown is feljajdultak, mert most megtudták, mi is az a korai öröm. Kínos volt az egész szitu, nagyon kínos.
– És miért vagy kiéhezve? – kérdezte meg Controlles, aki volt annyira pofátlan, hogy ezt megkérdezze.
– De Controlles! Ez annyira magánügy! – intette le a barátját Heri kissé elvörösödve. – Biztosan hiányoztam neki, és ennyi…
Hermelin először meglepett arcot vágott, majd amikor megértette, hogy mi a férfiakat sújtó pszichofizikai trauma oka, hangosan felkacagott.
– Kis csacsik vagytok! – nevetgélt a barátain. – Félreértettétek, amit mondtam.
– Nem, nem értettük félre – biztosította Controlles. – Sőt, én szeretném máris felajánlani szolgálataimat, ha egyszer mégis úgy gondolnád, hogy Herit ejtenéd…
– Controlles! – szólt rá Heri. – Ne molesztáld a csajom!
– Még nem is molesztáltam! – védekezett Controlles.
– De akartad!
– Nem!
– De igen!
– Na jó, hát igen!
– Azonnal hagyjátok abba! – dobta meg őket egy-egy párnával Hermelin. – Tisztára dilisek vagytok!
– Te vagy a dilis! – mondta Controlles. – Itt fekszel az ágyon, a legcsábosabb iskolaköpenyedben, és amikor belépünk, közlöd velünk, hogy ki vagy éhezve. Mit gondolsz, mit érzünk mi ilyenkor?
– Az elmondhatatlan! – szólt közbe Pageup és Pagedown immár örömtől sugárzó arccal.
– Mondom, hogy teljesen félreértettetek engem! – erősködött Hermelin. – Tényleg azt mondtam, hogy teljesen ki vagyok éhezve, de nem azért, amiért ti gondoltátok.
– Hanem? – kérdezte adekvátan Heri.
– Mivel nemsokára tavasz lesz, úgy határoztam, hogy elkezdek egy hosszú kúrát.
– Hosszú kúrát? – jajdult fel Overlay, akinél most szakadt el a cérna, és ez volt az a szó, amikor már nem bírta tovább.
– Igen, kúrát! – felelte Hermelin. – Egy ilyen kúra rendkívül jót tesz a testemnek és a lelkemnek is, csak a lényeg, hogy minden nap kell csinálni, és bármennyire is nagy a kísértés, bármit is érzek közben, nem szabad abbahagyni.
– Minden nap kell csinálni? – aggódott Heri. – Nem sok az egy kicsit a… a… kúrából?
– Biztosan azért nem, mert jót tesz neki… a kúra… – ábrándozott Controlles.
– Neked ehhez semmi közöd! – intette le vörös fejjel Heri.
– Ne veszekedjetek már! – szólt közbe Hermelin. – A kúra jellege megkívánja, hogy naponta háromszor csináljam a dolgot, méghozzá azt is rendszeresen.
– Naponta háromszor? – lepődött meg Heri, mert erre aztán már végképp nem számított.
– Látod, Heri, muszáj lesz, hogy besegítsünk. Naponta háromszor semmiképpen sem fogod bírni a tempót – szólt közbe megint Controlles.
Nem lehetett nem észrevenni a hangjában némi kárörömet.
– Controlles, ha még egy szót szólsz, formatálni foglak! – fenyegette meg Heri.
– Hagyd, Heri, Controllesnek igaza van. Bizony, a háromszori alkalom miatt jó volna, ha ti mindannyian besegítenétek – játszott göndör hajfürtjeivel Hermelin, és látszott, elábrándozik ezen a lehetőségen.
– Hogy hogy besegítenétek? – vörösödött el megint Heri. – De mi van, ha én ezt nem akarom?
– Már miért ne akarnád, drága Heri? – cicáskodott Hermelin. – De hiszen ez a kúra nem olyan rettenetes, mint ahogy azt te gondolod. Igazából a nyomás a lényege a dolognak meg a facsarás. Minden cseppért meg kell küzdeni, de én ezt is vállalom.
– Igen, ebben mi rengeteget tudnánk segíteni, ha bevennél minket a kúrába! – készségeskedtek az ikrek. – Mi kilencen hihetetlen, hogy mennyire tudunk nyomni… meg facsarni.
– Remek! – lelkesedett Hermelin. – Sokkal jobb lesz úgy, ha egyszerre többen csináljuk a kúrát.
– Szó se lehet róla! – tiltakozott Heri. – Az ikrek nem jöhetnek, csak én!
– De Heri! Nem látod át a kúra jelentőségét! Ha ők is csinálják, nekem is sokkal jobb lesz, mert ritkábban fog elfogni a kísértés, hogy valami olyat tegyek, ami tilos. Egész nap együtt fogunk nyomni, préselni meg facsarni.
– Remek lesz! – jelentették ki az ikrek. – Szeretjük az extrém dolgokat.
– Óh, én is annyira örülök, hogy végre nem egyedül kell csinálni a kúrát – lelkendezett Hermelin.
De Heri nem látszott felhőtlenül boldognak.
– Azt el tudom képzelni… – motyogta a bajusza alatt bosszankodva. – Kilenc plusz egy fő, meg egy nő és a kúra. Ez valami film címe is lehetne nyugodtan, méghozzá 18-as karikával.
– Heri, te meg vagy örülve, de teljesen! – nevetett rajta Hermelin. – Nem tudom, hogy ti miről beszéltek, de az az érzésem, hogy valami teljesen másra gondoltok, mint amire én.
– Nem, tökéletesen biztos lehetsz benne Hermelin, hogy mi mindannyian ugyanarra gondolunk – biztosította az ikrek nevében a lányt Controlles.
– Már alig várjuk, hogy kezdjük el ezt a kúrát, mert mi is ki vagyunk ám éhezve.
– Az ki van zárva, hogy osztozzak veletek a csajomon! – mondta fenyegetően Heri.
– Pedig most vázolta, hogy ezt kell tenned – mondta Controlles kissé kárörvendően, és már látszott ábrándozó tekintetén, hogy lelki szemei előtt már a kúra és annak aprólékos részletei lebegnek.
– Hé, srácok! Ezt azonnal hagyjátok abba! – pukkadt ki egyszer csak a nevetés Hermelinből! – Most már értem, hogy mire gondoltok! Szégyelljétek magatokat! Azért mondtam, hogy ki vagyok éhezve, mert napok óta nem ettem szilárd ételt, csak mindenféle natúr leveket iszogatok. Én a léböjtkúráról beszéltem végig, és arról, hogy mennyire jó lenne, ha ti is végigcsinálnátok velem a léböjtkúrát, mert akkor nem kívánnék meg más, finom ételeket, amelyek bűnbe vinnének. A nyomást, préselést és facsarást is másképpen értettem, mint ahogy ti! Én azt gondoltam, hogy gyümölcsöket, zöldségeket fogunk majd együtt préselni, de fogadjunk, hogy a ti piszkos fantáziátok valami egészen másról ábrándozott?
– Léböjtkúra? – hökkent meg Heri, és legalább annyira zavartnak látszott, mint Controlles és a hitetlenkedő, sőt, mondjuk ki nyugodtan, csalódottnak látszó ikrei.
– Léböjtkúra! – mondta haragosan Hermelin.
– Hát… izé… nos… – mondta Heri, de hiába kereste, nem találta a szavakat.
– Lébőjt…kúra?! – hebegte Controlles, és olyan vörös lett a feje, mint egy zöldségprésből felbuggyanó céklalé.
– Mondom, hogy az! – erősítette meg Hermelin.
– Ó, hát persze! Hát mi is erre gondoltunk – hazudta Controlles. – Igaz, Heri?
Heri hebegni kezdett, de végül úgy döntött, ennél már nem lehet kínosabb ez a kúra dolog, és azt mondta:
– Ó, hát persze, hogy erre gondoltunk mi is! Hermelin nem hitt nekik.
– Tudjátok, kit etessetek! A galambokat a téren!
– Pedig mi bizony arra gondoltunk, amire te! – jött bele a hazudozásba Heri. – Hát persze, hogy a léböjtkúrára. Nem is értem, hogy te miért gondoltál valami egészen másra?
– Bizony, az a rossz, aki a rosszra gondol! De mi végig a jóra gondoltunk! Igaz, tesókáim? – kérdezte Controlles.
Minden iker olyan vadul helyeselt, mintha az élete függött volna tőle. Hermelin elbizonytalanodni látszott.
– Hát… ha ti ennyire bizonygatjátok… akár el is hihetem, hogy így volt. – Váratlanul felderült az arca. – Tudjátok mit?!
– Mit? – kérdezte Controlles önkéntelenül, mert valahol még belül reménytelenül reménykedett.
– Ha ennyire lelkesek vagytok, akkor akár tényleg csatlakozhatnátok hozzám. Ezzel bebizonyítanátok, hogy tényleg a lébőjtkúrára gondoltatok, nem pedig másra.
– Csatlakozunk! – ígérte meg Heri és jelentőségteljesen az ikrekre nézett.
– Csatlakozunk! – bólogattak a srácok, de még fogalmuk sem volt róla, hogy milyen pokoli napok következnek.
Nem elég, hogy indult a suli, a rengeteg tanulás, a Kavicslabda edzések, még az IHB bulik is kezdődtek, amelyeken nem lehetett részt venni, mert a léböjtkúra miatt mindenki gyenge volt, akár a hajnali harmat és nem bírta az éjszakázást. Ilyen erőteljes fizikai igénybevételnek, mint amilyen egy Iszunk Hányunk Belefexünk party ígérkezett, nem lehetett most kitenni a legyengült szervezetüket.
A napok rettentő monotonitásban teltek. Reggel fel kellett kelni korán, facsarni, nyomni, préselni kellett, majd inni és inni, amíg tele nem lett vele az ember. A reggeli ez volt. Az uzsonna is, az ebéd és a vacsi is. Az első nap még mindenkinek vicces volt, a második már komoly, a harmadik már gyötrelmes, a negyediken a fiúk agya egész nap azon járt, hogy ha ennek az egésznek vége lesz, akkor milyen finomságokat fognak bezabálni.
Az ötödik napon Heri olyan gyengének érezte magát, mint egy rovarirtóval lefújt légy. Amikor végrendelkezett és örökre elbúcsúzott Hermelintől, a lány kinevette. Azt mondta, azért érzi magát gyengének, mert a szervezetében lévő méreganyagok most oldódnak ki éppen, de miután majd kitisztul, könnyűnek és frissnek fogja magát érezni. Heri szeretett volna hinni neki, de azért megjegyezte, hogy milyen kár, hogy ő már ezt a napot nem fogja megérni.
Hermelin vidámnak és felszabadultnak látszott. Hiába, a nők jobban bírják az ilyesmit. Controlles legalábbis így gondolta. Az ikreivel együtt egész nap csak lézengett, időnként pedig a büfé előtt csoportosultak és önkínzó módon azt figyelték, hogy mások milyen finomságokat vásárolnak ott. Sőt, még azt is képesek voltak kilesni, amint a diákok jóízűen elfogyasztották a Controlles számára egyre inkább mennyeinek tűnő étkeket.
– Ha egyszer újra ehetek, akkor tudjátok, hogy mit fogok először enni? – kérdezte Controlles.
– Mit? – kérdezték a tesói.
– Mindent! – felelte Controlles elkínzott arccal.
– Sorold fel! – kérlelték a tesói, miközben nagyokat nyeltek.
– Miért jó az nektek? – kérdezte Controlles.
– Mert olyan jó közben lehunyni a szemünket, és elképzelni, hogy mi is azt esszük – felelte Altefnégy.
– Hát jó – egyezett bele Controlles, és éppen hozzá akart kezdeni, hogy felsorolja egyenként, hogy miféle finomságokat fog majd magába tömni, amikor megjelent Rágó Máyfolt.
– Hát te itt, Máyfolt? – lepődtek meg az ikrek. – Téged hogy hogy nem végeztek ki?
– Nem csináltam semmit! – mondta pökhendien Máyfolt. – Illetve, amit tettem, az pontosan az volt, amit az igazgató akart. Ezért pedig nem lehet egy diákot felelősségre vonni. Dicséretet érdemelnék, kitüntetéseket, írásbeli vállveregetést, de ezt sajnos nem sikerült elérnünk.
– Rágónak kiváló ügyvédei voltak! – vihogott Mó-csing és Döglégy, a két verőembere.
– És veletek mi újság, srácok? – kérdezte Máyfolt álnokul, olyan hangnemben, mintha barátkozni akarna.
– Jól vagyunk! – hazudtak az ikrek.
– Azt beszélik rólatok, hogy mostanában tele vagytok lével? Tényleg igaz a hír? – kérdezte Rágó Máyfolt és jajdekáros sleppjével együtt hangos hahotában tört ki.
– Szegény fiúk! Már kajára sincs pénzetek? – röhögte Rágó. – Akarjátok, hogy hagyjak számotokra néhány morzsát az uzsimból?
Controlles mérhetetlen utálatot érzett Máyfolt iránt, de nem mutatta, mert nem akart ebben a legyengült állapotban verekedni. Inkább intett a tesóinak, és amíg Máyfolt elsütött egy viccet a kárukra, addig a kilencesikrek olyan hamar felszívódtak, akár a natúrlé a gyomorból.
Az első hét végén Herinek már látomása is volt. Miközben élet és az éhhalál között lebegett, megjelent félálmában Black Jack, a keresztapja. Aggódva nézett rá.
– Jól vagy Heri? – kérdezte.
– Igen, semmi bajom! – füllentette Heri.
– Úgy látom, rossz bőrben vagy. Mintha lefogytál volna?
– Csak egy kis diéta – lehelte Heri. – De már nem tart sokáig. Még néhány nap, és szépen éhen halok.
– Ne, Heri! Ne tedd ezt! – kérlelte a keresztapja. – Gondolj a világra, amelynek szüksége van rád.
– Kaját! – nyögte Heri.
– Sajnos, azt nem hoztam! – sajnálkozott a keresztapja. – De van nálam egy levél. Örülsz neki?
– Igen, örülök! – derült fel Heri sápadt arca. – Szeretem a leveleket. Kicsit szárazak, nehéz őket lenyelni, de ha az ember többet eszik belőlük, akkor egészen finomak. Másik előnyük, hogy száraz, rostos anyagban gazdag szerkezetük miatt remekül felszívják a gyomorsavat…
– Jaj, drága Keresztfiam! Ez nem olyan levél! Ezt én írtam neked! – mondta elérzékenyülve Black Jack.
– Nem baj, keresztapám, attól még meg fogom enni, ha elolvastam – mosolygott Heri, és máris a minden bizonnyal nagyon finom levélre gondolt.
– Heri! Azonnal hagyd abba ezt a hülye léböjt-kúrát. És a többiek is hagyják abba! Ha éhenhaltok, ki fogja megállítani Voltmárvoltot? Ennek a névnek a hallatán Heriben olyan harag gerjedt, hogy kinyitotta a szemét és felugrott:
– Megöllek, te szemét!
Controlles, aki a mellette lévő ágyon hevert, szintén kinyitotta a szemét.
– Drága Heri! Komolyan megtennéd? Ó, annyira hálás vagyok neked! Kérlek, szabadíts meg a szenvedéstől! Már nem bírom sokáig!
– Mi sem! – sóhajtottak az ikrek. – Ha el tudsz idáig vánszorogni, kérlek, egyúttal velünk is végezz…
Heri elröhögte magát:
– Nem! Nem foglak megölni benneteket. Hanem abbahagyjuk a léböjtkúrát.
– Abbahagyjuk? – kérdezte meglepetten Controlles. – Hát abba lehet hagyni?
– Mindent abba lehet hagyni egyszer! – felelte Heri.
– De mit fog szólni Hermelin? – kérdezte Controlles aggódva.
– Meggyőzöm, hogy ő is tegye ezt! – felelte Heri magabiztosan. – Máris indulunk! Felszedjük a lányok körletében, utána megyünk vacsizni.
– Ó, vacsizni! – sírták el magukat az ikrek. – Micsoda áhított, gyönyörűséges, zseniális, édes szó ez! Vacsi!
– Akkor indulás, keljetek fel, és irány a csajok hálóterme! – adta ki a parancsot Heri. Az ikrek összekapták magukat, majd Herivel együtt elindultak Hermelinért. Amikor odaértek az ajtó elé, éppen a kis Genny jött kifelé.
– Sziasztok, fiúk! – köszöntötte őket a kis Genny. – Olyan rosszul néztek ki! Mi van veletek?
– Ez hosszú történet! – vágta ki magát Heri. – Megtennéd, hogy szólsz Hermelinnek?
– Hermelin még nem jött vissza a szünetből! – mondta meglepetten a kis Genny. – Hogy lehet, hogy ti erről nem hallottatok?
– Micsoda? – hökkent meg Controlles. – Hogyhogy nem jött vissza a szünetről?
– A szülei küldtek helyette egy levelet, hogy nem jöhet, mert vírusos diógyulladása van.
– Dió? – hökkent meg Heri.
– Nem dió, hanem mandula! – helyesbített a kis Genny. Igen, mandulagyulladása van. Ezt a két betegséget mindig összekeverem. Még egy hetet feküdnie kell, és csak utána jöhet.
– Ez nem lehet! – rázta a fejét Heri. – Hiszen nap mint nap találkoztunk Hermelinnel!
– És együtt léböjtkúráztunk – bizonygatta Controlles.
– Léböjtkúráztok? – hökkent meg a kis Genny. – Úgy érted, hogy ti? Nem mondod komolyan?
– De bizony, hogy komolyan mondjuk! – erősködött mindegyik iker.
– Na, jól van, most már hagyjátok abba a hülyéskedést! – rázta meg a fejét a kis Genny. – Azt még bevettem volna, hogy ti láttátok Hermelint, de hogy rávett volna benneteket bárki is a világon, hogy léböjtkúrázzatok, na ezt látjátok, soha nem fogom elhinni. Úgyhogy a hülye vicceiteket tartogassátok másnak! – A kis Genny bosszús arcot öltött, majd faképnél hagyta a meglepett srácokat.
Heri megrázta a fejét.
– Itt valami nagyon nem tetszik nekem! – mondta.
– Hát, ami azt illeti, mi is ezt gondoljuk, Heri! – mondták az ikrek.
– Most mit tegyünk? – kérdezte Controlles.
– Még mielőtt bármi elhamarkodott dolgot tennénk, együnk! – javasolta Heri. – Mert ha nem eszünk, meghalunk!
Ritka pillanat volt, de senkinek nem volt ellenvetése.

9. Egy merénylet háttere

A fiúk a kantinba mentek, ahol megvacsoráztak. Nem ettek sokat, csupán negyedét annak, amit rendes körülmények közepette falni szoktak, de mégis úgy érezték, hogy degeszre zabálták magukat. Hiába, no, a gyomruk összeszűkült, így aztán a bevitt táplálék feszítette rendesen a bendőjüket.
Amikor megvoltak a vacsival, Heri és az ikrek lihegve pihegtek. Úgy érezték, hogy semmiképpen sem tudnának most haditervet gyártani, az agyuk tompa volt, de a bensőjüket csodálatos béke és megelégedettség járta át. Így üldögéltek egy órácskát, majd amikor már mindenki elhagyta az éttermet, ők is visszasétáltak a Csippendél csapat hálókörletébe.
– Látjátok azt, amit én látok? – kérdezte Heri, amikor benyitott a szobájukba.
– Mit látsz, Heri? – kérdezte Controlles, és gyanakodva stírolta a helyiséget, de nem tudott rájönni, hogy mit is kellene látnia.
– Semmit nem látunk! – mondták a tesói is gyanakodva.
– Hát ez az! – kiáltott fel Heri. – Éppen ezt kell látni!
– Vasorrú bába legyek, ha a felét is értem annak, amit mondasz! – bosszankodott Controlles. – Nem lehetne, hogy érthetőbben közöld a gondolataidat velünk, a pórnéppel? Mi a nyavalyát nem látsz?
– Nem látok itt gyümölcspréseket, zöldség és gyümölcs hegyeket, kipréselt, kifacsart héjakat szanaszét hagyva, pedig látnom kéne, de nem látok itt semmit! Még ma délben is préseltünk, facsartunk és léböjtkúráztunk! Utána meg mindent széthajigáltunk, hogy majd úgyis este, a nap végén összetakarítjuk az egészet. Hát nem emlékeztek? De hová tűnt el a rengeteg szemét, amit magunk körül hagytunk?
– Nem! – vallották be az ikrek! – Semmire sem emlékszünk! És nem tudjuk.
– Nem emlékeztek arra, hogy már napok óta éhezünk, mert Hermelin rávett minket arra, hogy ne együnk, hanem léböjtkúrázzunk vele? – kérdezte döbbenten Heri.
– Heri! Te meghibbantál! – mutogatta a halántékánál furkálva Controlles. – Soha nem lehetne minket rávenni ilyen marhaságra. Biztosan csak valami rosszat álmodtál.
– Azt akarjátok mondani, hogy semmire nem emlékeztek az elmúlt napokból? – döbbent meg Heri. Elkerekedett szemmel meredt a cimboráira.
– Dehogynem! – felelte Controlles. – Emlékszem, hogy napok óta beteg voltam, és hogy az ágyban feküdtem.
– Mint ahogy mi is! – felelték az ikrei.
– Hát ez hihetetlen! – rázta a fejét Heri. – Esküszöm nektek, hogy így volt, ahogy az előbb mondtam. Amikor idejöttünk, Hermelin rávett minket, hogy léböjtkúrázzunk. Már több mint egy hete csináltuk, az erőnk elment, már vártuk a halált, de vacsora előtt felkeltem az ágyból, és meggyőztelek benneteket, hogy mennünk kell, mert ennünk kell.
– Heri! Mi a barátaid vagyunk, és bizonyos határok között hiszünk is neked, de most azt gondoljuk, hogy sürgős orvosi segítségre van szükséged! – mondta Controlles. – Bár nem vagyok sem orvos, sem pedig kuruzsló, de szerintem heveny elmezavarod van.
– Controlles…! Srácok…! – hebegte Heri. – Hinnetek kell nekem! Tudom, hogy így történt!
– Honnan tudod? – érdeklődött Controlles gyanakodva, mint ahogy az őrültekkel szokás..
– Álmomban megjelent a keresztapám és figyelmeztetett rá, hogy ennünk kell. Erre felébredtem, szóltam nektek, lementünk, ettünk, de mire visszaértünk, ti az egészet elfelejtettétek! Pedig már a halálotokon voltatok és könyörögtetek nekem, hogy öljelek meg benneteket.
– Lehetetlen! – hitetlenkedett Controlles.
– Hogy lehet, hogy mi semmire nem emlékszünk? – rázták a fejüket teljesen egyszerre az ikrek.
Heri nem szólt egy szót sem, csak a fejét törte. Hirtelen a barátaira nézett, és annyit mondott:
– Ez valami sötét mágia lehet! Ugyanis a legfontosabbat még nem is mondtam: Mielőtt lementünk volna tápolni, a kis Genny elmesélte nekünk, hogy Hermelin beteg!
– Ó, szegény! – sajnálkozott Controlles. – És mi a baja?
– Mandula gyulladása van! – kiáltotta Heri idegesen.
– Látogassuk meg! – javasolta Controlles. Heri megragadta Controllest, és megrázta a ruhájánál fogva, mint Krisztus a vargát.
– Hermelin szülei levelet küldtek az iskolába, amelyben leírták, hogy a lányuk egyelőre nem tud visszajönni a szünetről, mert beteg. Hermelin nincs itt az iskolában! Mi mégis találkoztunk vele nap mint nap!!! Hát érted már, hogy mi történt?
Controlles elsápadt. A tesói nem kevésbé. Controlles hebegni kezdett: – Ez lehetetlen!
– Akkor is így történt – erősködött Heri. – Ti valamiért nem emlékeztek, de én igen…
– De akkor ki volt az, akivel mi találkoztunk? Mert azt mondtad, Hermelin vett rá minket arra, hogy léböjtkúrázzunk, nem?
– Ha a véleményem érdekel, akkor azt mondom, hogy egy ál-Hermelin.
– Egy ha…ha…mi…sítvány? – dadogta Controlles.
– Az! – bólogatott Heri.
– Keressük meg, és leckéztessük meg! – heveskedett Controlles. – Utálom, ha a nők lóvá tesznek.
– Csakhogy az is lehet, hogy nem nő volt! – lépett a szobába kopogás nélkül Dupladurr professzor.
A gyerekek felkiáltottak rémületükben. Amikor látták, hogy csak az igazgató bácsi az, megkönnyebbültek egy kicsit.
– Jaj! De megijedtem! – masszírozta a szívét Controlles.
– Én nem kevésbé! – hebegték a többiek.
– Mint ahogy én is! – mondta komoran Dupladurr professzor. A kezében tartott egy cafatokra szakadt valamit, aminek a fele láthatóan műanyag-gumi keverék, a másik fele pedig lány ruha és iskolaköpeny maradványa volt.
Heri azonnal felismerte, hogy ez Hermelin iskolaköpenye és a ruhái. De mi lehet akkor az a fura műanyag valami a professzor kezében? Heri hátán a hideg futkározott.
– Professzor úr! Mi ez? – kérdezte rosszat sejtve.
A többiek meg sem mertek mukkanni, annyira rettegtek.
– Ez fiúk, azt hiszem, ez az, ami az ál-Hermelinből maradt – összegezte a professzor, és a földre dobta a rongyokat.
– Ál-Hermelin! – lehelte a szót Controlles. – Irgalom anyja ne hagyj el!
– Hatalmas nagy szerencsétek volt, fiúk! – mondta komoran Dupladurr. – És sajnos, be kell ismernem, hogy az én hibám is, hogy ez megtörténhetett!
– A professzor úr hibája? – kérdezte Heri semmit sem értve. – De miért?
– Mindent elmagyarázok! – sóhajtott nagyot Dupladurr professzor. Letelepedett az egyik székre, majd intett a srácoknak, hogy ők is üljenek le. Amikor mindenki így tett, belekezdett:
– Amikor visszaérkeztetek az iskolába, a többi gyerekhez hasonlóan nektek is át kellett haladnotok a Nagykapun, a Főbejáraton. Ti még nem tudjátok, de a kapuba be van építve egy mágiaellenőrző műszer, amely a fekete mágiát, illetve a rossz szándékú varázseljárásokat hivatott kiszűrni. Természetesen, minden gyerek átjött a kapun, és mint ahogy általában, most sem talált a védelmi rendszerünk semmi gyanúsat. De az ál-Hermelin mégis bejutott!
– De professzor úr! Ki volt ez az ál-Hermelin? – kérdezte borzongva Heri.
– Egy gyilkos! – mondta tömören Dupladurr professzor.
– De hogyan juthatott ide be? – kérdezte Controlles. – Hiszen azt mondta a professzor úr, hogy ide nem lehet bejutni rossz szándékkal?
– Rossz szándékkal nem is, de jó szándékkal be lehet – mondta sejtelmesen az igazgató. – Még akkor is, ha mágia van a dologban. A jószándékú mágiát nem szűri ki a rendszer, mert ha kiszűrné, akkor ide csak mágia nélküli emberegyedek jutnának be. Viszont ebben az esetben nem volna értelme, hogy működjön a Rokfort, hiszen egy varázslóiskolában szükség van a mágiára, enélkül fabatkát sem ér az egész.
– Mi volt ez az ál-Hermelin? – kérdezte sápadtan Heri.
– Nem tudom, hogy mi volt, de ennyi maradt belőle, amikor megszúrtam a varázspálcámmal – mutatott a padlón heverő kupacra az igazgató. – Kipukkadt, mint egy buborék. Belül üres volt, nem volt benne semmi szilárd anyag, csak levegő. És mágia, de az abban a pillanatban elillant, amikor ez a valami kipukkadt. Így volt megalkotva, hogy ha elpusztítják, akkor ne árulhassa el, hogy ki készítette, és az se derüljön ki soha, hogy mi volt a célja vele. Csak sejtéseim vannak, ezeket megosztom veletek. Véleményem szerint, ez a mágiával átitatott valami, ami legjobban egy guminőhöz hasonlított… – Dupladurr elhallgatott, majd elpirult egy kicsit. – Tudjátok ti egyáltalán, hogy mi az a guminő?
– Hát… sejtjük! – vallotta be Heri. – Olyasmi, mint egy próbababa, de egészen másra használják bizonyos emberek, akik még nálunk is jobban ki vannak éhezve a csajokra.
– Egészen korrekt definíció – vigyorgott Dupladurr, majd folytatta okfejtését.
– Szóval, ez a valami bejutott ide, méghozzá úgy, hogy nem volt benne fekete mágia, sem pedig rossz szándék. Illetve volt, de ez oly módon volt elrejtve benne, hogy nem látszott annak, ami…
– Professzor úr, kérem! – vágott közbe Controlles könyörgő hangon. – Ne tessék ennyire szárnyalni a gondolatokkal, mert nem értjük ám, hogy hol tetszik tartani!
– Bocsánat, gyerekek, akkor kezdem megint elölről – kért elnézést a professzor. Heri feltette a kezét, és közbevágott:
– Professzor úr! Azt hiszem, hogy értem, mi történhetett. A lényeg, hogy ez a mágiával átitatott valami bejutott ide. A riasztórendszer nem szúrta ki, mert nem volt benne fekete mágia, sem rossz szándék. Hiszen a léböjtkúra egyáltalán nem rossz dolog. Sőt, tisztító eljárás lévén részét képezi a mindennapi boszorkány praktikáknak, és hasznos az emberi szervezetnek, ha segítségével időnként megszabadulunk a szervezetünkben felhalmozódó mérgező anyagoktól. De ha túladagoljuk a dolgot, akkor súlyos következményei lehetnek. Olyan ez, mint az orvosság. Kis mennyiségben gyógyszer, nagy mennyiségben méreg. És rajtunk nagy mennyiségben akarták alkalmazni.
– Okos fiú vagy, Heri! – dicsérte meg a professzor. – Magam is erre jöttem rá. – Ez az ál-Hermelin rávett benneteket, hogy addig léböjtkúrázzatok, amíg éltek. És már nem kellett volna sok, hogy nagyon rossz állapotba kerüljetek.
– A keresztapám figyelmeztetett félálmomban! – mondta Heri hirtelen. – De honnan tudta, hogy veszély fenyeget?
– Nekem pedig egy levelet küldött, amelyben leírta, hogy titkosszolgálati módszereinek segítségével kikémlelte, hogy Voltmárvolt merényletet tervez ellened egy olyan rafinált módon, amire senki sem számítana – vette át a szót az igazgató.
– A levél ma érkezett, talán két órával ezelőtt. Amikor kinyitottam, nagyon erős mágikus erő áradt szét belőle, és láttam, hogy téged keres. A mágia megtalált és figyelmeztetett téged a veszélyre! Láttam a falakon keresztül, hogy lementek az étkezdébe. Tudtam, hogy ott már nem lesztek veszélyben. Az ál-Hermelint két perc alatt levadásztam, ellenállást nem tanúsított, talán azt leszámítva, hogy elég kellemetlen hangot adott, amikor kipukkadt.
– A professzor úr átlát a falakon?! – kiáltott fel Controlles. – Hogy csinálja?
– Egy kis varázslat az egész – szerénykedett Dupladurr. – Majd ha ennyi idős leszel, mint én, és lesz némi gyakorlatod a tisztánlátásban, akkor majd rájössz arra, hogy milyen nevetségesen egyszerű dologról is van szó.
– Hála legyen neked, keresztapám! – emelte az égre tekintetét Heri – és persze az igazgató bácsinak is.
Az ikrek felsóhajtottak. Látszott a kilenc nagyon hasonló ábrázaton, hogy hihetetlen megkönnyebbüléssel töltötte el őket, hogy megúszták ezt a kalandot.
– Valami nem hagy nyugodni! – szólalt meg Controlles. – Azért az nem nevezhető jószándékú dolognak, ha valaki vagy valami halálra akar minket tisztítani, nem igaz? Hogy lehet az, hogy a Nagykapuba beépített védelmi rendszer nem jelzett?
– Mondom, fiam, az én hibám is, hogy mindez megtörténhetett, mert én voltam az, aki megalkotta ezt a biztonsági rendszert – tárta szét a kezét a professzor. – Most szembesülnöm kellett vele, hogy mint oly sok minden dolog ezen a világon, ez sem tökéletes. De még ma este hozzálátok, hogy finomítsak a varázshálón, hogy soha többé ne fordulhasson elő ilyesmi – Dupladurr szemében még mindig sajnálkozás csillogott.
Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és nem fogjátok kitalálni, hogy ki lépett be rajta:
Hermelin!
A szobában tartózkodó valamennyi férfiember pálcája azon nyomban rámeredt.
Izgalmas látvány volt!
Hermelin mégis megrémült. Elejtette a bőröndjeit, és halkan felsikoltott:
– Jesszus! Mi történt?
Dupladurr professzor közelebb merészkedett Hermelinhez, majd megvizsgálta a dudáját.
– Hé, ne tessék már tapogatni a dudámat! – tiltakozott Hermelin. – A szüleimtől kaptam! Örülök, hogy tetszik, hogy ilyen szép nagy, igazi ritkaság, nem is volt ám olcsó, de azért ne tessék tapogatni, mert nagyon értékes duda ez. Anyukám is a lelkemre kötötte, hogy senkinek se engedjem meg, hogy a dudámmal játszón. Főleg a férfiaknak ne, mert azok biztosan azonnal el fogják rontani.
– Skót duda! – mondta Dupladurr. – És Hermelin, az igazi! – Az igazgató elmosolyodott, majd eltette a varázspálcáját, jelezve a fiúknak, hogy nincs veszély, ez a lány itt előttük Hermelin. Miközben a dudáját tapogatta, mágikus módszerrel megvizsgálta a lányt, és rájött, hogy ez az igazi, eredeti, és egyetlen igazi Hermelin. – Hát persze, hogy igazi a dudám! – Hermelin leakasztotta a nyakából a dudáját, amit karácsonyra kapott, és azért hozta magával az iskolába, hogy megalakítsa az első Rokforti Skótdudás Zenekart, majd kérdő tekintettel, értetlenkedve kérdezte:
– Elárulná nekem valaki, hogy mi folyik itt?
Addigra már az ikrek is eltették a varázspálcájukat, és megnyugodva vigyorogtak egymásra.
Controlles mondani akart valamit, de Heri ezúttal megelőzte.
– Drága Hermelin! Amíg távol voltál, borzasztó dolgok történtek velünk.
– Ó, Heri, hát ennyire hiányoztam nektek? – csillant fel Hermelin szeme.
– Nem! Azaz, igen! Dehogynem, sőt!… – Heri összefüggéstelenül kezdett el beszélni, mert annyira zavarba jött.
Controlles, aki igazi jó barát és hatalmas nagy dumás volt, de semmiben sem hasonlított ahhoz a fazonhoz, ahhoz a másik Dumás-hoz, aki A három testőrt írta, kisegítette: – Akár hiszed, akár nem, volt itt egy ál-Hermelin, aki nagyon rafkós módon léböjtkúrával akart minket kinyírni. De már nincs semmi gond, mert a professzor úr az előbb kipukkantotta a varázspálcájával és a gumi maradványait elhozta nekünk, hogy lássuk, hogy jár az, aki rossz szándékkal teszi be közénk a lábát.
– Controlles, neked nem kellene kezeltetned magad? – kérdezte Hermelin aggódó tekintettel.
– Látod, Controlles, hogy milyen kellemetlen az, ha az embert minden átmenet nélkül őrültnek hiszik? – vigyorgott most már Heri.
Controlles csak rázta a fejét:
– Mindjárt megmagyarázom!
De nem magyarázta meg, mert még mielőtt Controlles belefoghatott volna bármibe is, Heri karon fogta barátnőjét, és szépen hazakísérte. Mármint, hogy nem hozzá haza, mert ő itt már itthon volt, hanem a lányt kísérte haza a saját hálókörletébe.
Controlles jobb híján fogta a bőröndöket, és szépen utánuk cipelte.
– Nekem mindig a kuli munka jut! – morogta félhangosan.
Az ikrek maradék nyolc tagja lefekvéshez készülődött, mert a nehéz nap éjszakája véget érni látszott, ideje volt eltenni magukat holnapra.
Dupladurr professzor pedig búcsút intett a gyerekeknek, és visszatért az irodájába, hogy megoldja a varázsvizsgáló ellenőrzőrendszer problémakörét. Szerette volna mihamarabb befejezni, mert tudta, már nincs sok ideje, ugyanis két nap múlva meg kell majd halnia.

10. Vándorkereskedők

Az iskolába másnap vándorkereskedők érkeztek. Ez nem lett volna nagy dolog, talán más, normális regényekben erről említést sem tettek volna a cselekményben, ám ezek a vándorkereskedők nem akármilyen vándorkereskedők voltak. A gyerekek többsége nem látott még ilyen fura szerzeteket. Sőt a tanárok többsége sem!
A kereskedők ketten voltak. Az egyikük magas, vékony, valóságos égimeszelőnek tűnt. Tipikus nyakigláb volt, lehetett vagy hét láb magas. Kecskeszakállat és pápaszemet viselt, még nem volt kopasz, de nagyon jó úton járt afelé, hogy egyszer majd az legyen. Hosszú keze és hosszú lába miatt első pillantásra kissé esetlen figurának látszott. Még második pillantásra is. Ám intelligens arca és tekintete arról árulkodott, hogy egy nem mindennapi tudós ember éldegélhet ebben a testben. A másik kereskedő, szintén tudós professzor volt, mert neki is volt professzori címe, hiszen ugyanott vette ő is, mint a kollégája, a lengyelpiacon. Alacsony volt, legfeljebb öt láb magas lehetett. Izmos, erős testalkatú volt, a haja világosszínű és sűrű, a szeme barna, amelyben mindig valami játékos vidámság bujkált. A feje fölött szolid dicsfény világított, ami csak a legzseniálisabb emberek kiváltsága volt, meg azoké, akik hozzá hasonló módon rendelkeztek ilyen ki- és bekapcsolható ketyerével. A kütyü szintén saját találmánya volt, amelynek segítségével pillanatok alatt hatalmas tiszteletet tudott kivívni az egyszerű földi halandók között. Társához hasonlóan hosszú, sötét színű útiköpenyt viselt egyszerű ruházata fölött.
Őt Agyi Agyimovnak, az előbbi figurát pedig Stanley Steelnek hívták.
A téren, az egyik padon három tanárnő üldögélt, és az érkezőket figyelte. Ők összesen hat láb és három hüvely voltak…
De térjünk vissza a jövevényekhez! Mindketten zseniális feltalálók voltak, tudós polihisztorok, akik életüket annak szentelték, hogy az emberiséget olyan korszakalkotó találmányokkal lássák el, amelyek beláthatatlan távlatokat nyitnak már a közeli jövőben. Olyan zseniális fejlesztések fűződtek máris a nevükhöz, mint az idős emberek életét megkönnyítő motoros protkó, a sivatagi vándoroknak sokat segítő zacskós műnyál, de például a majonézes kárpittisztító és a vörösboros padlófény feltalálása is nekik volt köszönhető.
A magányos emberek életét megkönnyítő Smároló Mixer, amit röviden csak Smacinak neveztek, hihetetlen népszerűségre tett szert, és már a világon mindenütt kapható volt az Intersmár áruházakban.
Agyi Agyimov és Stanley Steel leghíresebb találmánya azonban mégis a pálinka-tapasz volt, amely a kellemetlen szag- és ízhatások nélkül tette lehetővé bárki számára, hogy az élet vidám oldalát megtapasztalja. Akár folyamatosan, napokon keresztül is.
A két tudós, akik a világ végén lévő, nagyon titkos helyen, a föld alatt 500 méter mélyen húzódó laboratóriumukban korszakalkottak, nemrégiben megjelentettek munkájukról egy könyvet, amelynek A pálinka-tapasz címet adták. Ennek a remekműnek nem kevés példányát elhozták ide Rokfortba és nem hiába árulták, az emberek úgy vették, akár a cukrot. Sok hasznos ötlet, remek találmányok és mindenféle olyan dolog kapott helyet benne, ami nélkül az embernek nem is lehet tovább élnie. Illetve, éppen lehet, csak nem érdemes.
De nem csak ezért jöttek tudósaink – akik a direkt marketing tág határait feszegetve most vándorkereskedőként népszerűsítették és forgalmazták találmányaikat – a varázstudományok fellegvárába. Hopp, már el is árultam… Méghozzá azért nem, mert a zseniális könyv árusítása mellett olyan varázstárgyakkal is kereskedtek, amelyek igen hasznosak voltak azok számára, akik varázserővel bírtak. Sőt, azok számára is hasznosak voltak, akik még nem rendelkeztek varázserővel, de éppen azért jártak ide, ebbe a tanintézménybe, mert feltett szándékuk volt, hogy egyszer majd ők is varázsolni fognak.
A varázsholmikkal kereskedő Stanley Steel és Agyi Agyimov professzor nagyon jól tudta, hogy Rokfortban csakis és kizárólag olyan emberek és gyerekek élnek, akik vonzódnak a varázstárgyakhoz. És mivel jól tudták, egyszerű logikai módszerrel kikövetkeztették, hogy ha jó a portékájuk, akkor itt akkora üzleteket fognak kötni, mint az Oskola legmagasabb tornya.
Az igazgató, Dupladurr professzor, kivételesen engedélyezte a vándor bizniszmeneknek, civilben zseniális tudósoknak, hogy az iskola főterén pakolják ki varázscuccaikat. Tódult is a varázsholmikért lelkesedő vásárlóközönség, mert minden volt itt, amit csak el lehetett képzelni. Nézzünk csak egy kicsit körül, hogy mi mindent lehetett itt potom pénzért kapni:
A balkezes varázspálca sok gyerek számára, akik nem jobbkezesnek születtek, és életüket emiatt a varázsvilágban hátrányos helyzetűként tengették, megváltás volt ez a segédeszköz. Fogyott is jócskán ez a praktikus holmi, mert a varázslópalánták között több volt a balkezes, mint általában a gyerekek között más közösségekben lenni szokott.
A lyukas üst is remek találmány volt! Alig fél óra leforgása alatt el is adták az összesét. Nem rohadt bele semmiféle varázsfőzet vagy varázskotyvalék, nem lett ronda baktériumok gusztustalan, penészes telepe, még akkor sem, ha valamelyik szórakozott varázsló benne felejtette az előző hónapi varázs-kotyvalékot. Nem, mert ebben az edényben tényleg semmi, de semmi nem tudott megrohadni, ugyanis egy idő után a világon minden kifolyt belőle.
De itt volt látható a legújabb fejlesztés, a Csodaedény is, aminek tényleg ez volt a neve. Ebben a szuperbiztonságos tárolóban, amelyet soha nem kellett tisztítani, de emellett sajnos nem is lehetett kinyitni, mert egybe volt öntve az alja és a teteje, nem romlott meg az étel. A cinikus kételkedők most bizonyosan azt mondanák, hogy persze, hiszen nem is lehetett belerakni semmit. Igen ám, csakhogy a tény, amelyet az előbb említettem, attól még tény, az állítás pedig igaz maradt, a Csodaedényben soha nem tudott semmi megromlani. Hogy ez marhaság? Hogy ennek semmi értelme? Hogy mire jó mindez? Hát, kérem szépen, olyan volt ez az edény, mint sok más, a hétköznapi életben kapható spéci portéka. Nem volt a világon semmire sem jó, de igen nagy volt a presztízs-értéke. Így aztán csak azok a hölgyek vettek belőle, akik már megengedhették maguknak. A kissé talán sznob tulajdonosok büszkén villanthattak otthoni partijaikon a barátnőik előtt. Másik nagy előnye az volt, hogy mivel semmit nem lehetett beletenni, ezért így nem csak semmi nem romlott meg benne, hanem elmosogatni sem kellett soha. Mondanom sem kell, hogy egy ilyen találmány mennyire praktikus volt manapság, amikor minden a világon temérdek pénzbe kerül.
A Rokforti Varázsló és Boszorkányelőállító Intézmény valamennyi tanára és diákja önfeledten bámészkodott és soppingolt a kirakodóvásárrá növekedő eseményen. Természetesen Heri és barátai is ott tolongtak, megbámulták a legújabb csodát, a bűzijáték gépet, amely olyan bűzorgiát volt képes előállítani, amilyet még nem pipáltak. Otthoni, hobbi célokra is használható volt, de akár görényt is lehetett vele irtani, ha magasabb bűzfokozatba állították. Ám természetesen kiválóan alkalmas volt konyhai, fürdőszobai és mindenféle tisztítószer szag szimulálására is, így képes volt arra, hogy bárkivel elhitesse, hogy bármilyen nemrég elvégzett tevékenység utószagát érzi. Kiváló és praktikus eszköz volt ez, mert hiszen ma már köztudomású, hogy az ember nem csak hangokkal, gesztusokkal, de bizony szagokkal és illatokkal is kommunikál. Például gondoljunk csak arra az egyszerű esetre, amikor átjön hozzánk a szomszéd, és mi nem akarjuk, hogy sokáig ottmaradjon. Mit tehetünk ilyenkor? Akár ki is dobhatjuk, vagy ráuszíthatjuk a két napja éheztetett őzpincsit, de ezek durva, brutális jellemre utaló magatartásformák és egy primitív ember cselekedetei volnának, és a jó szomszédi viszonyt is örökre kiirtanák belőlünk és a szomszédból is. Sokkal kifinomultabb eljárás az, ha a terhünkre lévő vendéget a bűzijáték gép segítségével riasztjuk el otthonunkból. Elég egy gombnyomás a távirányítón, és máris az odaégő étel szagát fújja po… arcunkba a beépített fúvóka, amely a lakás minden pontjára másodpercek alatt továbbítja a kívánt szaghatást. Ilyenkor az embernek nincs más dolga, minthogy zavartan kapkodni kezd, felkiált, hogy, jaj, odaégett az étel, gyorsan ablakot és ajtót nyit, és utóbbi finom gesztusnyelven leadott kommunikációból a vendégünk meg fogja érteni, hogy ebben a váratlan katasztrófahelyzetben neki itt már semmi keresnivalója nincsen.
De ha különösen együttérző fajta, mert bizony ilyen is van, akkor ellene nem fog beválni az égett szag szimuláció. Másra lesz szükség, de a bűzijáték mindenre képes, még a ritkán ganajozott, nagyon büdös disznóól szagot is simán tudja produkálni. Ilyenkor elég csak annyit mondani vendégünknek, hogy bocsi, de úgy érzem, kissé elrontottam a gyomromat. A nagyobb hatás kedvéért fájdalmas arccal foghatjuk a gyomrunkat, de még öklendezhetünk is. A vendég garantáltan nem fogja megvárni, hogy a gyomorrontás folyományaként közvetlen közelében tartsunk rókavadászatot, hanem le fog lépni, mint Amstrong a holdkompról.
Persze a bűzijáték csodás illatok kikeverésére is alkalmas, így háztartási alkalmazása lehetőséget nyújt férfiaknak és nőknek is arra, hogy a hódítóan hódító illatfelhőjébe kevert feromonoknak köszönhetően bárkit már az első otthoni vacsora alkalmával meghódítson, nem is beszélve a többi, utána következő pikáns jelenetről, ami utána a szabadon kikevert illatorgiában még örömtelibb lehetőségeket sejtet. Egyetlen dolgot nem szabad a bűzijátékkal tenni: a szaghatásokat felelőtlen módon összevissza csereberélgetni. Hiszen ki szeretné tévedésből ágyba vinni a szomszédját, lehányni a pasiját, vagy éppen az ágyban felszolgált finom reggeli közepette égett kaja szagot a levegőbe keverni?
De lássuk csak, még miféle remek találmányok vártak itt még ezen kívül gazdára!
Heriék megcsodálták a csodakést, amivel szinte mindent lehetett csinálni. Festeni, horgolni, zenét játszani és szerezni, világított a sötétben, sötétlett a világosban, hidegben melegített, melegben hűtött. Nagyon elmés találmány volt, milyen kár, hogy vágni nem lehetett vele. De hát jól tudjuk, minden nagy találmánynak azért megvannak a maga korlátai.
Az ikrek bevásároltak a fúvószálból, amivel nem lehetett szívni, csak fújni. Nagyon vicces bulikellék volt, aki még nem próbálta, bizony, maga sem tudta, hogy mit veszített vele.
Hermelin a kozmetikumoknál és a tisztítószereknél ragadt le. Szó szerint. Az ifjú hölgyeményt különösen érdekelte a szempilla-leragasztó spirál, amivel bárkinek azonnal el lehetett vonni a figyelmét – szinte bármiről. A spirál használata után az illető akár órákig el tudta magát foglalni azzal, hogy kinyissa a szemét. Szemét egy találmány volt, de bizonyos esetekben hasznosnak látszott az alkalmazása. Hermelin vett egy csomó műbőrkrémet is, amit műkézre lehetett használni, ettől az ember műkezén szép, sima lett a bőr, és még a szél sem tudta így kifújni, cserepesre cserzeni, véresre szárítani. Hogy Hermelinnek nem volt műkeze? Hát ez igaz! És hogy nem tudta a világon semmire sem használni? Hát, ez is igaz volt. De mivel a portékát féláron kínálták, és mivel Hermelin alapjában véve nőből volt, ezért egyszerűen muszáj volt megvennie a készítményt.
Controlles a szemöldök pírszing kiemelő és behelyező csipeszen volt elámulva, mert ezzel, varázslatos gyorsasággal ki- és be lehetett tenni bármilyen pírszinget. Még olyat is, ami előzetesen nem is volt a miénk.
Még elmondani sem könnyű, hogy tudósaink, akik vándorkereskedők is voltak immár, menynyi, de mennyi roppant hasznos holmit kínáltak eladásra, de hogy, hogy nem, még ennél is több talált gazdára.

11. Cotton útja

A hatalmas zsibvásárban mindenki elveszett egy picit, és megfeledkezett nem csak a mindennapok feladatairól, de egy kicsit a problémáiról is.
Ezt a napot használta ki Cotton professzor, hogy egy rövid időre visszatérjen az oskola falai közé, és néhány szót váltson Dupladurr professzorral. Ám a nagyon titkos megbeszélés után azonnal fogta a batyuját, és a hátsó kijáraton, ami megtévesztő módon elöl kapott helyet egy rejtett helyen, én sem tudom pontosan, hogy hol, kiosont az épületből, és elindult arra a nagyon veszélyes küldetésre, amire már egyszer elindult, de most váratlan visszatérése miatt még egyszer el kellett indulnia.
Ha nem kellett volna most visszatérnie, hogy eszmét cseréljen Dupladurr professzorai, egyet pedig féláron eladjon, már régen célhoz ért volna. Cotton professzor éppen ezért kissé ideges volt. Szaporán szedte a lábát, és mivel egész délután gyalogolt, napnyugtára elérte a Négyszögletű Kerek Erdő határát.
Cotton tábort vert. Méghozzá egy cserkésztábort. Nehezen talált éppen itt, a világ végén, az isten háta mögött egy tábort, csak ezek a cserkészek cserkésztek erre éppen, de Cotton jól megverte az egész tábort. Nos, mi tagadás, a cserkészek adtak rá némi okot, hogy Cotton megverje őket. Amikor meglátták, halálmadárnak kezdték el gúnyolni fekete haja, fekete ruhája, és pont ugyanilyen színű köpönyege miatt. Cotton ezen még nem kapta volna fel annyira a vizet, de amikor igyekezett kikerülni a cserkészeket, akkor azok sóspuskával kezdtek el lövöldözni rá. Pontosan az ülepére. Cotton ezt nagyon zokon vette. Vehette volna könnyedén is, de nem, Cotton már csak ilyen volt, az ilyesmit mindig zokon vette. Fogta a varázspálcáját, majd azt mondta:
– Gigantikusz Bunkófurkó!
Erre, az eszköz hatalmasra növekedett a kezében. Most már nem csak varázspálca, hanem egy valóságos varázsbunkó lett.
Cotton vészjósló módon elvigyorodott, majd hozzálátott egyik kedvenc szórakozásának, a táborverésnek.
A cserkészek először azt hitték, hogy könnyen elbánnak majd vele. De Cotton bunkóját nem olyan fából faragták, amit egy szamurájkarddal csak úgy könnyedén le lehetett volna vágni. Az a cserkész is, aki balga módon ezt gondolta, nagyon nagyot tévedett. Cotton nem csak őt, de a többit is alaposan helyben hagyta, majd a remek kis esti testmozgást követően futva átvágott a Vérmező Tisztáson. Noha nem így tervezte, de az előbbi rendhagyó táborverés miatt felélénkült a vérkeringése, és valahogy kiment az álom a szeméből. Ezért úgy döntött, hogy tovább halad és átvág a vámpírok földjén.
A Nap vérvörös korongja már végképp lebukott a látóhatár mögé, és a tájra alvadt vérhez hasonlatos, sűrű, fekete sötétség borult. A földből fojtogató, nehéz pára emelkedett fel.
De nem ez volt a legrosszabb dolog, ami történt.
Amikor beköszöntött a teljes sötétség, mindenhonnan lidércek, élőhalottak, vámpírok és más egyéb, démoni lények merészkedtek elő, hogy az éjszaka zsákmányra vadásszanak. Más, földi halandó egészen bizonyosan berezelt volna ettől a vidéktől, de Cotton csak nevetett rajtuk. A zsebéből elővette mágikus erővel bíró macskaszemét, ami rendkívüli látást biztosított még a legsötétebb éjjelen is. Az eszköz olyan volt mint egy szemüveg, csakhogy nem lencsék, hanem két macskaszem volt a keretbe beépítve. Cotton megköpködte, majd köpönyegének szélében megtörölgette, hogy azután végül az orrára biggyessze.
Amikor Cotton meghallotta a vámpírok üvöltését, a zombik zörgését és az élőhalottak évődését, csak ismét nevetett egy nagyot. Benyúlt a köpönyege alá, és egy kis fiolát vett elő az egyik titkos zsebéből, amelyben maga kotyvasztotta energiaitala, a Pitbull lapult. Cotton megitta, olyan jóízűen, mint a csecsemő az anyatejet, aztán megint futni kezdett. Időnként vámpírok és más szörnyetegek léptek eléje, hogy megharapják, de Cotton gyorsabb volt, és olyat tett, amire ezek a lények nem igen voltak felkészülve: megharapta őket!
– Juj! De hisz ez fáj! – jajongott egy vámpír, amelyet először kapott el Cotton. Persze nem úgy ám! Hanem a fogával!
– Persze, azért csinálom! – hahotázott Cotton, akit láthatóan nagyon szórakoztatott a vérszívók szenvedése. Miután vagy tucatnyi rémpofát megharapott és vicsorogva megkergette őket, mint rohamrendőr a tüntetőket, úgy döntött, hogy most már elég a szórakozásból. Erőt vett magán, majd tovább indult nyugat felé, távoli célja irányába.
Néhány óra menetelés után fáradtságot érzett, ezért kicsit megpihent éjszakára. Kora hajnalban azonban folytatta útját, mert késésben volt, és tudta, ahová igyekszik, onnan nem szabad elkésnie. Átkelt egy kisebb folyón, itt könnyedén talált egy gázlót, majd még egy másikon is átment. Szó szerint! Cotton nem talált révészt, illetve talált egyet, de az a piaci ár tízszereséért akarta csak átvinni. Ezzel a negatív hozzáállásával felidegesítette a professzort, aki méltánytalannak érezte a csónakos viselkedését, amiért az erkölcstelen módon visszaélt monopol piaci helyzetével, és inkább úgy döntött, egyszerűen átszalad a folyón.
A révész ezen annyira meglepődött, hogy mérhetetlen nagy meghökkenésében egyszerűen belepottyant a vízbe.
– Jézus! – fuldokolta. – Ez jár a vízen!
Cotton megtorpant a vízenfutás közben. A válla fölött visszanézett, majd annyit mondott:
– Az egy másik történet és másik szereplő! És én különben sem járok a vízen, hanem szaladok! – hahotázott, majd átfutott a túlsó partra.
Hogy mi lett a kapzsi révésszel, azt nem lehet tudni, de ha a halak tudtak volna beszélni, akkor biztosan elmondták volna, hogy mennyire finom falat volt. De a vizikutya sem kérdezte őket, így a révész vége örök homályba veszett.
A túlparton Cotton egy varázsszóval megszárította a ruháját. Körbenézett, majd a Nap járásából megállapította, hogy merről fúj a szél. Most már biztosan tudta, merre kell mennie.
Szűk ösvényeken, meredek kaptátokon haladt egy álló napig, míg el nem érte a Kihágót, a környék legmagasabb hegyének tetejét. A csúcsot óvatosan lépte át, mert az olyan tűhegyes volt, hogy ha ráesett volna véletlenül, egészen biztosan átszúrta volna vele magát.
Cotton pedig ezt nem akarta. Éppen ezért szép lassan, óvatosan ereszkedett alá. A növényzet gyér volt, a táj kopárnak tűnt. Útközben teremtett lélekkel sem találkozott. Éjszaka hallotta ugyan apró állatok, mint például néhány mókus, egy puma és két medve hangját, de mivel éjszakára akkora tüzet gyújtott, hogy a lángjai három méter magasra is felcsaptak, a ragadozók nem mertek közel jönni hozzá. Mivel tűzifát nem talált, Cotton a magával hozott varázstűz-koncentrátumot használta. Ennek rengeteg előnye volt a hagyományos tüzeléstechnikai eljárásokkal szemben. Nevezetesen, nem kellett hozzá fát keresgélni, körülményes módon tüzet gyújtani, a tüzet állandó jelleggel táplálni, hanem elég volt hozzá mindössze egyetlen egy kis üveg tábortűz koncentrátum, amit egy elmés kis szerkezet a praktikus adagolón keresztül (ami mágiával működött) folyamatosan párologtatott, és az éjszakai pirózás máris biztosítva volt. Eloltani csakis mágiával lehetett, ennek hiányában a tűz legalább egy hétig égett, amíg a varázstűz koncentrátum ki nem fogyott az üvegből.
Cotton még két napig vándorolt, míg végre elérkezett ahhoz a helyhez, amit csak ő ismert.
Illetve még egy valaki a világon.
Valójában volt rajta kívül is még valaki, de ő egyelőre nevének elhallgatását kérte, így meglehetősen tisztességtelen dolog lett volna, ha most eláruljuk, hogy ő nem volt más, mint Dupladurr professzor.
Cotton könnyedén megtalálta a fát. Hatalmas, több mint százéves diófa volt, nem volt nehéz megtalálni, hiszen a környező vidéken sehol nem akadt ezenkívül egyetlenegy másik fa, de még talán egy nagyobb bokor sem.
Cotton körbekémlelt, mielőtt odalépett volna a fához. Ám a vidék továbbra is kihalt volt, itt már sem növények, sem állatok nem éltek, mindenütt csak kő volt, nagy, fehér mészkövek.
Cotton felnézett az égre.
A Napot sötét, fekete felhők takarták el, kellemetlen, borzongató szél fújt. Cotton fázósan húzta össze magán a fekete köpenyét. Tipikusan olyan időjárás volt, amikor az ember nem tudja eldönteni, hogy öngyilkos legyen vagy inkább alkoholista. Cotton nem vetette meg a szeszt, inkább megitta. De most szolgálatban volt, és ilyenkor sohasem ivott. De a professzor nem volt az az öngyilkos fajta sem, az önagressziót mélyen megvetette. Sokkal jobban szeretett inkább másokon agressziót elkövetni. Sok más, hasonlóan szép tulajdonsága mellett ez is lehetővé tette számára, hogy beépüljön a Fekete Krumplinyomók fekete mágiára szakosodott szervezetébe. Vezetőjük a hírhedett gonoszkodó, Gigawatt Voltmárvolt, akinek leghőbb vágya az volt, hogy a világ ura legyen, legjobb kémjeként tartotta számon Cottont. Különös módon Krampusz Dupladurr professzor is ugyanígy vélekedett Cotton professzorról. Ennek az volt az eredménye, hogy Cotton keresett a legjobban a történet összes szereplője közül, mert két helyről is kapott kiemelt bérezést.
De hol is tartottam? Hja, az öngyilkosságnál! Mármint, hogy nem én, hanem Cotton. Illetve, ő sem, vagyis, hogy mégis. Mert hogy Cotton agyában is ilyen gondolatok kezdtek el keringeni. Itt, ezen az isten háta mögötti helyen olyan baljóslatú érzések áramlottak benne, hogy kilelte a hátát a hideg. A fekete mágia csontig hatoló kegyetlen, pusztító, reménytelenséget árasztó démoni ereje szinte megbénította. Minden varázserejét össze kellett szednie ahhoz, hogy megtegye, amit meg kellett most tennie.
Nem, nem akasztotta fel magát!
Hanem inkább ráköpött a fa törzsére.
A világ forogni kezdett, majd egy pillanatra minden elsötétült. Cotton behunyta a szemét, mert nem szerette látni azokat az árnyakat, amelyek ilyenkor megjelentek és átsegítették abba a másik világba. De amikor megint szilárd talajt érzett a lába alatt, Cotton kinyitotta a szemét. Körbepillantva magában megállapította, hogy semmi kétség, megérkezett.
Előtte egy hatalmas, fekete vár állt, magas, égbenyúló fekete tornyokkal. De nem csak a tornyok, hanem az egész vár is szurokfekete volt. Sőt, nem csak a vár, de a szikla is, amelynek a tetején állt, ugyanilyen fekete volt. Igazából az ég, a talaj és az egész táj is ugyanilyen színű volt. Mármint, ha a feketét egyáltalán színnek lehetett nevezni. Cotton ruházata, ami a másik világban elütött a normális, földi halandók viseletétől, itt egyszerű, terepszínű viseletnek tűnt.
De Cotton nem ezért jött ide, hogy ilyesmin gondolkozzon. Nem sokat törődött az itt uralkodó lehangoló feketeséggel, hanem megszaporázva a lépteit a leengedett függőhídon keresztül besietett a fekete várba, ahol a vár fekete ura már türelmetlenül várta.

12. Téren és időn át

A sivatag felett a sötét éjszaka úgy lebegett, mint egy fekete szárnyú, sötét madár. A tiszta égbolton vakítóan ragyogtak a csillagok, de a Hold keskeny sarlója olyan vékonyka volt még, hogy egy görbe vonalnál szinte alig látszott többnek. A levegő napnyugta után először hűvössé kezdett válni, azután egészen hirtelen hűlt le, míg végül kifejezetten hideg lett. A szél alig fújt, de Fószer mégis úgy érezte, hogy rettenetesen fázik. Alig néhány perccel ezelőtt ébredt fel, mert valami nagyon furcsát álmodott. Az álom roppant valóságosnak tűnt, és az aprócska termetű egyiptomi meg mert volna rá esküdni, hogy valóban az is volt.
Fószer megrázta a fejét. Miközben arra gondolt, hogy ez persze teljességgel lehetetlen, megdörzsölte a szemét, és még mindig ezen az álmon rágódott. Annyira valóságos volt, hogy nem tudott rá jobb szót, olyan érzése lett, mintha ez valóban meg is történt volna vele egy… egy másik világban.
Fószer megcsóválta a fejét. Miután ivott néhány kortyot a vizestömlőjéből, megint a különös álomra gondolt.
– Vajon hogy értette azt, hogy eljön? – kérdezte magától. – Kiment az épületből, ahol több más munkással együtt lakott, és elhatározta, hogy sétálni fog egy kicsit a hideg levegőn, mert azt remélte, ily módon ki tudja verni a fura álmot a fejéből.
Már egy jóideje sétált, és éppen azon tanakodott, hogy ne forduljon-e inkább vissza, mert hiszen talán már túlságosan is messzire maga mögött hagyta a munkások táborát, amikor Fószer hirtelen megmerevedett.
Néhány lépésnyire tőle, szinte közvetlenül előtte, minden átmenet nélkül, egy tompán fénylő, kékes színben játszó, kör alakú jelenség kezdett el vibrálni a levegőben.
Fószer először halálra váltan, sóbálvánnyá merevedve, kiguvadt tekintettel leste, hogy mi lehet ez. De egy idő után, amikor rájött, hogy a jelenség egyáltalán nem szándékozik őt semmilyen módon sem bántalmazni, sem pedig felfalni, a félelmét legyőzte a kíváncsiság. Óvatosan közelebb lépett, hogy megérintse a kezével ezt a fura, folyadékszerű valamit. Ám még mielőtt hozzáért volna, egy hang figyelmeztette:
– Eszedbe ne jusson hozzáérni!
Fószer úgy megijedt, hogy legalább két métert hátraugrott. Holtsápadt lett, de a sötétben ez persze nem látszott.
A kör egy másodpercre felfénylett, majd Fószer legnagyobb megdöbbenésére egy sötét köpenybe burkolózott alak lépett ki belőle.
– Krampusz Dupladurr! – mondta Fószer megdöbbenve. – Tehát mégiscsak valóság és nem álom!
– Fószer! Kedves barátom! – mosolyodott el Dupladurr professzor. – Hát emlékszel rám?
Fószer megrázta a fejét.
– Már sokszor álmodtam rólad, és tudom, hogy mi a neved, uram! De semmi egyebet nem tudok rólad! Eddig a pillanatig azt gondoltam, csak egy visszatérő álom vagy nekem csupán, de most látnom kell, hogy valóban létezel.
– Igen, valóban létezem! – nevette el magát Dupladurr professzor. – És nagy öröm számomra is, hogy végre bebizonyosodott, hogy te sem a képzelet szüleménye vagy, és nem csak egy név vagy csupán, ami már hónapok óta nem hagy nyugodni. Fószer meglepett arcot vágott. – De honnan ismersz te engem, uram?
– Hosszú történet ez, Fószer – sóhajtott Dupladurr professzor. – Nem világos számomra sem minden részlete, de vannak sejtéseim. A kirakósjáték minden részlete még nem állt össze, de már lassan alakulgat…
– Hosszú még az éjszaka, és a kíváncsiságom sem hagy már aludni – mosolyodott el most Fószer is.
– Itt biztonságban vagyunk? – kérdezte a sötétben körbekémlelve Dupladurr professzor. – Amit mondani fogok, teljességgel bizalmas természetű, nem szeretném, ha bárki kihallgatna minket.
– Nincs itt egy teremtett lélek sem, uram! – mutatott körbe Fószer. – Csak az éjszaka és a sivatag az, ami körbevesz minket, de mindkettő jóbarát, mert elrejt minket a kíváncsi szemek elől. De ezek a szemek most amúgy is kimerülten alszanak.
– Remek! – mosolyodott el elégedetten Dupladurr professzor. – Akkor hát elmesélem röviden, hogy honnan ismerjük mi egymást.
– Roppant kíváncsi vagyok – bíztatta Fószer.
Dupladurr professzor leterítette a földre a köpenyét, hogy mégse a homokba üljenek, majd miután mindketten rátelepedtek, mesélni kezdett.
– Egy másik időben és egy másik világban, jó barátok voltunk, sok-sok kalandban vettünk részt. Te, Fószer, a híres feltaláló, aki megalkottad a világ legborzasztóbb fegyverét a Fáraó Átkát, egy gonosz, ördögi teremtmény, a Gigawatt Voltmárvolt nevű fekete mágus rabszolgája lettél. Ez a szörnyeteg arra kényszerített téged, hogy átadd neki a legyőzhetetlen fegyvert. Gigawatt Voltmárvolt pedig ennek segítségével leigázta a világot, a növényeket és az állatokat kiirtotta, az emberiséget pedig rabszolgasorba taszította.
– Jaj, ne! – rettent meg Fószer. – Tömeggyilkos vagyok? Ez a legszörnyűbb rémálmom! Mindig azért imádkoztam, nehogy egyszer megtörténjék!
– Nem, dehogyis! – rázta a fejét Dupladurr professzor. – Legnagyobb szerencsénkre, egy igen ígéretes tehetségű varázslópalánta, bizonyos Heri Kókler megmentette a világot, megölte a gonosz Gigawatt Voltmárvoltot, és megszabadított téged a rabságból. Sok más további kalandot éltünk még át, míg végül Heri Kókler bezárta a Pokol Kapuját, hogy az Alvilág démoni serege ne tudja elözönleni a Földet. A világ visszatért a rendes kerékvágásába, Heri Kókler ismét legyőzte a gonoszt, de téged mindahányan csak vagyunk, elfelejtettünk. Ez azért történt, mert a Pokol Kapujának bezáródása után a világ megváltozott. Valamiért, még nem értem, hogy miért, egy olyan téridő-kontinuumba kerültünk, ahol te egyszerűen már nem léteztél. Azonban nem tudom, hogy miért, de egy napon jómagam elkezdtem emlékezni a nevedre. Többször eszembe jutott ez a szó, hogy Fószer, de nem tudtam mire vélni, és igazából azt sem sejtettem, hogy ez egy név, de azt meg pláne nem tudhattam, hogy ez a te neved. De apránként emlékezni kezdtem, és rájöttem, hogy ismertelek.
– Szóval, ismertük egymást! – derült fel Főszer képe. – Tudtam és éreztem, hogy így van ez. Én magam is rengetegszer álmodtam olyan eseményekről, amelyek megtörténtében egészen bizonyos voltam. Többször megjelent előttem egy fiatal varázslókölyök, akinek fura, átlátszó üveg van a szeme előtt…
– Szemüvegnek hívják – szólt közbe Dupladurr meglepetten. – Tehát nem csak én, hanem te is emlékezni kezdtél!
– Igen, szemüveg… – ismételte a szót Fószer. – A fiúnak fura, villám alakú sebhely van a homloka közepén. Tehát nem késem vagy kanalam alakú, hanem villám… Nagyon különös! Kinek juthat eszébe ilyen fura sebhelyet csináltatni a homlokára?
– Ezt a fiút Heri Kóklernek hívják! – mondta izgatottan Dupladurr. – Már többször megölte a gonosz mágust, Gigawatt Voltmárvoltot, és még többször megmentette a világot. Hát emlékszel rá?
– Igen, szoktam róla is álmodni – vallotta be Fószer. – De hogy lehet az, hogy már többször megölte a gonosz mágust? – gyanakodott Fószer. – Ez ellenkezik az ismert természeti törvényekkel! Az ember azt gondolná, hogy valakit csak egyszer lehet megölni!
– Voltmárvolt a világ leghatalmasabb erejű fekete mágusa. Olyan erejű fekete mágia birtokában van, amit még felfogni sem tudunk. Gonoszsággal, hazugsággal, cselszövéssel egyre nagyobb erőre és hatalomra tett szert, még attól sem riadt vissza, hogy eladja a lelkét a Sátánnak. Ám az Alvilág ura megsemmisítette azt a testét, amit pedig már sikerült egyszer gonosz praktikáinak segítségével helyreállítania. De Voltmárvolt még őt is becsapta, és sikerült elérnie, hogy visszatérhessen ebbe a világba. A teste elpusztult, de a gonosz szelleme állandó jelleggel itt kísért. Folyton folyvást testet akar ölteni, de szerencsére mostanság egy lépéssel mindig megelőzzük, és meghiúsítjuk minden ilyen irányú törekvését. A legutóbb például szó szerint lóvá tettem őkelmét – Dupladurr professzor elmesélte röviden, hogyan sikerült Pinokkióból a fafiúból Telivér Herceggé, egy dühös hintalóvá változtatni Voltmárvoltot.
Fószer jót nevetett a történeten. Ám rengeteg kérdése volt még, Dupladurr professzor pedig hajnalig csak magyarázott, emlékezett, mesélt és újra csak mesélt. Fószer agya lassanként úgy zsibogott, mint egy gyerekektől hangos játszótér. Most már sokmindent, majdnem mindent értett. Világossá vált előtte, hogy miért lehetséges az, hogy ő, az egyszerű kőfaragó orvosi ismeretekkel rendelkezik, tud operálni és gyógyítani embereket, és különleges, soha nem látott fegyverek ötletei keringenek az elméjében, és idegen nyelveken beszél.
– Igen, Fószer, te egy nagy tudós vagy, akit egyszerűen kitöröltek a történetből. Nem öltek meg, sokkal rosszabbat tettek veled. Elvették a tudásodat és egy olyan világba helyeztek, amelyből egyedül soha nem lettél volna képes kiszabadulni.
– De ki tehette ezt velem? – kérdezte Főszer.
– Vannak még homályos pontjai ennek a hatalmas kirakójátéknak – vallotta be Dupladurr professzor. – De ne hidd azt barátom, hogy előbb-utóbb nem fogunk rájönni, hogy mi történt veled. Van egy sejtésem, ami majdhogynem bizonyosság már számomra.
– Ne hallgasd el előlem ezt a tudást, uram! – kérlelte Fószer.
– Az eltüntetésed módja és a körülmények, illetve emlékeid szinte teljes elvesztése, valamint eddigi sikeres életed megsemmisülése arra utalnak, hogy téged egy nyomdafestéket nem tűrő átokkal egyszerűen kiírtak a történetből. Csakis ez a varázslat képes egy népszerű szereplőt ilyen rettenetes módon, szinte teljes mértékben törölni a történetből.
– Kiírtak a történetből? – jajdult fel Fószer. – Az hogy lehet? Hiszen szimpatikus, sikeres karakter voltam…
– De az ellenség keze már mindenhová betette a lábát! – emelte fel mutatóujját Dupladurr professzor. – Voltmárvolt sötét mesterkedéseit érzem a háttérben munkálkodni, de persze konkrétummal nem szolgálhatok. Ha azonban logikusan gondolkodom, egészen valószínűnek tűnik, hogy csakis neki állhatott érdekében az, hogy te örökre eltűnj a történetből.
– Úgy érzem, kissé túlértékeled azt, amit tudtam, kedves Dupladurr professzor – szerénykedett Fószer.
– Aki képes volt arra, hogy feltalálja a Fáraó Átkát, a legyőzhetetlen fegyvert, amellyel Voltmárvolt meghódította a világot, legyőzte a fehér mágusok seregét, közöttük engem is, mindemellett még az időgépet is megalkotta, amelyről köztudomású, hogy lehetetlen elkészíteni, az bizony ellenségei számára roppant veszélyes ember kell hogy legyen – vigyorgott Dupladurr professzor.
– Micsoda? – hökkent meg Fószer. – Komolyan azt mondod, hogy megalkottam az időgépet? – hebegte. – Oziriszre! – Milyen régi vágyam volt ez már! Vagy majd csak lesz?
– Nos, hát az én ittlétem is azt bizonyítja, hogy sikerült megcsinálnod! – hahotázott Dupladurr professzor.
– Tehát ez egy időgép volt, amivel jöttél? Egy téridő járat? – kérdezte Fószer kíváncsian.
– Igen. A te időgépedet használtam fel kiindulópontnak, de a féregjáratot egy saját készítésű, biotechnikai létforma, a féregjárat nyitó féreg nyitotta meg.
– Hah! Egy kígyó! – hőkölt vissza Fószer, amikor a professzor megmutatta neki a zsebében lévő befőttesüvegbe zárt, békésen szunyókáló, szőrös kígyóra hasonlító élőlényt.
– Féreg! – javította ki a professzor. – Ha majd visszatérsz hozzánk, elmesélem részletesen is, hogyan tud féregjáratot nyitni a téridőben.
– Roppant kíváncsi vagyok rá! – mondta Fószer. – De eszembe jutott egy kérdés, amit még nem értek.
– Tedd fel, én pedig megpróbálok válaszolni rá! – bíztatta Dupladurr professzor.
– Hogyan sikerült megtalálnod engem a végtelen téridőben? – kérdezte Fószer.
– Egy egyszerű, de mégis nagyszerű trükkel. Egyszerűen rádkerestem a féreg segítségével a Világhálón.
– De a végtelen sok párhuzamos világokban még sok-sok Fószernek kell léteznie! – figyelmeztette a professzort az aprócska egyiptomi. – Biztosan nem én vagyok az egyetlen, akivel találkoztál?
A professzor elkomorodott.
– Én is azt hittem, hogy így lesz, de mégis azt kellett tapasztalnom, hogy sehol máshol a világon már nem létezel. Minden más párhuzamos világból kitöröltek!
– De ez lehetetlen! – rázta a fejét Fószer. – Hiszen minden újabb és újabb választásom és cselekvésem alkalmával újabb és újabb párhuzamos világok nyílnak meg a végtelenben.
– Ezzel én is tisztában vagyok, Főszer! – bólogatott Dupladurr professzor. – De hinned kell nekem. Sehol máshol már nem létezel, csak itt, ebben a téridőben, ahol most is beszélgetünk. Az összes létező és folyamatosan megnyíló párhuzamos világból azonnal törlődsz. Még nem jöttem rá, hogyan lehetséges ez, de ígérem, meg fogom tudni. És akkor visszajövök érted, és elviszlek magammal, mert nagy szükségünk van rád. Illetve nekem van rád nagy szükségem. Pontosabban nem most, hanem majd nemsokára lesz.
– Felőlem akár most azonnal indulhatunk – lelkesedett Főszer. – Ha jobban belegondolok, néhány tízezer mozdíthatatlanul nehéz, faragásra váró kőtömb nem igazán tud visszatartani.
Dupladurr professzor Főszer vállára tette a kezét, és a szemébe nézve azt mondta:
– Barátom! Azt hiszem, joggal feltételezem, hogy amiatt amit az előbb elmondtam, minden más egyéb téridőben komoly veszélyben lennél. Ez az egyedül biztonságos világ számodra. Legalább is egyelőre. Hogy ez miért van így, nem tudom, de ki fogom deríteni. Valaki majdnem tökéletesen kitörölt az Univerzumból, de ki tudja, hogy miért, mégsem sikerült végleg eltüntetnie.
– Ennek én is nagyon örülök – vigyorgott Főszer. – De azért kilel a hideg attól, amit mondasz, professzor!
Dupladurr elgondolkodva bólogatott: – Hamarosan ismét el fogok hozzád látogatni. Egy veszélyes küldetésre indulok, de utána ígérem, megint eljövök hozzád. Csak annyit kérek tőled, hogy vigyázz magadra. Minden jel szerint számodra ez a legbiztonságosabb világ, egészen bizonyos, hogy oka van annak, hogy itt és nem pedig máshol létezel.
– Minden egyes nap addig évtizedeknek fog tűnni – sajnálkozott Fószer. – Nem valami fényes dolog egész nap a tűző napon izzadni, közben pedig követ faragni. De megértettem, amit mondtál, Dupladurr professzor. És osztom nézeteidet. Vigyázni fogok magamra, és várom a visszatérted. Megengeded, hogy ide vonatkozó jelleggel, vallást is alapítsak a tiszteletedre?
– Fószer! – veregette hátba Dupladurr professzor vigyorogva, aki értette a tréfát. – Ne ess túlzásba!
Fószer is vigyorgott. Kezet szorított a professzorral, aki istenhozzádot mondott neki. Magára terítette a köpönyegét, majd barátságosan biccentett feléje.
Fószer kíváncsian figyelte, hogy még a hajnal első sugarainak megjelente előtt Dupladurr professzor kiengedte a befőttes üvegből az idomított téridő férget, és megparancsolta neki a varázspálcája segítségével, hogy nyissa meg a hazafelé vezető féregjáratot. A létforma így is tett. Dupladurr búcsút intett, majd belépett a kékesen pulzáló téridő kapun és eltűnt egy másik dimenzióban.

13. Cotton és Voltmárvolt

– Állj! Ki vagy? – csattant az őr hangja, és egy fenyegető árnyék tornyosult Cotton professzor feje fölé.
– Nem. Nem ki vagyok! – felelte Cotton professzor.
– Akkor rendben, bemehetsz! – felelte a nem túl intelligens strázsa.
Cotton ismerte a járást, de a mágia is segítette. Érzékelte fekete urának sötét kisugárzású rémisztő jelenlétét. Érezte a fenyegető erőt, a sötétség hívogató, mindent elnyelő hidegét, ami Voltmárvoltot ilyen közelségből szinte csontig hatoló, jeges félelmet árasztó, kavargó erőtérként vette körül.
Cotton megborzongott mint kezdő szaunázó az első csobbanáskor a hideg vízben. Egy pillanatra úgy érezte, páni félelem fogja el. Már-már azon volt, hogy elmenekül innen, de nagyon jól tudta, hogy innen már nem lehet csak úgy elmenekülni. Ez a vár, ez a vidék, ez az árnyékvilág Voltmárvolt saját kis birodalma volt. Tökéletes álcázás védte a külvilágtól, és aki nem tudta, hogy hol található, az sohasem jött volna rá magától, hogy miként lehet idetalálni. És innen elmenni csak úgy lehetett, ha azt Voltmárvolt megengedte. Ez az egész rejtekhely Voltmárvolt sötét lelkéből táplálkozott, aki ide bekerült, csak úgy távozhatott, ha azt a fekete úr is jónak látta.
Cotton legyőzte a pillanatnyi gyengeséget magában, és nem telt bele tíz másodperc, máris összeszedte magát. Miközben egy sötét folyosón haladt, amelyet csak gyér fénnyel világítottak meg a falakra szerelt kovácsoltvas tartókban égő fáklyák lobogó lángjai, sötét gondolatok marcangolták a lelkét. Tudta, hogy nem szabad hibáznia. Nem szabad bizonytalanságot és félelmet mutatnia, mert ha Voltmárvolt megérzi rajta, akkor vélhetően még ugyanabban a másodpercben, rettenetes kínok közepette meg fog halni.
Cotton megtorpant egy pillanatra, amikor az ajtóhoz ért. Tudta, hogy az ajtó mögött ott várja a világ leghatalmasabb fekete mágusa, Gigawatt Voltmárvolt. Belső látásával érezte, hogy ott van, és most már az is tudatosult benne, hogy őt várja.
„A hírekre kell összpontosítanom” – futott át Cotton agyán a gondolat. Nem akarta megvárakoztatni Voltmárvoltot, és nem is akarta, hogy a fekete mágia nagy tudora kikémlelje az elméjét. Megkeményítette magát, majd lenyomta a kilincset és belépett a terembe.
Cotton meglepődött.
Arra számított, hogy talpnyalói és csatlósai gyűrűjében fog rá várakozni Voltmárvolt, de ehelyett azt kellett tapasztalnia, hogy fekete ura egyedül várja a hatalmas, néptelenné vált teremben, ahol alig néhány gyertya fénye adott csak világosságot. De ezek a gyertyák olyan furán lobogtak, mintha egy nem létező szél folyton folyvást el akarná fújni őket. Meglehetősen rémisztő és kísérteties látványt nyújtottak. Cotton tudta, hogy nem valami láthatatlan szél, de nem is a huzat volt az oka annak, hogy a gyertyák ilyen furcsán lobogtak. A sötétség volt olyan erős, hogy a fény, jelen esetben a gyertyák gyengécske kis lángjai, csak a legnagyobb küzdelem árán maradhatott fenn a fekete mágus közelében.
– Cotton! – csattant fel Voltmárvolt hangja. – Már megint megvárakoztattál!
– Nagyuram! Légy üdvözölve! – mondta illendően Cotton, és mélyen meghajolt a hintaló előtt. Mulatságos volt, hogy Voltmárvolt jelenleg egy hintaló alakjában létezett, de amióta Dupladurr professzor tényleg csúnyán lóvá tette, méghozzá falóvá, és ezzel szó szerint Telivér Herceget csinált belőle, Voltmárvolt kénytelen volt ebben a formában élni. De Cotton tudta, hogy mi történt, hiszen Dupladurr professzor az utolsó pillanatban tájékoztatta, ezért aztán nem mutatott sem meglepetést, sem pedig másfajta érzelmeket.
– Hagyjuk a formaságokat! – csattant fel Voltmárvolt. – Gondolom, értesültél róla, hogy mi történt velem?
– Igen, nagyuram! – felelte alázatos hangon Cotton.
– Pedig már majdnem sikerült! Már olyan közel voltam hozzá, hogy szinte éreztem, amint újra emberré válok, de az az átkozott Dupladurr egy szem fekete varázslóhomokjának segítségével tönkretette a transzformációt! Hogy legyen átkozott életében, és kárhozott a halála után!
– Legyen bizony! – mondta teljes átéléssel Cotton. – És még annyit tennék hozzá nagyuram, hogy a hollók vájják ki a szemét, haljon meg cipőben, és rengeteg adósság maradjon utána, hogy az örököseinek se legyen életük végéig nyugalmuk!
– Remek ötlet, Cotton! – nyerítette Voltmárvolt. – Komolyan mondom, ez nekem soha nem jutott volna eszébe. Bravó! Ha lenne kezem, most tapsolnék örömömben. Nahát, ettől máris jobb kedvre derültem.
– Örülök, nagyuram! – mondta alázatos hangon Cotton, és megeresztett egy gyenge félmosolyt.
– Azt nem mondtam, hogy te örülhetsz! – csattant fel Voltmárvolt bosszúsan.
– Bocsáss meg, nagyuram! – mondta szégyenkezve Cotton. – Csak egy szavadba került, és már nem is örülök.
– Nem is örülhetsz, hiszen uradat lóvá tették! Van egyáltalán fogalmad róla, hogy milyen rettenetes dolog falóként élni? – kiáltotta Voltmárvolt.
– Nem, nagyuram, nincs fogalmam róla – vallotta be Cotton őszintén.
– Hát kezdjük azzal, hogy amióta faló lett belőlem, nem tudok egy jót aludni. Nem tudok lefeküdni, ágyban, puha párnák között szunyálni, hanem állva kell aludnom, mint egy lónak! Nem tudok semmit sem csinálni, mert nincsenek kezeim. Négy lábam lett, de azok is egy félbehajlított fára vannak szögelve, ami minden mozdulatomra előre és hátra hintázik. Soha nem gondoltam volna, hogy egy hintalónak ennyire rossz lehet az élete. Ráadásul, nem kívánom az emberi ételeket, hanem csak lóherét és zabot tudok abrakolni, azaz vacsorázni. Néha, amikor nem figyelek oda, önkéntelenül felnyerítek. Az összes szolgám és a Fekete Krumplinyomóim füle hallatára! Rettenetes! Ezért nincs itt senki, csak egymagam vagyok. Roppant kínos, amikor kinevetnek. Az első ötöt megölettem, de később rájöttem, hogy ezen az alapon az összes szolgámat nyugodtan kivégeztethetném, hiszen én vagyok röhejes, nem pedig ők a szemtelenek.
– Rettenetes lehet, nagyuram! – mondta együtt-érzően Cotton.
– Te csak ne érezz velem együtt, Cotton! – ordította Voltmárvolt. – Utálom, ha együttéreznek velem!
– Úgy teszek, ahogy parancsolod, nagyuram! – hajolt meg ismét Cotton.
– Szóval, tudom, hogy te magad is észrevetted, hogy senki sincs itt a teremben rajtunk kívül – folytatta fél perc múlva, immár teljesen lehiggadva Voltmárvolt.
Cotton nem mert szólni, csak bólintott.
– Elküldtem őket, feladatot adtam nekik, hogy addig se legyenek itt. Némelyikük, mint például Lucifer Máyfolt, diverzáns tevékenységet végez Rokfortban. Mások pedig a világ több pontján felderítést végeznek, és segítenek nekem, mert újra emberi testet kell öltenem.
– Mit tervezel, nagyuram? – kérdezte alázatos hangon Cotton.
– Nem árulom el neked, mert ha elkapnak és megkínoznak Dupladurr emberei, akkor ki tudnák szedni belőled a nagy tervet. Nem akarom még egyszer, hogy pórul járjak. Most már azt akarom, hogy legalább három vagy négy kötetben csakis Dupladurr járjon pórul. Az az átkozott! – Voltmárvolt ordítani kezdett. – Hogy égne el elevenen a pokol tüzén az a vén gazember!
– Mindent megteszek azért, nagyuram, hogy ez történjen vele! – mondta Cotton alázatosan.
– Jól van, Cotton! – nyerített fel hirtelen Voltmárvolt. – A hűséged felől szemernyi kétségem sincs. Remek kém vagy, és olyan híreket szállítasz, amelyekre nagy szükségem van. Mondd el hát, hogy miért jöttél!
– Nagyuram! Dupladurr már tud a Hat Tyúk Taváról! – mondta izgatott hangon Cotton. – Tudja, hogy mit rejtettél el ott.
Dehogy tudja! – hahotázott Voltmárvolt. – Csak azt hiszi, hogy tudja! De amikor majd odamegy, hogy megszerezze azt, amit akar, nagyot fog koppanni! – Voltmárvolt eszelősen felnyihogott. – Most én fogok kitolni vele. Kölcsönkenyér visszajár! Tudom, hogy tudja, és ő is tudja, hogy én tudom. De nem fogja tudni, hogy mit tegyen. Mert hogy azt nem tudja majd… – Voltmárvolt olyan eszelős hangon röhögött fel, hogy Cotton érezte, jeges veríték folyik végig a hátán és teljesen átáztatja a – szexi, piros színű, selyemkombinéját, amit kültakaróként hordott fekete felszerelése alatt viselt.
– Nem is vagy rá kíváncsi, hogy mit rejtettem el ott neki? – hahotázott Voltmárvolt.
– De kíváncsi vagyok, nagyuram – vallotta be Cotton.
– De én nem árulom el neked, mert nem akarom, hogy kínvallatásod végén, halálod előtt egy másodperccel kifecsegd az egyik legféltettebb titkom.
– Bíznod kell bennem, nagyuram! – mondta Cotton, miközben Voltmárvolt falóvá vált fatestét bámulta. – Soha nem árulnálak el! Inkább a halál, de nem fogok semmit mondani.
– Helyes, Cotton, helyes! – nyihogott Voltmárvolt, a faló.
– Hallgatlak, nagyuram – hajolt meg alázatosan Cotton.
– Ki mondta, hogy elmondom? – ordított megint Voltmárvolt dühösen. Cotton néma döbbenettel figyelte, hogy amikor a fekete mágus dühöng, még a fa eresztékei is nyikorognak közben.
– Hát… csak azt… gondoltam… – hebegte idegesen.
– Hát nem fogom elmondani! – csattant fel Voltmárvolt. – Hamarosan elutazom melegebb éghajlatra, mert ezt a hideget nehezen bírják a fa eresztékeim. Trójába fogok kirándulni, mert ott is volt egy híres faló. Ki fogom deríteni, hogy nem volt-e a rokonom.
– Csodás lesz, nagyuram! – bólogatott Cotton.
– Nem! Nem lesz csodás! – kezdett el ordítani ismét Voltmárvolt. – Ugyanis elutazhatok a világ leggyönyörűbb helyeire, de ha közben csak egy lóvá tett fekete mágus vagyok, nem tudom kellőképpen értékelni a dolgot. És minden pillanatban, amikor eszembe jut, hogy ellenségeim még életben vannak, akkor olyan gyűlölet önt el, hogy kis híján én magam halok meg.
– Mit tehetnék érted, nagyuram, hogy rettenetes kínjaidat enyhítsem? – tette fel a kérdést Cotton.
– Öld meg nekem végre Heri Kóklert! – vicsorgott Voltmárvolt. – Már évek óta vacakolok vele, de nekem valahogy nem sikerül kicsinálnom. De neked biztosan sikerülni fog!
– A legnagyobb örömmel megtenném, nagyuram – felelte izgatottan Cotton. – De mégsem ölhetem meg, és ezt én sajnálom a legjobban.
– Nem ölheted meg? – hökkent meg Voltmárvolt. – Már miért ne ölhetnéd meg, te kutya?
– Azért, nagyuram, mert ez egy nem korhatáros könyv. Az a jelenet, amelyben én, mint a Rokforti Varázslókiképző és Boszorkányelőállító Szagiskola tanára saját kezűleg megölném az egyik tanítványomat, olyannyira megrázó volna, hogy a szülők nem vennék meg többé a sorozat további részeit a csemetéiknek. Akkor pedig drasztikusan csökkenne a példányszám, sőt, talán még az a rettenetes dolog is bekövetkezne, hogy vége szakadna a Heri Kókler történeteit taglaló könyveknek. Ennek következtében, sok más további szereplővel együtt mi is munka nélkül maradnánk, lassanként, de szerintem inkább gyorsan elfogyna a pénzünk, és felkopna az állunk. Még fel sem eszmélnénk, máris a hajléktalanok között találnánk magunkat. Nem, nagyuram, nem ölhetem meg Heri Kóklert! Bármennyire is szeretném eltenni láb alól, életben kell hagynom. Pusztán a piszkos anyagiak miatt! A sorozatnak még folytatódnia kell!
Voltmárvolt eresztékeiben nyikorogva, faarccal gondolkodott.
– Igazad van, Cotton! – mondta hirtelen. – Heri Kókler halála még annál is rettenetesebb volna, mintha életben marad. Érvelésed logikus és meggyőző volt, magam is úgy gondolom, hogy azt az átkozott kölyköt még nem szabad legyilkolnod. De ami késik, maga esik bele! – Voltmárvolt felüvöltött, akár egy oroszlán.
Cotton megütközve bámulta.
– Gyilkolnom kell, Cotton! Ha Heri Kóklert életben is hagyom, valakit akkor is meg kell ölnöm!
– Válogass, nagyuram! – javasolta Cotton.
Voltmárvolt hirtelen elhallgatott. Hegyezte a fafüleit és fatekintete, amely faszemei ellenére mégis furcsán élőnek tűnt, ide-oda cikázott a hatalmas teremben.
– Hallod ezt a hangot, Cotton? – kérdezte váratlanul, fojtott hangon a fekete mágus.
Cotton is fülelni kezdett.
– Igen, nagyuram! – suttogta. – Hallom!
– De mi ez a fura hang? – kérdezte gyanakodva Voltmárvolt.
– Mármint ez a csámcsogás? – kérdezte halkan Cotton.
– Igen, ez a csámcsogás! – bólogatott Voltmárvolt.
– Csak a négy fal – felelte Cotton.
Voltmárvolt megnyugodott. Elmerengett egy pillanatra, majd igyekezett visszakanyarodni az előbbi témához.
– Hol is tartottunk, Cotton?
– Éppen azon kezdtél el ötletelni, nagyuram, hogy kit kéne megölni – segítette ki Cotton.
– Igen, igen! – bólogatott Voltmárvolt. – Tudom már!
– Kit javasolsz, nagyuram? – kérdezte lélegzetét visszafojtva Cotton.
– Öld meg Teréz Anyát! – vicsorogta vérszomjas fapofájával a falóvá tett fekete varázsló.
– Nem lehet! – ingatta a fejét Cotton.
– Mi az, hogy nem lehet! – ordította Voltmárvolt. – Hogy mersz már megint ellentmondani nekem?
– Nagyuram! – rogyott térdre falóvá lett ura előtt Cotton – Teréz Anya már meghalt!
– Hát ez nagy kár! – bosszankodott Voltmárvolt. – Pedig annyira jó ember volt! Ha megöltem volna, akkor ezzel nagy veszteség érte volna az emberiséget.
– Minden bizonnyal – helyeselt Cotton.
– Mást kell keresnem helyette! – vicsorogta Voltmárvolt.
Cotton nem mert szólni, mert attól félt, hogy rosszat mond.
– Most meg mit hallgatsz? – kiabált rá Voltmárvolt. – Megkukultál?
– Dehogy is, nagyuram! – hebegte Cotton. – Csak néma áhítattal figyelem, amint gondolkodsz.
– Helyes! – könnyebbült meg Voltmárvolt. – Már azt hittem, hogy azért hallgatsz, mert el akarsz árulni.
– Soha nem tennék ilyet! – esküdözött Cotton. – Hű szolgád vagyok, aki minden parancsodat teljesíti.
– Helyes, Cotton! – nyerített Voltmárvolt. – Akkor most menj oda ahhoz a szekrényhez. Igen, ahhoz! Nyisd ki az ajtaját és vedd ki a nyerget! Igen, a nyerget! Jól van! Most gyere ide és nyergelj meg! Gyerünk már, ne várakoztass! Annyira türelmetlen vagyok már! Igen, egészen biztos vagyok benne, hogy ezt akarom! Tudod, néha ellenállhatatlan vágy kerít hatalmába, hogy valaki hintalovazzon rajtam. Igen, Cotton, te leszel az a valaki! Ha nincs ló, a szamár is megteszi. Nem ez hülye hasonlat volt, mert vérig sértettem magam vele. De mindegy! Gyerünk, Cotton, pattanj fel a hátamra! Cickafark, hű csicskásom most éppen betegszabadságon van, mert a múltkor véletlenül ráborítottam az asztalt. Na jó, nem véletlenül.
Cotton óvatosan felült fekete ura hátára, aki vadul hintázni kezdett. Miközben előre hátra hintalovagolt, Cotton hátán a fekete köpönyege csak úgy lebegett, mintha vad, orkán erejű szél tépázná, ő pedig szélvészgyorsan száguldott volna egy kietlen pusztaságon át.
– Gyerünk, Cotton, sarkantyúzz meg! – nyihogta vadul Voltmárvolt, és eszelősen felnevetett.
Cotton finoman belevágta a hintaló véknyába a sarkait. Mivel nem volt sarkantyúja, hiszen gyalog jött, igazából nem tudott valami jól sarkantyúzni.
– Erősebben, erősebben! – nyerítette egyre vadabbul Voltmárvolt.
Miközben elfehéredő ujjakkal kapaszkodott, Cotton belevágta nem létező sarkantyúit a falóba.
– Igen, ez az! – nyerítette Voltmárvolt. – Erősebben! Gyerünk, gyerünk!
Cotton engedelmes szolga volt, mindent úgy tett, ahogy ura parancsolta neki. Percekig vágtáztak így egyhelyben, amikor egyszer csak Voltmárvolt levetette a hátáról. Cotton nagyot koppanva ért földet.
– Nagyuram? – kérdezte fájdalmas arccal Cotton, és a bal kezével sziszegve masszírozott egy púpot a fején. Azért a ballal masszírozta ezt a púpot, mert a jobbal a másikat kellett masszíroznia. – Miért tetted, nagyuram?
– Mert ló esett! – heherészett saját, nagyon gyenge szóviccén Voltmárvolt.
– Értem, nagyuram… – mondta beletörődve Cotton.
– De most már elég volt a szórakozásból, ideje visszatérnünk a komoly munkához, Cotton – mondta Voltmárvolt. – Ott tartottunk, hogy ötleteltünk, hogy kit kéne megölni. Teréz Anyát elvetettük, mert ő már sajnos meghalt. Pedig remek móka lett volna kinyírni. Nos, hű szolgám, mit szólnál akkor Nostradamushoz? A vén csirkefogó úgyis annyit pofázott, jósolgatott, szerintem megérdemli, hogy végezzek vele.
– Nem lehet, nagyuram! – ingatta a fejét Cotton.
– Miért ne lehetne? – kérdezte fenyegetően Voltmárvolt.
– Azért nem, mert ő már évszázadok óta halott.
– Hát ez roppant sajnálatos! – bosszankodott Voltmárvolt. De hirtelen felderült a falóvá tett faképe. – Tudom már, kit ölünk meg! Assisi Szent Ferencet!
– Assziszem, ő is már meghalt! – rázta a fejét Cotton.
– Akkor öljük meg Jézust! Idegesítőek a csodái és a beszédei!
– Nagyuram! Jézus már kétezer éve meghalt. Keresztre feszítették a rómaiak.
– Akkor öljük meg Gandhit! Ő még szerintem él! Ha bele nem halt az éhezésbe.
– Sajnos, már ő is meghalt – sajnálkozott ismét Cotton. – Megölték, ha jól tudom.
– Hogy az ördög vigye el! Minden híres ember meghalt? Hát senki nincs ezen a rohadt világon, akit még meg lehetne ölni? – ordította hirtelen, minden átmenet nélkül, magából kikelve Voltmárvolt.
Cotton meg sem mert mukkanni. Csak térdelt a földön és rettegett. Most már, hogy ennyire leszűkültek a lehetőségek, még véletlenül sem akart ötletet, pláne nem ürügyet adni.
– Megvan! – hintázott ebben a pillanatban egészen közel hozzá Voltmárvolt. – Tudom már, hogy ki fog meghalni! Milyen csacsi is voltam! Hiszen egész végig itt volt az orrom előtt.
– Jaj, ne ölj meg, nagyuram! – sírta el magát Cotton. – Még fiatal vagyok a halálra. És ne feledd, hű szolgád és Becstelenségi Érdemrenddel kitüntetett kémed vagyok. Ha meghalok, ki fog neked híreket hozni az ellenség táborából?
– Ostoba vagy, Cotton! – intette le Voltmárvolt. Nem volt könnyű ezt tennie, mert egyáltalán nem volt hozzá keze.
– Igen, nagyuram! De ez még nem lehet elég ok arra, hogy megölj! – Cotton sírós hangulatban volt még mindig.
– Eszem ágában sincs, hogy megöljelek, te szerencsétlen! – nyerítette Voltmárvolt.
Cottonon azonnal látni lehetett, hogy megkönnyebbült.
– Tudom már, hogy ki fog meghalni! Átkozott ellenségem, Dupladurr. Nem is értem, hogy feledkezhettem meg róla. Hiszen már többször is szóba került a neve. Kézenfekvő, hogy neki kell kinyiffannia.
– Remek ötlet, nagyuram! – lelkesedett Cotton. – És ha ő már nincs többé, akkor én lehetek majd Rokfort igazgatója.
– Felőlem! – egyezett bele Voltmárvolt.
– És mikor akarod megölni őt, nagyuram? – kérdezte alázatos hangon Cotton.
– Nem akarom megölni őt – nyihogta Voltmárvolt.
– Nem? – hökkent meg Cotton. – De hiszen az előbb azt mondottad…
– Úgy értettem, hogy én nem fogom megölni! – vihogta Voltmárvolt.
– Ha te nem, akkor ki fogja, nagyuram? – kérdezte rosszat sejtve Cotton.
– Hát te, Cotton. Persze, hogy te fogod megölni!

14. Merénylet

Mindeközben a Rokforti Varázsló és Boszorkányelőállító Szagiskolában csendesen folydogált az élet. Heri Kókler és barátai elmondhatatlan módon örültek annak, hogy Cotton professzornak egyszerűen nyoma veszett. Heri sejtette, hogy Cotton miért nem tanít most az iskolában, de a fővesztés terhe mellett vállalt titoktartási kötelezettsége nem tette lehetővé számára, hogy megossza barátaival információit.
Az új Bajital tanáruk Aqva Lötyi tanársegéd volt. Még nagyon fiatal és kezdő tanár hírében állt és mi tagadás, az is volt. Semmiféle életveszélyes varázsitalt nem kotyvasztottak a gyerekek az óráin, senki nem halt meg vagy tűnt el a kísérletek közben vagy az órák utáni szünetben, nem csoda hát, hogy mindenki rettentően unatkozott.
Legalábbis a Csippendél egylet számára minden békés volt és idilli hangulatú. Nevéhez hű módon színtelen, szagtalan, íztelen, szobahőmérsékletű órákat tartott.
A hideg miatt a Kavicslabda bajnokság szünetelt, csak konditermi edzések folytak, ami nem volt más, mint tömény unalom. Egyetlen és legfőbb előnye az volt, hogy ilyenkor mindenki felszedhetett jónéhány kilónyi tiszta izmot. Az erősödés tavasszal nagyon jól jött a fiúknak, amikor a levegőben seprűnyélen lovagolva, életveszélyes manőverek közepette, majd egymással fognak verekedni a férfias Kavicslabda játék közepette.
A jajdekárosok nem látták ennyire nagyszerűnek Cotton hiányát, mert némelyikük, például Rágó Máyfolt már úgy érezte, hogy megfelelő mentor hiányában kezd lassanként kijönni a gyakorlatból, már ami a gonoszkodást illeti. Egy napon, amelyik Cotton legutóbbi, titokban történt távozását követő hetedik nap volt, Rágó Máyfolt így szólt reggel fogdmegjeihez, Mó-csinghoz és Döglégyhez.
– Fiúk! Ma az iskolai ünnepen, amikor Dupladurr beszédet fog mondani, egy gyűjtőlencse segítségével fel fogom gyújtani Heri Kókler varázslóköpenyét. Remek móka lesz, majd meglátjátok!
A két bugris vadul helyeselt.
– És fogadjunk, hogy nem tudjátok, hogy miért gyűjtőlencse segítségével fogom felgyújtani, és miért nem a varázspálcámmal?
– Nem tudjuk, Rágó! – felelték áhítattal a fogdmegek.
– Azért, ti ostobák, mert ha a varázserőm segítségével gyújtanék tüzet, könnyen előfordulhatna, hogy kicsapnak az iskolából. De ha egy gyűjtőlencse segítségével fogom ezt tenni, akkor egyszerű balesetnek fogjuk beállítani a dolgot.
– Zseni vagy, Rágó! – ismerték el a cimborái lelkesen.
– Itt van ez a nagyító, látjátok? Na, ezzel Heri Kókler mögé fogok állni, fókuszálom a Nap vakító sugarait, amelyek segítségével észrevétlenül meggyújtom majd a köpenyét. Ha minden jól megy, hamarosan remekül fogunk szórakozni.
– Már alig várjuk, dicső vezérünk! – lehelte Döglégy és Mó-csing áhítattal.
– Azért ne essetek túlzásokba! – intette le őket Máyfolt. – És most, indulás a Nagyterembe! Mire odaértek, nem csak a jajdekárosok, hanem a többi iskolai egylet, a Csippendél, a Melegház és az Ugrabugr tagjai is felsorakoztak, hogy meghallgassák Dupladurr professzor ünnepi beszédét.
– Mi ez az ünnepi beszéd? – kérdezte Controlles Herit, aki mellette szorongott a tömegben. Mivel az oskolába egyre többen jártak, már csak állva lehetett az olyan nagy beszédeket végighallgatni, mint amilyen a mostani is volt, és amelyen minden gyerek részt vett.
– Dupladurr professzor teológiai beszédet tart – súgta vissza Heri. – Közeledik a húsvét, másfél óra múlva itt lesz, és az igazgató úr úgy gondolta, hogy nem árt ennek a szép ünnepnek a hátterét egy kicsit jobban megvilágítani előttünk.
– Hogy te miket nem tudsz, Heri! – szólalt meg Hermelin, aki Heri jobbján állt.
– Hiába, aki bennfentes és az igazgató jó barátja… – kacsintott rá Controlles. Heri még éppen válaszolni akart volna valamit, de már nem tehette, mert Dupladurr professzor lépett az emelvényre. Egy szép, sárga pergament szorongatott a kezében, láthatóan erről szándékozott felolvasni ünnepi köszöntőjét. A teremben csend lett.
– Tisztelt gumipitypang nemesítő kollégák és kolleginák! Sok szeretettel köszöntök most mindenkit a XIV. Gumipitypang Nemesítő Kongresszuson. Szeretnék ezennel köszönetet mondani mindenkinek, hogy engem kértetek fel eme csodálatos esemény szónokának. Ígérem, rövid leszek. A gumipitypang számomra is több, mint egyszerű hobbi, már-már szenvedély. De a gumipitypang nemesítése már egyenesen az életem értelme, mert… – Dupladurr professzor ekkor zavartan elhallgatott, mert rájött, hogy itt valami nem stimmel. A gyerekek és a tanárok soraiból nevetgélés, viháncolás, imitt-amott zsivaj, néhol egyenesen hahota hallatszott.
– Oh, nagyon sajnálom – mentegetőzött Dupladurr –, úgy tűnik, hogy elcseréltem a beszédemet.
– Azt vettük észre – szólalt meg Herihez egészen közel Rágó Máyfolt gúnyos hangja.
– Hát te meg mit akarsz itt? – kérdezte Heri meglepetten.
– Csak itt álldogálok – hazudta Máyfolt. – Kicsit elkéstem, és ebben a nagy tömegben nem tudtam időben odafurakodni a jajdekárosokhoz.
– És miért van a kezedben egy gyűjtőlencse, Rágó? – kérdezte gyanakodva Heri. – Csak nem arra készülsz, hogy ennek segítségével hátulról felgyújtsd a köpenyemet?
– Hogy a fenébe találtad ki, Kókler? – bosszankodott csalódott arccal Máyfolt.
– Minden évben kétszer, az évnyitón és az évzárón is ebben szoktál mesterkedni! – vigyorogta Heri. – Eddig már tucatnyi alkalommal akartál meggyújtani!
– Az ördög vigyen el! – bosszankodott Máyfolt, és Döglégy, valamint Mó-csing társaságában rosszkedvűen elhagyta a tett nélküli tetthelyet.
– Az ostoba fajankó! – jegyezte meg Heri –, vajon hogyan akarta összegyűjteni a napsugarakat, hogy meggyújtsa a köpenyemet?
– Hát a gyűjtőlencséjével, Heri! – figyelmeztette Controlles.
– De itt? A Nagyteremben? Az épületben, ahová nem is süt be a Nap? – heherészett Heri.
– Sosem volt egy lángész – jegyezte meg Hermelin. – Gonosznak gonosz, de buta, akár a föld.
Az összes iker, aki szem- és fültanúja volt az iménti jelenetnek és az azt követő beszélgetésnek, egyetértően bólogatott.
Heri még éppen akart volna valamit mondani, de végre Dupladurr professzor megtalálta a mai alkalomhoz passzoló beszédét, ami a másik belső zsebében megbúvó papíron állt, majd belekezdett az előadásába.
– Kedves gyerekek!
– Ez lesz az! – súgta Heri Controlles fülébe.
– Nagy örömömre szolgál, hogy ma, talán életemben utoljára ilyen ünnepi alkalom ürügyén szólhatok hozzátok. Tudjátok, eléggé öreg vagyok már, és az ilyen öregekkel bármikor bármi történhet. Na, ne rémüljetek meg gyerekek, főleg ti, kis elsősök, ne pityeredjetek el! Nem fog az igazgató bácsi még jó sokáig elpatkolni! Nem! Azért mondtam ezt az előbb, mert arra gondoltam, egyszer talán gondolok majd egyet, és ezentúl nem fogok beszédeket mondani, hanem rögtön kajálni fogunk!
A teremben nagy tapsvihar tört ki, de amikor elült, az igazgató vigyorogva folytatta:
– Ma a húsvétról és a legfontosabb résztvevőjéről, a nyusziról fogok nektek beszélni. Teológiai témájú előadásom lényege, hogy felfedjek előttetek egy nagy titkot. Talán még nem is sejtitek, és talán a szüléitek sem tudják, de én most elmondom nektek a lényeget. Akár hiszitek, akár nem, de én bebizonyítom nektek, hogy a húsvéti nyúl és a Mikulás nem csak hogy hasonló élőlények, hanem valójában egylényegűek egymással. Egylényegűek belül, de más-más megnyilvánulási formái az ajándékozási csodának.
– Hogy miért mondom én ezt nektek? Nem, nem azért mert részeg vagyok. Különben is, még nem is vagyok részeg, csak egy kicsit spicces! Na, hogy szavamat ne felejtsem, folytatnám a beavatásotokat. Gondoljátok csak el, hogy a húsvéti nyúl éppen úgy ajándékot hoz, mint hónapokkal előtte a Mikulás. Mindkettő szereti a gyerekeket, mert ha nem szeretné őket, akkor nem hozna nekik ajándékot. Na, ezt remélem, megbeszéltük! – Dupladurr ivott egy korty vizet az előtte lévő pálinkás pohárból, majd még vidámabban folytatta előadását.
– A húsvéti nyúlnak és a Mikulásnak van még egy közös tulajdonsága. Mindkettőnek vannak tojásai. A húsvéti nyúlnak sok, a Mikulásnak pedig általában kettő. Miért van ez? A nyúl közismerten szaporább a Mikulásnál, de hogy miért van ez, még nem tudjuk. De a Mikulás is éppen úgy szokott tojni, mint a nyúl. Igaz, a kitojt termékeit nem szokta a gyerekeknek ajándékozni. Pedig megtehetné, hiszen rengeteg, szinte végtelen számú szaloncukor-papír áll a rendelkezésére, de mégsem teszi ezt. Tudjátok, miért nem? Mert rendes! És mint ahogy mondtam, szereti a gyerekeket. Ha nem szeretné őket, akkor becsomagolná és nagy röhögve odaadná nektek, sőt, még az is lehet, hogy a fára is fellógatná őket a szaloncukrok közé elvegyítve. Ti meg szépen lelopnátok a fáról, pont ahogy eddig szoktátok, de mit sem sejtve, és amikor a cukorka a szátokban olvadna, nem a kezetekben, akkor aztán bizony megtudnátok, milyen is az az igazi karácsonyi meglepetés. Ugye, hogy ez milyen genya dolog volna a Mikulástól?
A gyerekek nevettek, mosolyogtak, élvezték a világ legszellemesebb igazgató bácsijának ünnepi beszédét. Ám egyszercsak, teljesen váratlanul, mintha csak a földből nőtt volna ki, akár egy Pláza, hirtelen megjelent Dupladurr professzor háta mögött egy fekete köpönyegbe burkolózott alak.
A gyerekek felkiáltottak, mert többen rosszat sejtettek. Dupladurr láthatóan nem vette észre. Csak a szakállát simogatta közben pedig elégedetten vigyorgott, és nem tett semmit azért, hogy megakadályozza, hogy a fekete köpönyeges alak előrántsa varázspálcáját, ami hosszú volt és világított, akár egy lézerkard.
Az erős idegzetűek ekkor felkiáltottak, a tanárok felpattantak a helyükről, a gyengébb idegzetűek pedig elájultak. Nagyon rosszul és elhamarkodottan tették, mert ezáltal lemaradtak a fejezet legizgalmasabb jelenetéről, arról a részről, amikor a fekete köpönyeges sötét alak a feje fölé emelte világító varázspálcáját és úgy kettévágta vele szegény Dupladurr professzort, mint a krumplit pucoló háziasszony a hüvelykujját.
– Jaj, ne! – kiáltott fel Heri kétségbeesetten. A döbbenettől és a kétségbeeséstől szinte megbénult. Az ikrek és Hermelin hangosan jajveszékeltek. A gyerekek tömegében teljes zűrzavar tört ki, de ami még rosszabb, a tanárok asztalánál is káosz lett úrrá mindenkin. Óriási nagy barátjuk, Hibrid, aki a fal mellett állt eddig, onnan hallgatta mosolyogva Dupladurr igazgató beszédét, sokkot kapott, térdre rogyott és ott bőgött, mint az elsősök.
A fekete köpönyeges alak ekkor levette a csuklyáját.
– Cotton professzor! – ordított fel örömmel Máyfolt. – Végre újra itthon!
Cotton gonoszul elvigyorodott, majd mint egy hatalmas, nagy, fekete halálmadár, kiterjesztette karjait. Varázspálcáját, amely immár normál méretűre zsugorodott, teátrális mozdulattal a jelenlévőkre fogta.
– Mindenki reszkessen! Háháháhá! – kiáltotta, majd váratlanul magára mutatott. Pukkanás hallatszott, zöld füst gomolygott, Cotton pedig már nem volt sehol. Tisztára mint a minimálbér a hó közepén! Ám nem csak Cotton, de Dupladurr professzor holtteste is eltűnt vele együtt.
Herit sodorni kezdte a megzavarodott tömeg. A gyerekek kiáltoztak, sírtak, volt aki szitkozódott, káromkodott, mert rátapostak a hajára vagy az orrára. Herit hirtelen egy hatalmas kéz ragadta meg és kiemelte a tömegből.
– Hibrid! – kiabálta Heri. – Láttad, hogy mi történt?
– Igen, Heri… láttam! – zokogta Hibrid. – Dupladurr professzort megölte Cotton professzor! – És eltűnt utána a professzor holttestével! – ordította túl a hangzavart Heri.
– Azt is láttam! – sírta Hibrid. Annyira remegett szegénynek a keze, hogy majdnem elejtette Herit.
– Vigyél ki innen! – parancsolta Heri. – Saját magát is megrémítette ez a hang, de érezte, hogy valami belső nyugalom szállja meg. Igen, a lélekjelenlét, amely nehéz helyzetekben az ember életét mentheti meg. Hideg fejjel hozta meg a döntést, és azonnal tudta, mit kell tennie.
Hibrid meglepődött. Egy pillanatra meghökkenve bámult Herire, aki bólintott, jelezve, hogy ezt a kimenekítést nem később, hanem azonnal gondolja.
Hibrid nem csak óriás volt, hanem ezúttal gyors is. Megemberelte magát, feltápászkodott, megtörölte a szemét, majd Herivel a kezében futni kezdett. Óriás léptei szinte falták a távolságot.
Már kint jártak a folyosón, ezért nem is hallották, amikor Kinyerma Meggenya professzor, felismerte a tömeghisztéria kitörésének komoly veszélyét. Hirtelen rádöbbent, hogy a gyerekek rémületükben még akár halálra is taposhatják egymást. Ő azonban azonnal cselekedett. Egy bénító átokkal megbénította az iskola összes tanulóját. Heri már azt sem látta, hogy a tanárok ezután egyenként levették a bénító átkot és kisebb csoportokban kimenekítették a gyerekeket a Nagyteremből. Profi munka volt. Nemhiába létezett itt is menekülési útvonal és menekülési terv. Most volt rá először szükség, de remekül megcsinálták. Nem hiába gyakorolták év közben is annyit.
– És most mit akarsz tenni, Heri? – kérdezte Hibrid, aki óriás volt, nem pedig okos.
– Van egy tervem! – avatta be Heri. – Hosszú lenne elmesélni, de hidd el, hogy jó terv. Tőled csak annyit kérek, álld el a bejáratot. Ha bárki be akar jönni, netán ki akar menni, ne engedd!
– Értettem, Heri! – szalutált Hibrid, és máris eliramodott a bejárat felé. Hatalmas, döngő léptei egy kisebb földrengés erejével remegtették meg az épület azon részeit, ahol éppen elhaladt. Heri a szobájába rohant, és a holmijai közül előkereste a Tökfejek Térképét. Előkapta a pálcáját és üzembe helyezte a varázstárgyat. Kis híján hanyatt vágta magát, amikor meglátta, hogy hol van az a két ember, akit keresett.
Heri kirohant a folyosóra, ahol máskor mindig rengeteg gyerek szokott mászkálni, de ezúttal egy teremtett lélek nem sok, annyival sem találkozott. Nem is csoda, hiszen még mindenki a Nagyteremben volt sóbálvánnyá meredve.
Heri semmi mással nem foglalkozott, csak azzal, amit látott. Bosszú égett a lelkében, és magából kivetkőzve, időnként felordított. A környező falakban lakó kísértetek halálra rémülten menekültek az útjából.
– A Heri fiú becsavarodott! – rikácsolta Hóbort, a legpofátlanabb kísértet.
– Takarodj vagy megöllek! – ordított rá artikulátlan hangon Heri, és keresztülrohant rajta. Ez olyan érzés volt, mint amikor az ember fürdőgatyában beleugrik egy ötfokos vízbe, de Heri most nem törődött ezzel. Csak rohant, mint egy tébolyodott. Az egyik kezében a Tökfejek Térképét, a másik kezében a varázspálcáját szorongatta.
Csak Norisz, a gondnok macskája az utolsó pillanatban tudott félreugrani előre. Nagyot vonyított, majd felkapaszkodott egy szekrény tetejére. Onnan figyelte az őrültet, aki majdnem keresztültrappolt rajta.
Miközben rohant, Heri többször is ránézett a térképre. Legnagyobb megdöbbenésére még mind a ketten ott voltak. Cotton és Dupladurr is!
Méghozzá az igazgatói irodában! Heri legnagyobb megdöbbenésére Dupladurr, illetve az ő jelenlétét szimbolizáló szakáll és a Cottont szimbolizáló kígyó meg sem mozdult. Ott voltak mindketten, és Heri egyáltalán nem értette, hogy miért. De a bosszú és a harag elhomályosította a normális ítélőképességét. Nem törődve a halálos veszéllyel, hogy esetleg egy nálánál sokkal képzettebb és erősebb fekete mágus karmaiba rohan, Heri egyenesen berontott az igazgatói irodába. A varázspálcáját előre szögezte, készen arra, hogy végre kioltsa Cotton nyomorult életét, de legnagyobb megdöbbenésére Dupladurr és Cotton hahotázva fogadták, amikor benyitott. Egy asztalnál ültek, alkoholmentes sört vedeltek, disznó vicceket meséltek egymásnak, és nagy összegben tarotkártyáztak egymással. Cotton mindig csalt, de Dupladurr engedte, hogy nyerjen, mert hálával tartozott neki, amiért Cotton az előbb annyira látványosan megölte.
– Szervusz, Heri! – üdvözölte Dupladurr kedvesen. – Tudtam, hogy jönni fogsz.
Heri kezében megremegett a varázspálca. Úgy lépett be ide, hogy egy nyomdafestéket nem tűrő átokkal menten kiírja a történetből Cottont, de most megérezte, hogy itt valami nem stimmel. Semmi sem az, aminek látszik. Dupladurr professzor nem halt meg, nem szakadt a teste ketté, hiszen jól láthatóan szépen egyben volt, még beszélt is hozzá az előbb. Cotton professzor sem látszott most elvetemült gyilkosnak, sőt, Heri legnagyobb megdöbbenésére eleresztett egy mosolyt felé.
– Heri Kókler! Csak nem akarsz békává varázsolni azzal a pálcával? Heri leeresztette a varázspálcáját.
– De… Hát… ez hogy lehet? – dadogta.
– Látod, Cottonkám, én megmondtam, hogy a fiú azonnal tudni fogja! – mondta elégedetten Dupladurr.
– Jó, hát elismerem, igazad volt – mondta Cotton. – Tényleg valóban gyorsan rájött, hogy az egész csak egy szemfényvesztés volt.
– Meglehetősen túljátszottad a szerepedet! – nevetgélt Dupladurr. – Szegény gyerekek! Némelyik igazán megrémült!
– De a zöld füstös pukkanás nagyon jól sikerült, igaz? – kérdezte Cotton reménykedve. – Még gyakoroltam is előtte, hogy minden flottul menjen.
– Remek volt, el kell ismerjem – bólogatott Dupladurr. A varázspálcájával rámutatott az ajtóra, amelynek zárjában a kulcs magától elfordult.
– Nem akarom, hogy bárki is megzavarjon bennünket – magyarázta Herinek az igazgató.
– Szóval, az egész csak trükk volt? – kérdezte Heri meglepődve.
– Igen! – bólogatott Dupladurr. – Méghozzá azért, mert az iskolában mindenkinek azt kell hinnie, hogy én meghaltam. És mindenkinek úgy kell tudnia, hogy Cotton professzor ölt meg.

15. A temetés

A gyerekek többségén búskomorság lett úrrá a következő napokban. Heri hiába vigasztalta, Hermelin is óránként elsírta magát, Controlles pedig mély depresszióba zuhant. A többi ikert pedig melankólia kerítette hatalmába. A Csippendél Egylet tagjai is úgy jártak és keltek, mintha mindannyian halálos betegségben szenvedtek volna.
– Heri! Te hogy bírod ezt? – kérdezte időnként Hermelin zokogva.
Heri nem mondhatta el az igazságot, azért csak némán rázta a fejét és annyit mondott:
– Nehezen.
Ez, mondjuk, teljesen igaz is volt, hiszen Herinek emberfeletti kínokat okozott, hogy ne árulja el a titkot, amit nem volt szabad senkinek sem megtudnia. Heri eldugta a térképet a holmijába, gondosan ügyelve rá, hogy senki még csak véletlenül se találja meg. Hiszen ez volt az egyetlen és megdönthetetlen bizonyíték arra, hogy Dupladurr professzor él és virul. Heri éppen ezért igyekezett biztosra menni. A Tökfejek Térképét összetekerve bedugta a büdös zoknijai közé, remélve, hogy ott aztán tényleg nem fogja senki keresni. Nem mintha tartania kellett volna attól, hogy a barátai a holmijai között kurkásznak, de Heri mégis óvatos volt, saját tapasztalatból tudta, hogy az ördög nem alszik. A dög!
A többi iker is búskomor volt. Állandóan azt számolgatták, hogy még mennyi idő van hátra a temetésig. Nem érdekelte őket a tanulás, az IHB-buli, a Kavicslabda edzésekre sem mentek el, hanem otthon ültek és a falat bámulták. Időnként megpróbáltak tanulni, de semmi értelme nem volt, mert az agyuk képtelen volt bármit is befogadni.
Heri megpróbálta őket vigasztalni, de hiábavaló volt minden igyekezete. Magában arra gondolt, vajon ő mit tenne most, ha nem tudná, hogy mi az igazság, ha nem tudná, hogy Dupladurr él, és hogy miközben mindenki mélyen gyászolja, éppen egy nagy, soha nem látott akciót tervez, és csak ezért van szükség arra, hogy mindenki más, de főképpen Voltmárvolt és az iskolába beépült kémei azt higgyék, hogy halott.
A temetésig három nap volt hátra. Heri úgy érezte, hogy ez életének legszörnyűbb három napja. Látnia kellett, hogy a barátai szenvednek, emésztik magukat, mint gyomorfekélyes a saját nyálkahártyáját, de nem szólhatott egy szót sem, mert azzal mindent tönkretett volna. Heri emiatt teljesen kikészült, így rendkívül élethűen tudta játszani az elkeseredettet, és remekül beolvadt a gyászolók közé, később pedig a gyászoló tömegbe.
A temetésre alkonyatkor került sor. Kinyerma Meggenya professzor mondott gyászbeszédet, de nem tudta előadni mondandóját rendesen, mert minden bekezdés elején és végén felzokogott, közben pedig megállíthatatlanul sírt. Ezért az, hogy vajon miről is beszélt, senki előtt nem tudott világossá válni.
Amikor befejezte, következett a koporshow. Dupladurr, akinek akasztófa-humora is volt – egy régiségkereskedőnél vette két évvel ezelőtt –, legalább is így nevezte. Az igazgatói iroda ablakából, Cotton társaságában figyelte a ceremóniát.
– Nem kellett volna belepakolnod annyi követ, Krampusz! – jegyezte meg Cotton vigyorogva.
– Már az egész tanári kar cipeli, de alig bírják megtartani. Képzeld, mi lesz, ha elejtik! Kigurulnak a kövek, te meg lelepleződsz.
– Azt akartam, hogy érezzék, milyen súlyos veszteség érte őket! – vihogott Dupladurr. – De ne aggódj, máris igénybe vették a mágiát, hogy elbírják a koporsómat.
– De ez a mű-dicsfény, ami úgy villog, mint egy karácsonyfa, hát ez szerintem már túlzás is! – jegyezte meg Cotton epésen. – Nem értem, miért ragaszkodtál hozzá?
– Gondoltam, kipróbálom. Az járt a fejemben, ha nem válik be, legközelebb majd nem rendelek ilyet – vonta meg a vállát az igazgató.
– Most jön a dísz sor tűz! – mondta Cotton izgatottan.
Dupladurr elvigyorodott, mert Cottont gyerekkora óta vonzotta a tüzeskedés.
– Látom, már ég is! – lelkesedett Cotton. – Először azt gondoltam, kár a temetésed miatt felgyújtani a dísz fasort – rázta a fejét Cotton. – De ez a remek kis tűz mindenért kárpótolt. Még a kövekkel teli koporsóért is…
– Szerintem, ha már meg kő halni, akkor adjuk meg a módját – mondta fekete humorral Dupladurr.
A tűz akkora lett, hogy Cotton percenkért szaladgált ki pisilni, Dupladurrnak meg pelenkája volt.
– Micsoda piró, micsoda piró! – lelkesedett, akár egy gyerek.
– Hát jó, elismerem, hogy nekem is tetszik ez a temetés. Nagyszabású, látványos, show-szerű elemekkel gazdagított, de ugyanakkor méltóságteljes is – nevetett az igazgató. – Komolyan mondom, hogy kezdem sajnálni, hogy nem vehetek rajta részt személyesen is.
A ceremónia közben tovább folytatódott. Következett az ágyúlövés. Bevontattak egy ágyút, majd minden gyászoló kapott egy légpuskát, és minden dühét beleadva büntetlenül belelőhetett. Az aktus remekül levezette a stresszt, és megnyugtatta a résztvevők idegeit.
A ceremónia végén, amikor már a virágok és a koszorúk teljesen beborították a sírt, Dupladurr elérzékenyült.
– Hát… ez… igazán szép temetés volt, Cottonkám! Olyan jól sikerült, hogy elhatároztam, ezt évente meg fogjuk ismételni.
Cotton csak nevetett.
– Rendben, de legyen legközelebb kicsit több tűz benne.
– Majd meglátom, hogy mit tehetek – ígérte Dupladurr, és az órájára nézett, amelyen mindig négy óra volt, ezért naponta csak kétszer mutatta a pontos időt.
– Már négy óra van! – mondta Dupladurr a homlokát ráncolva. (Valójában már hat óra volt, de ezt Dupladurr a vacak órája miatt nem tudhatta.)
– Indulnom kell! – mondta Cotton. – Személyesen kell jelentést tennem róla, hogy az akció sikerrel járt.
– Menj, ha menned kell! – veregette hátba Cottont az igazgató. – És vigyázz magadra!
Cotton bólintott, összeszedte a holmiját, majd a titkos, hátsó kijáraton keresztül, ami elöl, a főbejárat mellett helyezkedett el, távozott. Senki sem vette észre, mert Cotton mestere volt a sötétben való lopakodásnak, ami nem csoda, hiszen évfolyamdolgozatot is írt negyedéves korában a témáról.
Cotton óvatosan kikémlelt egy szobor mögül. Észrevette, hogy a főbejárat előtt Hibrid óriási alakja strázsál. Cotton felvett egy apró kavicsot, azzal a szándékkal, hogy egy picit majd arrébb hajítja, és ily módon majd elvonja Hibrid figyelmét. Igen ám, csakhogy meglehetősen suta mozdulattal dobta el a követ és véletlenül eltalálta vele Hibrid hátát.
– Sszszs! – szisszent fel Cotton, és a falhoz lapult.
Hibrid, aki már napok óta étlen-szomjan, egy pillanatnyi alvás nélkül a főbejáratot őrizte, mert Heri elfelejtett szólni neki, hogy már nem kell ezt tennie, állva elaludt. Éppen abban a pillanatban, amikor eltalálta a kő, de persze nem azért, eldőlt, akár egy hatalmas nagy zsák, és óriási puffanással a földre zuhant.
Cotton elképedve vett fel a földről egy ugyanolyan kavicsot, mint amilyet az előbb dobott el, de hiába is nézegette, vizsgálgatta, nem vett észre rajta semmi különöset. Cotton a fejét rázta, majd miután visszaejtette a kavicsot a földre, kilopakodott az oskolát körülölelő parkból, és útnak indult, hogy jelentse fekete urának a sikeres gyilkosságot.
Talán ugyanebben a percben Heri Kókler a Csippendél csapat hálókörletében csomagolt. Összekészítette a hátizsákját, váltás fehérneműket, meleg zoknikat, terepszínű nadrágot és meleg pulóvert csomagolt. Éppen arra készült, hogy észrevétlenül eltávozzon. De ebben a pillanatban belépett Hermelin, és meghökkenve, azután szinte kővé váltan bámult rá.
– Heri! Hát te meg hová készülsz? – hebegte.
– Csak megyek, sétálok egyet – hazudta Heri. – Kicsit poshadt már itt a levegő, muszáj kiszellőztetni kicsit a fejem.
– Hátizsákkal a hátadon? – kérdezte gyanakodva Hermelin.
– Ó, hát tényleg, itt van ez a hátizsák! – heherészett Heri. – Nem is tudom, hogy miért is van ez itt? De nincs ám a hátamon! Csak éppen ide van támasztva a lábamhoz.
Hermelin közelebb lépett Herihez.
– Heri! Ne akarj becsapni! Érzem, hogy valamire készülsz!
– Nem, dehogy! – hazudta Heri.
– Nem versz át! Látom rajtad, hogy nem mondasz igazat! Szóval, ki vele, hová igyekszel?
– Megyek, sétálok egyet… – hebegte Heri. – Tudod, már mondtam az előbb.
– Heri!
– Igen, Hermelin?
– Mondd el, mire készülsz! Érzem, hogy valamit eltitkolsz előlem.
– Nem, nem, dehogy! – tiltakozott Heri. Ekkor jöttek meg a kilencesikrek. Amikor meglátták, hogy Heri barátjuk teljes menetfelszereléssel, hátizsákkal, útiköpenybe öltözötten, már a lábán csizmával éppen menni készül valahová, teljesen meglepődtek.
– Heri! – döbbent meg Controlles. – Hát te meg hová készülsz?
– Azt mondta, hogy csak a parkba ugrik le, mert fáj a feje és egy kicsit ki akarja szellőztetni – mondta Hermelin rosszkedvűen. – De én valamiért nem hiszek neki. Heri kezdte rosszul érezni magát. Kétségbeesetten nézett a barátaira, akik legalább ugyanennyire kétségbeesetten és meglepődve bámultak rá. Kínos helyzet volt, ezt kár lett volna tagadni.
– Hát jó, elmondom! – adta meg magát Heri. Minden szem rá szegeződött. El kell mennem… – kezdte.
– De mégis hová? – vágott közbe Hermelin.
– Azt nem mondhatom meg – rázta a fejét Heri.
– De mi a fenéért akarsz elmenni? – kérdezte Controlles.
– Sajnos, azt sem árulhatom el – sajnálkozott Heri.
– Mi az, hogy nem árulhatod el? – kérdezték kórusban a kilencesikrek.
– Nem tehetem – rázta a fejét Heri. – Ígéretet tettem, megesküdtem a szüleim életére, úgyhogy be kell látnotok, hogy ha megszegném, akkor bukott ember válna belőlem.
– Heri, miben sántikálsz? – kérdezte Hermelin gyanakodva.
– Megmondtam, hogy nem árulhatom el! – felelte Heri sajnálkozva. – Értsd meg, hogy nem tehetem. Ha megtenném, veszélybe sodornám az akciót…
– Miféle akciót? – csapott le a szóra Controlles.
– Semmit sem mondhatok! – tett elhárító mozdulatot a kezével Heri. – Ne haragudjatok… Már bánom, hogy kiszaladt a szó a számon…
– Heri, a barátaid vagyunk! – kérlelte Hermelin. – Legalább engedd meg, hogy segítsünk neked!
– Ha segíteni akartok, akkor hagytok elmenni! – mondta Heri szomorúan. – Muszáj indulnom!
– Heri, aggódok érted! Úgy érzem, valami nagyon nagy őrültségre készülsz. Nem akarom, hogy te is meghalj! – Hermelin sírdogálni kezdett.
– Szegény igazgató bácsi!…
Heri őrlődött, mint malomban a gabona. Már-már elszólta magát, de az esküje jutott az eszébe. Aztán rájött, hogy ha akarná, akkor sem tudná elmondani, hogy Dupladurr él, ugyanis valami mágia megakadályozta ezt. Az előbb, amikor véletlenül ki akarta mondani, működni kezdett a varázslat, ő pedig képtelen volt kimondani.
– Nem fogok meghalni! Örökké fogok élni! – ígérte Heri komolyan.
– Nem vagy vicces! – szipogott Hermelin.
– Engedd meg, hogy veled menjünk! – könyörögték az ikrek.
De Heri a fejét rázta.
– Egyedül kell menjek. Illetve nem teljesen egyedül, mert lesz valaki velem, de nem árulhatom el, hogy kicsoda. Legyen elég annyi, hogy egy nagytudású, nagy erejű varázsló. De a nevét nem mondhatom el. Nagyon kedvesek vagytok, hogy így aggódtok értem, de nyugodjatok meg, nem fog az életem veszélyben forogni.
– De ha mi is mennénk, akkor segíthetnénk neked! – bizonygatta Controlles.
– Mondtam már, hogy egyedül kell menjek! – ismételte Heri.
– El sem akartál búcsúzni tőlünk! – zokogott fel Hermelin. – Elmentél volna a halálba, anélkül, hogy megöleltél volna bennünket?
– Mondtam már, hogy nem a halálba megyek, csak egy küldetésre! – tiltakozott Heri.
– Tudom, hogy soha nem fogsz visszatérni! – zokogta Hermelin. – Amikor valaki így búcsúzik a filmekben, az soha nem tér vissza!
– De ez nem film, hanem egy könyv! – figyelmeztette Heri. – Másrészt pedig nem szabad sztereotípiákban és analógiákban gondolkodni, mert nincs két egyforma élet, nincs két egyforma eset és nincs két egyforma könyv. És ha meg kell halnunk, akkor úgyis meghalunk. A sorsunkat nem kerülhetjük el. Elbújhatsz akár a föld alá is, ha meg kell halnod, úgyis eljön érted a kaszás.
– Mint ahogy nemrégiben a tengerimalacunkért is eljött… – idézte fel a fájdalmas jelenetet Controlles. – Én nyitottam ajtót, mégis a tengerimalac kellett neki.
Az ikrek bólogattak, mert el kellett ismerni, hogy Herinek igaza van.
Heri nem akart tovább maradni. Sajgott a lelke, fájt a szíve, ezért gyorsan megölelte és megcsókolta az ikreket, kezet rázott Hermelinnel, de az is lehet, hogy ezt fordítva csinálta, majd elővett egy aranypénzt a zsebéből.
– Zsebpénzt fogsz adni nekünk? – kérdezte Controlles, akinek még sok ilyen hülye kérdése volt talonban, és bármikor elő tudott szedni egyet.
– Nem! – vigyorodott el Heri. – Bár megérdemelnétek! De most jön a varázslat! Figyeljetek! – azzal fogta az aranypénzt és feldobta a levegőbe. Mire a pénz elérte azt a pontot, ahonnan már elkezdett visszafelé esni, Heri eltűnt, mint a kámfor. De a pénz sem esett le, hanem csodák csodájára az is köddé vált.
– Elment! – zokogta Hermelin. – Lehet, hogy soha többé nem látjuk viszont!
Controlles és az ikrek komoran bólogattak.
– Azért én bízom benne… – mondta halkan Controlles.
Hermelin egy darabig magába roskadva ült, majd hirtelen felsóhajtott:
– Már olyan régen éreztem magam nőnek mellette. Megyek, kimosom a pólóit, a szennyes gatyáit és a piszkos zoknijait – mondta Hermelin, de amikor a zoknik közé nyúlt, meglepődött. A Tökfejek Térképe akadt a kezébe. Mint minden élőlény, aki nőből volt teremtve, eredendően rettentően kíváncsi volt. Előhúzta a varázspálcáját és rábökött vele a térképre. A Tökfejek Térképe üzembe helyezte magát.
Hermelin egy pillanat múlva felsikoltott.
Az ikrek, akik a szoba másik felében izgatott beszélgetésbe feledkeztek, döbbenten bámultak Hermelinre. De még inkább elképedtek attól, amit a lány a következő pillanatban mutatott nekik.
– Fiúk! Ide nézzetek! Dupladurr professzor él! Nem csak ott van, de láthatóan mozog. Mintha fel és alá járkálna… És Heri ott van vele a szobájában! – mondta elfúló hangon, ezúttal az örömtől zokogva Hermelin.
Amikor Hermelin és a nyomában loholó kilencesikrek falkája berontott az igazgatói szobába, már csak egy hatalmas nagy ködöt találtak Heri és az igazgató helyett, valamint egy jéggé fagyott területet a szőnyegen, ahol az imént még minden bizonnyal ott állhattak.
– Oda nézzetek! – kiáltotta Controlles. – Az ott a hűlt helyük!
– És a Tökfejek Térképéről is eltűntek! – lihegte Hermelin.
– Igen – mondta Controlles, és a kezével mutatta, amiben álltak. – Alighanem szó szerint köddé váltak…

16. A Hat Tyúk Tava

Heri Kókler nevetett. Bár ez a nevetés nem volt vidám, sőt önfeledtnek sem volt nevezhető, ám kétségkívül mégis nevetés volt. Hiába, az ember néha szokott kínjában is nevetni. Herinek pedig minden oka megvolt rá, hogy most így nevessen. Ott állt ugyanis a színpadon, és miközben mindenki őt nézte, a hatalmas nagy rivaldafény kis híján leégette a haját. A jelmeze tényleg elképesztő volt. Felül úgy nézett ki, mint egy fizetőpincér, alul viszont akár egy balerina. Rózsaszínű tüllszoknyája alól kivillantak pipaszár lábai, amelyek inkább szőrösek voltak, mint egyenesek. Herinek halvány fogalma sem volt róla, hogyan került ide a színpadra. De nem ez volt a legrettenetesebb és a legkétségbeejtőbb, hanem az, ahogy énekelt. Miközben Heri szoprán hangján előadtad pipe belenyúvadt a kátyúba című dalbetétet, a közönség a fejét fogta – nem az övét, hanem a sajátját –, többen rosszul lettek, az első sorban az egyik néző pedig színházi pisztolyával máris az öngyilkosság gondolatával játszott.
Ám ez mind semmi volt ahhoz képest, amikor táncolni kezdett. Bár ne tette volna! Bakancsos lába tánc közben véletlenül halálra taposta azt az öt baromfit, amelyekről többek között ez a darab szólt. Heri hirtelen észrevette, hogy az egyik kezében egy tyúkot, a másik kezében pedig egy tojást szorongat. Hiába erőlködött, nem emlékezett rá, hogy melyik volt itt előbb. A tyúk vagy a tükörtojás.
Heri ebben a pillanatban felriadt. Úgy lihegett, izzadt, hörgött, mintha rémálomból ébredt volna. Talán azért, mert valóban így is volt.
– Ne félj Heri, amíg engem látsz! – hallotta Dupladurr professzor megnyugtató hangját.
De Heri mégis nagyon félt, ugyanis nem látta a professzort. Minden tök sötét volt körülötte, a tagjait pedig ólmos fáradtság kerítette hatalmába.
– Rémálomban utaztunk, mert az utazást így töredék időre tudtuk csökkenteni – nevetgélt Dupladurr professzor.
Heri nem nevetgélt, csak akkor, amikor a professzor a varázs-pálcájával visszavarázsolta normál tudatállapotba. Ekkor már látta a környéket, a szép árnyas fák által övezett tavat és a mindenfelé növő, de mindig csak a szélirányba hajladozó nádast.
– Szörnyű rosszat álmodtam – hebegte Heri. – Egy színpadon álltam, énekelnem kellett, közben agyontapostam öt baromfit, a hatodiknak pedig addig-addig szorongattam a nyakát, hogy az meg szegény a kezemben lehelte ki a lelkét. A közönség fújolt, én pedig égtem, akár a rongy… – A fiún látszott, hogy még mindig képtelen szabadulni a rémálom képeitől.
– Semmi baj, fiam! – vigasztalta Dupladurr. – Ez csak egy szimpla rémálom volt. Mint mondtam, ebben utaztunk. Ez valami olyasmi, mint a filmekben a hibernáció. Persze az lehetetlen kitaláció, csak holmi sci-fi írók agyszüleménye, nem úgy, mint az én találmányom, amelyet most sikerült végre először emberen is tesztelnem.
– Először? – nyelt nagyot Heri.
– Igen… – vallotta be a professzor. – Rengeteg kísérleti egér adta életét a találmányért, és két nyúl is kinyúlt emiatt – ismerte el a professzor. – De úgy gondoltam, hogy elérkezett az ideje a humán kísérletnek is. És hihetetlen örömmel tölt el, hogy a dolog működik, noha magam sem hittem volna, hogy máris sikeres lesz, rögtön az első próbálkozás. Heri sápadtan bólogatott.
– De ne szomorkodj, hiszen a szerencse mellénk szegődött, élünk és virulunk, Heri! – vágta hátba barátságosan az igazgató. – De nézd csak, ki közeledik felénk!
Heri oda nézett, ahová a professzor mutatott. Az égre.
– Egy madár? – kérdezte Heri bizonytalanul.
– Dehogyis, fiam, dehogyis! – rázta a fejét Dupladurr professzor. – Nézd csak meg még jobban azokkal a rövidlátó szemeiddel!
Heri meresztette a szemét, de annyira, hogyha nem lett volna előtte üveg, ami picikét visszanyomta a helyére két szép látószervét, akkor biztos, hogy ki is ugrott volna az üregéből és szanaszét gurult volna a földön mind a kettő.
– A keresztapám! – kiáltott fel ujjongva Heri. – És Malacka! – tette hozzá, amikor már olyan közel voltak, hogy megérezte a szagukat is.
– Bizony, mi vagyunk! – ölelte át Black Jack, a hírhedett szerencsejátékos és ártatlan tömeggyilkos, amikor örömében leugrott Malacka hátáról, majd úgy megropogtatta a fiú csontjait, akár egy túlbuzgó kiropraktikus, aki fejpénzt kap a temetkezési vállalkozótól.
Heri magánkívül volt az örömtől. Remélte, hogy hamarosan találkozni fognak a keresztapjával, de a legmerészebb álmaiban sem hitte, hogy ilyen hamar.
– Üdvözöllek, professzorom! Szia, Heri! – köszöntötte őket Szado Mazsi, a genetikailag módosított szerencsemalac, akinek szárnya volt, akár egy madárnak, de úgy tudott vele repülni, és főként olyan gyorsan, mint legalább kettő. Bonyolult neve ellenére a barátai egyszerűen csak Malackának hívták, sőt, az ellenségei is. Már jó pár hónapja titkos megbízatást teljesítettek Black Jackkel együtt, a professzor megbízásából. A munka gyümölcse most beérni látszott. Heri is sejtette, hogy pontosan ezért vannak itt. Két varázsló, egy fiú és egy disznó. Mint egy rémmesében.
Mindannyian behúzódtak a fák közé, és letelepedtek a földre. Miután napirendre tértek az örömteli találkozás felett, Black Jack és Malacka pedig megjegyezte, hogy Heri mekkorát nőtt, keresztapja beszélni kezdett.
– Az előttünk látható tó a Hat Tyúk Tava. Különös, mágikus hely ez – Black Jack előre mutatott az ujjával a víz felé.
– Igen, én is érzem – bólintott Dupladurr, miután megnyalta mutatóujját és szélirányba tartva hümmögött egy sort.
– Hónapok óta megfigyelés alatt tartjuk a helyet – folytatta Black Jack.
– Igyekeztünk beolvadni a helyi madárvilágba – szólt közbe Malacka is.
– És sikerült? – kérdezte meglepetten Heri.
– Nem… – ismerte el sajnálkozva Malacka. – Pedig még azt is megtanultam, hogyan kell a levegőből pottyintani.
– Látnotok kellett volna a Fekete Krumplinyomókat, amikor Malacka ötkilós madárkakijával eltrafálta őket – heherészett Black Jack az emlékek hatására.
Heri vigyorgott, de a professzor komoly maradt, csak a száját húzta el annyira, hogy látszódjon rajta, neki is van humorérzéke.
– Szerencse, hogy nem buktatok le – mondta.
– Az később történt – emelte fel az ujját Black Jack.
– Hogyhogy? – kérdezte a professzor aggodalmas arckifejezéssel.
– Amikor az egyik ellenséges varázsló észrevett minket a nádasban lopakodás közben, és villámgyorsan villámot küldött felénk a tenyeréből – mesélte Malacka olyan nyugodt, társalgási hangnemben, mintha csak az időjárásról csevegne valakivel.
– Mi történt azután? – kérdezte Heri kiszáradó szájjal.
– Velünk semmi – vonta meg a vállát Black Jack.
– Hogy érted azt, hogy veletek semmi? – kérdezte Heri rémülten kiguvadó tekintettel.
– Látod, egy karcolás sem esett rajtunk – vihogta Malacka.
– És mi történt a fekete mágussal? – kérdezte Dupladurr professzor.
– Azt nem tudjuk pontosan, mert nem láttuk többet – somolygott Black Jack.
– Mindig ez van, amikor a kollégám elhamarkodja magát – kacagott most már Malacka is.
Black Jack szerényen mosolygott, közben pedig bólogatott.
– Felemelte az előttünk csillogó víztükröt, és a villám elé állította – magyarázta Malacka. – Abban a pillanatban nem létezett ennél jobb megoldás, de Jack megtalálta. A villám így visszapattant a víztükörről, és nem minket, hanem a varázslót találta telibe.
– Aki másnak vermet ás… – somolygott Black Jack.
– Haleledel lett belőle – kuncogott Malacka.
– Attól kezdve óvatosabbak lettünk, már nemcsak nappal, de éjszaka sem mutatkoztunk – mesélte Black Jack.
– Akkor hogyan kémkedtetek? – kérdezte ámulattal és bámulattal Heri.
– Felküldtünk egy műholdat – nevetett Black Jack.
– Műholdat? – lepődött meg a professzor is.
– Mondom, hogy azt! – erősítette meg Black Jack.
– De hogyan? – kérdezte Heri csodálattal a hangjában.
A keresztapja megsimogatta a fejét, majd magyarázni kezdett.
– Megbűvöltem egy szép, nagy, kerek sajtot. Az ellátmányunk részét képezte, de úgy véltem, ha meghalunk, és már nem lesz rá szükségünk, úgysem fog hiányozni. Ellenben, ha megmenti az életünket azzal, hogy a segítségével nem kell többé veszélyes küldetésekre indulnunk, akkor megéri majd feláldozni.
– Megbűvölted a sajtot? – hökkent meg Heri. – Ilyet még sohasem hallottam.
– Hát, ami azt illeti, még én sem – ismerte el az igazgató megint.
– Nagyon egyszerű pedig az egész. Malacka az éj leple alatt felvitte a megbűvölt sajtot az égre, amely kerek korongjával szakasztott úgy nézett ki mint a Hold. Ám mi nagyon jól tudtuk, hogy ez valójában nem a Hold, hanem csak egy műhold, vagyis a mi műholdunk.
– De akkor két Hold volt az égen! – aggodalmaskodott Heri, az okos.
– Megoldottam ezt is – szerénykedett Black Jack. – A mi műholdunk folyamatosan olyan pályát írt le, hogy mindig a mögötte lévő igazi Hold előtt tartózkodott. És mivel eltakarta az igazi Holdat, a mi műholdunkat vélték az ellenséges erők az igazi Holdnak. Még fogyó és növekvő ciklust is bűbájoltam bele, úgyhogy egész jó kis móka volt. Úgyhogy azóta ki sem dugtuk innen az orrunkat, csak egész nap kártyáztunk, piknikeltünk, sakkoztunk és pihengettünk.
– Dolgozott helyettünk a műholdunk – vihogott Malacka.
– Ti aztán remek fickók vagytok! – kacagott jóízűt Dupladurr professzor.
– Mi magunk is így gondoltuk – nevette el magát Black Jack is.
– De most már végre árulja el nekem is, professzor úr, hogy miért vagyok én itt? – kérdezte Heri, akiben már percek óta érlelődött a kérdés, de csak mostanra vette magának a bátorságot, hogy előhozakodjon vele.
– Azért, fiam, mert te vagy ennek a könyvnek a főszereplője, így aztán neked az író elképzelése szerint ott kell lenned a legizgalmasabb végjátékban – magyarázta Dupladurr.
– Ami pedig most következik mindjárt! – bólogatott Black Jack.
Heri érezte, hogy mindjárt pisilnie kell.
– Ami jó hír, hogy Netuddki már nincs itt – vágott a közepébe Black Jack. – Egy ideig itt volt, és a műholdunk tanúsága szerint állandóan a Hat Tyúkot etette, és talán valami varázslatot helyezett el bennük, de azután elment.
– Mi az a Hat Tyúk? – kérdezte Heri.
– Ezek varázserejű madarak – magyarázta a keresztapja. – A tó is róluk kapta a nevét. Nem tudjuk pontosan, miféle mágia hatja át őket, de csak úgy tocsognak benne, az nem vitás. Nagyon óvatosan kell majd velük bánnotok. Hagyományos módon, csapdával, sörétes puskával, ágyúval, napalmbombával, de még méreggel vagy madár-influenzával sem lehet őket elpusztítani. Mi többször is megpróbáltuk, de olyan erős a varázserő bennük, hogy nem lehet őket sem hagyományos, sem pedig mágikus fegyverekkel megsemmisíteni. A műholdunk segítségével azt is megállapítottuk, hogy mind a hat baromfit baromi erős mágia kapcsolja össze. Ez a mágia nem csak összekapcsolja, hanem fel is erősíti a bennük lévő mágiát. Sőt, Malackával együtt arra gyanakszunk, hogy ezt a hat tyúkot csak úgy lehet majd elpusztítani, ha mind a hatot egyszerre öljük meg.
– Mire alapozzátok ezt a feltevést? – kérdezett közbe Dupladurr professzor.
– Az egyiket véletlenül, egyik reggel, a szokásos napi tisztálkozás és dagonyázás közben agyonnyomtam – vallotta be Malacka. – Már éppen örülni akartam, és meg akartam fogni, hogy elhozzam a tetemét Jacknek, amikor legnagyobb rémületemre valami történt vele.
– Mi? – kérdezte Heri suttogva.
– Mindjárt mondom – folytatta Malacka. – A teljesen kilapult teste, ami szinte átment kétdimenziósba, váratlanul felfúvódott, akár egy lufi. Gondolhatjátok, hogy majd felvisítottam félelmemben. Egy döglött tyúk éppen előttem támadt fel! Még életemben nem láttam hasonlót. Földbe gyökerezett lábbal álltam, és vártam, hogy most mi lesz. De nem lett semmi, azon kívül, hogy a tyúk neheztelően rámnézett azokkal az apró és gonosz szemeivel, vartyogott kettőt, majd huss, elrepült.
– Hihetetlen! – ismerte el Dupladurr. – Látod, miattuk vagyunk itt, Heri – tette a fiú vállára a kezét a professzor.
Heri érezte, hogy jeges veríték folyik le a hátán.
– Én álmodtam ezekről… – hebegte.
– Az álom és a valóság, sőt, néha a jövő olyan keskeny határmezsgyén mozog, hogy akár keresztezhetik is egymást – bölcselkedett a professzor.
Bár Heri sem értette tökéletesen, hogy mi ennek a remek képzavarnak a jelentése, de azért nagyjából sejtette.
– Immár két hete, hogy elment, és azóta nem is tért vissza. Csupán néhány embere maradt itt, de ők is visszavonultak a szigetre – magyarázta Black Jack.
– Szigetre? – kérdezte Dupladurr.
– Ott van a tó közepén egy sziget. Teljesen lakatlan. Csak hajótöröttek, kannibálok, gazdag milliárdosok, hippik, kihalt dínók és a Lost túlélői laknak ott – magyarázta Black Jack. – A sziget közepén van egy mesterséges tó. A vize sűrű és sötét. Nem hiába hívják Sziva-tónak. Sellők úszkálnak benne, belőlük lesznek a békaemberek, persze csak akkor, ha teljesen kifejlődnek. Jellegzetes békatalpuk van, és palackhátúak, akár a delfinek. Igaz, hogy nekik az orruk a palack, de hát kicsire nem adunk, nagyra meg minek. A békaemberek tekintete plexiüveges. Aki rájuk néz, menten halálra rémül. Ezért nagyon fontos, hogyha egyszer találkozunk velük, akkor soha ne nézzünk a szemükbe.
– De miért találkoznánk velük? – kérdezte Heri rosszat sejtve.
– Azért fiam, mert valami azt súgja, hogy át kell jutnunk oda – mondta Dupladurr professzor.
– Ez még nem minden! – emelte fel az ujját Black Jack. A sziget közepén lévő tóban is van egy újabb sziget.
– Különös! – jegyezte meg Dupladurr. – De kétség kívül rá vall. Mindig is szerette túlbonyolítani, agyoncifrázni a varázslatait.
Heri nem kérdezte, hogy kire gondolhatott a professzor, mert maga is azonnal rájött.
– Mágia hozta létre sziget ez! – mondta Black Jack. Képtelenek voltunk kifürkészni, hogy mi lehet ott. A műholdunk sem volt képes értékelhető képeket készíteni róla. Malacka megpróbált egyszer odarepülni, de képtelen volt teljesíteni a feladatot.
– Hihetetlen gyengeség lett rajtam úrrá – magyarázta a szerencsemalac. – Úgy éreztem, minden erőm elhagy, a csontjaimból enyv csörgedez, az izmaim elfolynak, a húsom puhára fő, a bőröm megpirul, a számba, a fogaim közé pedig citrom kerül. Mondhatom, rettenetes érzés volt. Azt hittem, a halálom órája jött el. – Malackán látszott, hogy még mindig rettentően megviselik az emlékek, mert remegett, akár a kocsonya. – Malacom volt, hogy egyáltalán valahogyan vissza tudtam onnan vergődni – magyarázta fojtott hangon. – Sajnos, ezen körülmény miatt, nem tudlak odavinni titeket.
– Megértjük, Malacka! – bólogatott Dupladurr. – Ha a légi szállítást ki is kell zárjuk, azért még számtalan más módja lehet annak, hogy átjussunk oda.
– Ott lehet az, amit keresel, Krampusz! Nem a Hat Tyúkot kell elpusztítani, hanem valami mást – mondta komolyan Black Jack.
– Magam is így gondolom! – nézett a szemébe Dupladurr. – És meg is fogjuk találni, ebben biztos lehetsz.

17. A sziget szigete

Dupladurr professzor és Heri átrepültek Malacka segítségével a Hat Tyúk Tava közepén álló különös szigetre. A szerencsemalac idáig tudta vállalni a légi szállítást, de tovább már nem mehetett. Abban állapodtak meg, hogy vissza fog térni Black Jackhez, és a továbbiakban műholdról követi az eseményeket. Dupladurr professzor megbízta őket azzal, hogy továbbra is őrködjenek a tó körül, egészen addig, amíg sikerrel nem jár a küldetésük. Malacka búcsút intett, majd a szájában négylevelű lóherét rágcsálva, hogy mindig szerencséje legyen, visszarepült a partra.
Mindez éjszaka történt, de most már hajnalodott. Heri és Dupladurr professzor megbújtak a bokrok között és kutyaguminak álcázva magukat arra vártak a sötétben, hogy felkeljen végre a Nap. Először azt tervezték, hogy majd az éj leple alatt fogják megközelíteni a különös Sziva-tót, amely körülölelte a sziget szigetét, de rá kellett döbbenniük, hogy ez nem fog menni. A szigeten ugyanis csak úgy hemzsegtek a Fekete Krumplinyomók őrjáratai. Miközben ott lapultak a bokorban, mint ahogy már említettem, és kutyaguminak álcázták magukat, kis híján beléjük botlott egy ilyen őrjárat.
– Hű, az áldóját, majdnem beleléptem ebbe a kutyagumiba! – kiáltott fel egyszercsak Heri mellett egy öblös férfihang.
– Az semmi! – felelte a társa. – Nézd meg, hogy ez mekkora! El nem tudom képzelni, hogy mekkora egy dög nyomhatott ide ekkorát! És a szaga! Mondhatom, ordenáré! Na gyerünk, mindjárt itt a hajnal, talán nemsokára leváltanak minket. Eleget mászkáltunk már a sötétben. Jól esne már egy kis szunyálás.
Dupladurr professzor, akinek álcázott alakjára értették az utóbbi megjegyzést, elégedetten vigyorgott, amikor az őrjárat elment.
– Látod, milyen remek ötlet volt, hogy kutya guminak álcáztuk magunkat?
Heri csak bólogatni tudott.
– És most hogyan tovább, professzor úr? – kérdezte izgatottan a fiú, amikor a professzor magával együtt visszavarázsolta standard alakjába.
– A sziget nem valami nagy. Számításaim szerint egy óra tizennégy perc ötvenhét másodperc múlva elérjük a Sziva-tót. Persze csak akkor, ha közben nem ölnek meg minket. De tegyük fel, hogy nem lesz semmi baj, nem halunk meg, és elérjük a különös tavat. Akkor aztán keresünk egy csónakot és átevezünk a szigeten lévő szigetre. Voltmárvolt gondolkodását elemezve azt gyanítom, hogy ott rejtette el azt a mágikus erőközpontot, amely a Hat Tyúk erejét rejti. Mint minden erőnek, ennek is van egy központja. Úgy vélem, a hat madár csak egy kivetülési formája az igazi mágiának. Azt kell elpusztítanunk, és akkor a Hat Tyúk is megsemmisül.
– De miért kell megsemmisítenünk ezeket a baromfiakat? – kérdezte Heri.
Dupladurr jelentőségteljesen Heri szemébe nézett.
– Tudod, fiam, már beszéltem neked arról a hipotézisemről, hogy Voltmárvolt azért vált szinte halhatatlanná, mert a manáját mindenféle varázstárgyakban rejtette el. Hiába ölted már meg őt számtalan alkalommal, mindig valahogyan újjáéledt. Igazán csak a testét tudtad elpusztítani, a gonosz lelke valamiért halhatatlanná vált. Ha valóban és végképp le akarjuk győzni, akkor nincs más megoldás, le kell vadásznunk, el kell pusztítanunk és meg kell semmisítenünk azokat a mágikus vackokat, amelyekben elrejtette a manáját. Ha ezt sikerrel megtesszük, akkor előbb-utóbb valóban és végérvényesen ki fogja lehelni a lelkét is.
– És miért kellek én? – kérdezte Heri. – Mert úgy érzem, nem véletlen, hogy engem is elhozott ide a professzor úr.
– Bizony így van, Heri! – nevetett halkan Dupladurr. – Látom, vág az agyad, akár a borotva! Nos, elárulom, hogy azért hoztalak ide, mert úgy vélem, nem véletlen, hogy te vagy a világon az az ember, akinek a legtöbbször sikerült már megölnöd Voltmárvoltot. Úgy érzem, talán nem is alaptalanul, hogy neked ehhez a tevékenységhez piszok nagy érzéked van. Tehát, logikusan úgy gondoltam, hogy hiba lett volna, ha parlagon hagyom ezt a zseniális tudásodat, és hagyom, hogy az Oskola padjait koptasd, naponta magolj, kavicslabda edzéseken izzadj és IHB bulikba járj. Inkább azt szerettem volna, ha velem tartasz, és tehetségedet a nagy cél érdekében kamatoztatod.
– Köszönöm, professzor úr, ez igazán megtisztelő – szerénykedett Heri.
Dupladurr megveregette a fiú vállát, majd fogta a varázspálcáját és átvarázsolta Heri útiköpenyét, majd a sajátját is.
– Jaj, itt egy Fekete Krumplinyomó! – hebegte Heri. – És a professzor úr is eltűnt! Istenem, most mi lesz!?
– Ne izgasd fel magad, fiam! – nyugtatta meg a professzor. – Itt vagyok! Én vagyok az, csak álruhában!
– Fúj! Olyan rondának tetszik lenni! – öklendezett Heri. – Ez a fekete csuklyás köpeny, és az a hányásszínű arc!
– Hát, fiam, te sem vagy egy zsűrizhető termék – heherészett Dupladurr. – Főként a leprától fityegő orrod tetszik… De az álcázás tökéletes. Mindketten rettentően undorítóak vagyunk, szakasztott úgy nézünk ki, mint a Fekete Krumplinyomók. Ebben az álruhánkban feltűnés nélkül mozoghatunk közöttük.
Bár Heri rettentően aggódott, hogy nem így lesz, elfogják és rövid úton megölik őket, ám mégis sikerült gond nélkül elérniük a Sziva-tót. Legnagyobb meglepetésére a világon senki nem törődött velük.
– Látod, mondtam, hogy sikerülni fog – mondta elégedetten Dupladurr. De szegény nem sokáig lehetett elégedett, mert rájött, hogy nem fognak tudni átkelni a sziget közepén lévő szigetre. Ugyanis egy árva csónak nem sok, annyi sem volt a közelben. Több mint egy órán keresztül keresték, körbejárták a tavat, de nem találtak még egy vacak vizibiciklit sem. A Sziva-tó partja teljesen kihalt volt. Időnként feltűnt néhány Fekete Krumplinyomó, akik láthatóan járőröztek errefelé, de velük senki sem törődött.
– Talán azt akarják, hogy senki ne tudjon átkelni oda… – vetette fel Heri.
– Alighanem igazad lesz, fiam – ismerte el a professzor. – Hát, ez nem valami jó hír, de meg kell találnunk a megoldást. Mert megoldás mindig van, csak nem mindig találja meg az ember. És ilyenkor azt hiszi, hogy kudarcélménye van, pedig csak még nem kereste eléggé…
Heri örült, hogy Dupladurr optimista hangulata cseppet sem csökkent, de halvány lila segédfogalma sem volt, hogy a jó életbe fognak oda átjutni.
– Át fogunk repülni? – kérdezte Heri végül, elmélyülten vakargatva a leprától fityegő orrát, amikor már nem jutott más az eszébe. Dupladurr először nem válaszolt. Heri látta rajta, hogy valamit vizsgál, hümmög, magában morog, majd a fejét rázza.
– Heri! Ez egy nagyon különös, mágikus hely – mondta hitetlenkedve a professzor. – Akár hiszed, akár nem, de nekem itt nem működik a mágiám. Heri felvett a földről egy kavicsot, hogy a varázsereje segítségével megtartsa a levegőben, de a kavics lehullott a földre. – Látod? – kérdezte Dupladurr komoran.
– De hogy lehet ez? – hitetlenkedett Heri.
– Valami elszívja a varázserőnket. Még soha nem találkoztam effajta erővel. El kell ismernem, hogy most Netuddki új oldaláról mutatkozott meg. De akárhogy is van, roppant óvatosnak kell lennünk! Nem szeretnék valami csapdába belefutni.
– Professzor úr! – rémült meg Heri, amikor addig-addig piszkálta az orrát, hogy az a kezében maradt. – Letört az orrom!
– Semmi baj, fiam! – mondta a professzor. – Ez csak az álcázott orrod volt. Az igazinak semmi baja. Dobd csak bele a tóba, majd megeszik a halak.
– Jaj, professzor úr! Akkor most, hogy nem működik a mágia, nem tudunk visszaváltozni normális állapotunkba sem?
– Attól tartok, Heri, hogy nem! – sajnálkozott Dupladurr.
– De miért nem változtunk vissza abban a pillanatban, amikor megszűnt a varázserőnk? – kérdezte Heri jogosan.
– Fogalmam sincs… – vallotta be Dupladurr. – Csak találgatni tudok. Meglehet, azért nem, mert a vissza-változáshoz is mágiára volna szükség. Ennek hiányában úgy maradtunk, ahogy voltunk. Csak most éppen elveszett a képességem, hogy visszavarázsoljam magunkat.
– Olyan fura, hogy nincs orrom… – vakargatta most a szaglószerve helyét Heri. – De ami furcsa, hogy egyáltalán nem fáj. Csak viszket…
– Ilyen a lepra – hümmögte Dupladurr elgondolkodva. – Sajnos, fiam, úgy tűnik, meg kell egy időre barátkoznunk ezzel a külsőnkkel. Vigasztaljon az a tudat, hogy ha nem is szép, de legalább hasznos…
Heri egyáltalán nem örült mindennek. Csak hümmögött, és igyekezett a leprás orra helyéről elvonni a figyelmét. Megint azon kezdte el törni a fejét, hogy hogyan tudnának átjutni a szigetre. Ekkor meglátta az óriásplakátot, ami a nádas szélén állt. Voltmárvolt vigyorgott le rá, ami nem tett jó hatást Heri lelkére. Ronda egy pofája volt, a tekintetében pedig nem lehetett nem észrevenni a hüllőszerű vonásokat. A kép természetesen abból az időből származott, amikor Voltmárvolt még nem volt lóvá téve.
– Professzor úr! Nézze csak azt a plakátot! – mondta hirtelen Heri. – Támadt egy ötletem!
– Szavazz rám vagy meghalsz! – olvasta Dupladurr fennhangon. – Meggyőző érv, ez kétségtelen – mondta gúnyosan.
– Nem a felirat a fontos, hanem a papír! – mondta Heri izgatottan.
– Ha nagyon kell székelned, fiam, akkor eredj a bokorba, ott találsz lapuleveleket is – javasolta Dupladurr.
– Nem, nem ezért mondom, professzor úr! – rázta a fejét Heri. – A plakáton lévő papírt felhasználhatnánk arra, hogy papírhajót hajtogassunk belőle, és átevezzünk rajta a sziget szigetére.
Dupladurr egy pillanatra meghökkent, majd szélesen elmosolyodott.
– Heri, te zseni vagy! Nekem ez soha nem jutott volna eszembe!
– Semmiség… – hebegte Heri, de azért jól esett neki, hogy egy ilyen nagy ember értékeli a tudását.
– Tudom is már, hogy fogjuk leszedni onnan az papírt! – lelkesedett Dupladurr. – Megvárjuk, amíg lemegy a Nap, és az éj leple alatt levarázsoljuk onnan.
– De hogyan, amikor nincs varázserőnk? – kérdezte jogosan Heri.
– Van nálam egy kapszula. Különleges esetekre. Egy kis tartalék energia. Remélem, működni fog. Ez az egy van belőle. Még soha nem használtam, mert eddig nem volt rá szükségem. A mellékhatása az, hogy az ember erőtlenné válik kissé utána, de amíg hat, addig megsokszorozza a mágiát. Azt még nem tudom, hogy mi fog történni abban az esetben, ha nincs mágia bennem, de azt hiszem éppen ideje lesz ezt is kipróbálni. Reményeim szerint lesz annyi erőm, hogy le tudjam bűvölni onnan föntről az összes papírt. Ha még marad erőm, megpróbálom visszavarázsolni magunkat is…
Heri remélte, Dupladurr is remélte, és nagyon szerették volna, ha ennyi elég is lenne ahhoz, hogy a művelet sikerüljön. Amikor éjszaka lett, és a hely néptelenné vált, akár egy temető, a két vakmerő varázsló előmerészkedett a nádasból, ahol addig rejtőzködött. Dupladurr bólintott, azután bevette a piruláját.
Heri idegesen figyelte hol az igazgatót, hol meg a környéket, hogy nem jön-e valaki, aki leleplezi őket. De senki nem jött. Dupladurr pedig érezni kezdte az erőt. Nem telt bele két percbe, és máris le volt varázsolva az összes papír, újabb két perc múltán pedig már a hajó is meg volt hajtogatva.
Heri elégedetten vigyorgott, egészen addig, amíg nem vette észre, hogy mindettől a varázslattól Dupladurr professzor mennyire legyengült. A visszavarázslási eljárásról így már szó sem lehetett. A professzort úgy kellett besegítenie a papírhajóba. Heri betolta a vízbe a papírcsónakot, majd maga is bemászott.
Dupladurr lihegett:
– Elfelejtettünk valamit, fiam! Mivel fogsz evezni?
– Azt hiszem, hogy a kezemmel. Az még nem leprás, nagyon remélem, nem fogom valahol elhagyni… – mondta Heri, és lapátolni kezdett.
Egy darabig gond nélkül haladtak, de az evezés hatására felkavarodó vízből egyre több sellő bukkant fel körülöttük a habokból.
– Gyere, Heri! Ugorj be hozzánk! – invitálták.
Heri kísértést érzett, gyengeség fogta el, de tudta, ha enged a csábításnak, a halál fogja hideg karmaival megragadni.
– Nem! – mondta konokul. – Tűnjetek el! És honnan tudjátok a nevemet? Nem látjátok, hogy Fekete Krumplinyomó vagyok?
A sellők először vihorásztak, majd kigúnyolták Herit, végül pedig eltűntek a mélyben.
– Ők valamiért átlátnak a mágián – suttogta még mindig enervált hangon a professzor.
– Különös… – felelte Heri, de nem szólt többet, hanem tovább evezett.
Megint egy darabig csendben siklottak a vízen. Heri evezett akár egy gályarab, a sziget pedig egyre közelebb volt már. Éppen örülni akartak, hogy végre minden simán ment, amikor megjelentek a békaemberek, és fel akarták borítani a csónakot.
Heri és a professzor azonban rájött arra, hogyha a békaemberek palackjából kiinduló levegőkábeleket kitépik a hátukból, a hátukon lévő palackokat pedig a zsebkésükkel erős mozdulattal kiszúrják, akkor a békaemberek vagy megfulladnak vagy pedig a sűrített levegő segítségével, vicces jelenet közepette, léghajtásos tengeralattjáróvá válnak.
Miután jól kikacagták magukat, megérkeztek a szigetre.
De itt már aztán nem volt semmi okuk rá, hogy nevessenek.
Heri előre mutatott, oda, amit Dupladurr is meredten bámult.
– Egy játékbarlang! – mondta a professzor.
– Ez volna a rejtekhely? – hitetlenkedett Heri.
– Minden bizonnyal az – hümmögött Dupladurr professzor. – Gyere, menjünk be!
Heri nem tétovázott, hanem követte a professzort a halálba.

18. Csapda

A játékbarlang valójában egy labirintus volt. Először csak egy ártatlan bejáratnak, később egy ártatlan folyosónak, még később pedig már egy nagy bajnak tűnt az egész. Órákig bolyongtak benne, de nem voltak képesek sehová sem eltalálni, sem előre, sem pedig visszafelé, mert a labirintus fala állandóan és véletlenszerűen változott, a járat pedig sehová sem vezetett. Ez a kettő így együtt meglehetősen rémisztő volt.
Az idő előrehaladtával már nem csak Heri, de Dupladurr professzor is aggódni kezdett. A professzoron látszott, hogy rettentően kimerült. Herivel együtt fáradtan rogyott le a földre.
– Nem értem! – rázta a gusztustalan fejét Dupladurr. – Ennek semmi értelme! Itt nincs semmiféle erőközpont, itt nincs semmi, csak ez a labirintus, amiből nem lehet kijutni. Ez az egész nem vall Voltmárvoltra. Évtizedek óta ismerem őt, tudom jól, miféle varázslatokat gyárt, és azt is tudom, hogyan szokta elrejteni ezeket.
– Talán rossz helyen vagyunk? – találgatott a leprás arcú Heri. – Talán nem is itt kellene lennünk?
– Nem tudom, fiam! – rázta a fejét Dupladurr professzor. – De magad is láttad, hogy ezen a szigeten nincs semmi, csak ez a játékbarlang. Ha legalább egy igazi barlangot találtunk volna! De nem! Csak ez van, tehát nekünk ide kellett bejönnünk. A sziget csupa szikla, sehol egy növény, sehol egy másik épület. Egyszerűen nem téveszthettük el!
– Igen, a forgatókönyvben is ez áll – mormogta Heri, amikor a zsebéből elővett egy gyűrött papírlapot.
Ebben a pillanatban a fejük felett felfénylett a plafon, és megjelent Voltmárvolt szelleme.
– Csapdába estetek, hehehe! Itt fogtok az idők végezetéig vergődni. Vagy amíg meg nem haltok! Csapdába estetek, hehehe! Itt fogtok az idők végezetéig vergődni! Vagy amíg meg nem haltok!… – Voltmárvolt gonosz szellemalakja folyamatosan mondta és mondta a fenyegetőzéseit, mintha megakadt volna benne a lemez. Heri először megrettent, de Dupladurr professzor nyugalomra intette.
– Ne félj, Heri, ez nem igazi!
– Felvételről megy az egész? – jött rá ekkor Heri is.
Dupladurr bólintott. Igyekezett túlkiabálni Voltmárvolt klippjét:
– Ez csak egy végtelenített fenyegetőzés, semmi egyéb. De sajnos, attól még igaza van… Azt hiszem, éppen ezt akarta. Nincs itt semmiféle erőközpont, nincs itt semmiféle megtalálásra váró varázstárgy. Ó, hogy milyen ostoba voltam! Hát persze hogy ez történt! Netuddki tudta, hogy ide fogunk jönni, és tudta, hogy én tudom, hogyan szokott gondolkodni. Túljárt az eszemen a gazfickó, és nagyon úgy néz ki, hogy csapdába ejtett minket. Van itt valami, ami miatt nem működik a mágia, és amíg ki nem derítem, hogy micsoda, addig itt fogunk bolyongani és ezt a megátalkodott, gonoszkodó fekete mágust kell hallgatnunk, amint a fülünkbe darálja a rettenetesen idegtépő fenyegetéseit.
– Jaj, ne! – hörögte Heri. – Nem akarok meghalni! Még számtalan folytatást meg akarok élni.
– Igen, Heri, megértelek, de sajnos azt kell mondjam, hogy kudarcot vallottunk! – mondta Dupladurr rosszkedvűen.
Heri rémülten bámult a professzorra, mert ebben a pillanatban megvilágosodott előtte, hogy itt már tényleg nincs remény, mágia nélkül nem tudnak kijutni innen.
– Miben bízhatunk, professzor úr? – kérdezte.
– Csakis a következő részben…

(Folytatása következik!)

Stats:

Excalibur Könyvkiadó
Digitalizálta: Talgorius Grendar

K.B. Rottrig
Heri Kókler és a Hat Tyúk Tava

© K.B. Rottring, 2007.
Mackófelső

Kiadja az Excalibur Könyvkiadó

A kiadásért felel a kiadó vezetőjének valamelyik rokona

A borítón lévő festményt Szűcs Pista bácsi követte el, jól

A műszaki szerkesztést baráti alapon elvállalta:
Savanya Zsolt

Nyomdai munkálatok:
Nóvum Kft.

ISBN: 978-963-928551 4

Tartalom

- 1. Kis karácsony

- 2. Három vándor

- 3. Heri, a megváltó

- 4. Ajándékhegyek

- 5. Szilveszteri nagy durranás

- 6. Vissza a suliba

- 7. A kőfaragó szaki

- 8. Kiéhezve

- 9. Egy merénylet háttere

- 10. Vándorkereskedők

- 11. Cotton útja

- 12. Téren és időn át

- 13. Cotton és Voltmárvolt

- 14. Merénylet

- 15. A temetés

- 16. A Hat Tyúk Tava

- 17. A sziget szigete

- 18. Csapda

- Stats