[Heri Kókler - 6.]

K. B. Rottring
Heri Kókler
és a Főnök Érdemrendje

(Tartalom)

1. Készenlétben

Csodás reggellel köszöntött be augusztus végének utolsó valamelyik napja.
– Végre, hogy nem sötét éjszaka, bagolyhuhogás, rémület és horrorisztikus snittek, valamint emberhalál! – lelkendezett Heri Kókler, amikor spirálrugóként, frissen és üdén kipattant az ágyából.
Nem, ez csúnya hazugság volt!
Valójában tántorogva, hörögve, rosszulléttel küszködve, laposkúszásban vánszorgott az ablakhoz, közben pedig úgy nyögött, mint akinek haslövése van. Utolsó erejével elhúzta a sötétítő függönyt, és kinyitotta az ablakot, hogy a szobában kavargó áporodott durrszagot kiengedje, és hogy a kinti üde, harmatos, hajnali levegőt beeressze helyette.
Ez volt ám a remek gázcsere!
Ember, állat, növény, mint-mind ezt irigyelte.
Heri mélyeket lélegezve figyelte a napfelkeltét, és igyekezett kiverni a fejéből az éjszakai rémálom utolsó emlékfoszlányait.
Mostanában mindig rémeseket álmodott. Általában Drakula üldözte álmában, és a vérét akarta venni egy nagy fecskendővel, közben pedig erőszakosan meginvitálta a vámpírok báljára. Az is gyakori álom volt, hogy lélekszakadva rohant, árkon, bokron, hegyeken völgyeken keresztül, ám Drakula általában hajnalig üldözte, amikor is Heri vagy felébredt, vagy a rettenetes és maratoninak tűnő rémálom végén végre lefújta a rémet az isteni közbeavatkozás segítségével égből pottyant Kemotoxszal, amitől a randa vérszívó kivétel nélkül minden alkalommal kipurcant.
A szegény kis árva, mert hogy nem voltak szülei, azazhogy voltak, csak hát valamivel a születése előtt mind a hárman meghaltak, időnként fő ellenségével, Voltmárvolttal álmodott. A megátalkodott, gaz fekete mágust az utóbbi években már négyszer eltette láb alól. De Heri egyre inkább úgy érezte, hogy ez a piszokfajzat olyan, mint a régi bumeráng, amit el akart hajítani a később ebbe beleőrülő ausztrál bennszülött: állandóan visszajött.
Nem volt valami jó előjel ez a sok álom, egyáltalán nem… Sőt, ami igen-igen aggasztónak tűnt, Netuddki, akinek ez a volt a fedőneve, az utóbbi időben rendkívül megerősödött. Ennek vélhetően részben az is volt az oka, hogy nem engedélyezett táplálékkiegészítőket szedett, sztereoidokat, vagy miket, ezektől emberfeletti módon kezdett el hallani. Valamint, olyan készítményeket, amelyek háromszorosára növelik az ember izomtömegét és tizenhétszeresére a májtérfogatát.
Voltmárvolt azonban nemcsak megerősödött, hanem mint mindig, most is valami rosszban sántikált.
Speciel egy ortopéd cipőben, mert legutóbbi feltámadása közben néhány apróbb varázslás nem úgy sikerült, ahogy az minimálisan elvárható lett volna, így a főgonosz egyik lába hosszabb lett, mint a másik kettő.
Az elmúlt években Netuddki rengeteg borsot tört Heri orra alá. Ez alatt azt kell érteni, hogy szegény fiút folyton le akarta gyilkolni, ám nem járhatott sikerrel, mert a tökös varázslópalánták legfineszesebbike minden alkalommal keresztülhúzta helytelen számításait. Sőt tanúk is vannak rá, ha nagyon muszáj, hogy több alkalommal sikeresen le is győzte a rettegett fekete mágust, aki alantas cselszövéseivel minden évben hátráltatta Herit a normális tanulásban, sportolásban, csajozásban. Emiatt a szegény kölyök persze az éjszakai életbe sem vethette bele magát olyan elánnal, mint rajta kívül mindenki más.
A szegény kis Herire hihetetlen nagy felelősség hárult. Ugyanis soha nem lehetett biztosan tudni, hogy mikor kell majd megint megmenteni a világot. Az is bármikor előfordulhatott volna, hogy éppen délelőtt folyamán, amikor pedig még a legtöbb éjszakázó eltanuló az igazak álmát aludta. Ám Heri minden nap korán kelt, és éber volt, mint az éjszakai portás, mert tudta, bármikor szükség lehet rá.
Így múlt el eddig négy év, és mint ahogy könnyedén belátható, most hamarosan következett az ötödik.
Heri éppen ezeken a múltbéli eseményeken merengett, amikor váratlanul kopogtak az ajtón.
– Szabad! – kiáltotta halkan Heri.
Az ajtó feltárult, de azt is mondhatnánk, hogy kinyílt. Fekália néni tipegett be rajta, megriszálta a farát, mint aki tojni készül, majd nagy elánnal kotkodácsolni kezdett.
Heri rendkívül udvariasan végighallgatta, majd többször is elnézést kérve, udvariasan figyelmeztette a nénit, hogy ne kotkodácsoljon már itt neki, hanem próbáljon emberi nyelven fogalmazni, hogy ő is megértse.
Fekália néni sírva fakadt, a földre vetette magát, és bocsánatért esedezve csókolgatni kezdte Heri talpát, mint ahogy azt a házirend ide vonatkozó passzusa adekvátan elő is írta neki.
Heri, aki rettentően csiklandós volt, visongva, fuldokolva, a kacagástól könnybe lábadó szemmel emlékezett arra, hogy néhány hete még Fekália néni aranytojást tojó tyúkként üzemelt. Mostani fura viselkedése is innen volt eredeztethető.
Valljuk be őszintén, ebben az ügyben Herinek is volt némi szerepe!
A háborús helyzetre való tekintettel – mert ugye a háború mindig komoly lóvéba kerül, egyesek szerint három dolog kell hozzá, pénz, pénz és pénz – Fekália néni varázseljárás következtében baromfi üzemmódba került. Ebbéli minőségében viszont folyamatosan nagy hasznot hajtott a hazának.
Azonban a pénz nem minden! Miután már a néni teljesítette hazafias, vagyis nőies kötelességét, immár tegnap óta megérdemelte, hogy ismét emberként, azaz dehogyis, asszonyként vegetáljon ebben a földi siralomvölgyben.
A szituációt tovább árnyalta, hogy eközben Dundy Nudly, Heri szerencsétlen, elnyomott, vérszegény és gyengeelméjű kis unokatestvérkéje heveny anyahiányban szenvedett. Vazelin bácsi pedig képtelen volt ellátni napi huszonnégy órás folyamatos fegyveres szolgálatát, miközben mosnia is kellett, takarítania, vasalnia és virágokat locsolnia. Heri nagy humanista volt meg filantróp is, sőt állatbarát. Ezért megsajnálta kis kuzinját. Miközben pacsit adott neki, felötlött benne, hogy temérdek lóvé ide vagy oda, netántán mégiscsak vissza fogja varázsolni egyszer neki az anyját.
Főzni pedig senki nem főzött, mert azt csak a nők tudnak igazán, meg a tévében az a meztelen szakács, az az Olivér Dzsimmi, vagy ki, aki egyszerűen csak főz, közben pedig marha sokat dumál. De sajnos ő sem főzött nekik, akik a haza szolgálatában álltak. Készültek a háborúra, és már annyira utálták a pizzát, amelyet naponta háromszor fogyasztottak, ráadásul mindezt három hónapon keresztül, hogy nagy utálatukban időnként sóspuskával lőtték a környékbeli pizzafutárokat.
Heri komoly erőfeszítéseinek gyümölcse beérett: a szünidőben a szomszédokat fanatikus vallási harcosokká képezte ki. A kertvárosi környezet lakói immár gondolkodás nélkül megölették volna magukat Heriért. Elég volt csak kiadnia a parancsot, máris ezrek és ezrek, és ezeknek az ezreknek az ezernyi szomszédai követték volna a halálba.
Heri sokszor gondolkodott azon, hogy vajon a gonosz Gigawatt Voltmárvolt miért nem támad még, hiszen az utóbbi hónapokban – mint már említettük, sajnos Herinek is köszönhetően – roppantul megerősödött. A fiú sokszor gondolkodott ezen, miközben a kertben sétálgatott a nyílpuskájával. Időnként meg-megállt, és a feje felett idegesítően köröző sárkányrepülőkre lövöldözött, hátha kis megnyugvást lel ebben a férfias sportban. De nem lelt! Hiába agyalt, emésztette magát és másokat, nem értette, vajon mire vár még Netuddki.
Herit aggasztotta, hogy a Rokforti Erőemelő és Trágyabomba Előállító Varázs Ló Műtanoda igazgatója, a jó Krampusz Dupladurr professzor miért nem jelentkezik óránként, és vajon miért nem tájékoztatja őt, korunk hősét arról, hogy mi a harci helyzet.
Heri mélyen barázdált, intelligens agyában felidézte az elmúlt hetek eseményeit, midőn remek kis kirándulást tettek Transz Szilvániába. Ott volt mindenki, aki számított. Az ikrek, Hermelin, a kis szőrös, a macskája, az ikrek szülei, sőt még az ő mostoha szülei is. Remek kis móka volt! Igaz, hogy Kareszt, az ikrek legidősebb bátyját, aki a szüleinél is jóval idősebb volt, egyáltalán nem sikerült megtalálniuk, de azért nem telt eseménytelenül az idő.
Heri felidézte a mesés tájat, a hegyeket, a völgyeket, az erdőket. A sötét korból hátramaradt határ menti aknamezőket, amelyek méltó keretet biztosítottak ahhoz, hogy rengeteg érdekes emberrel találkozzanak, miután elhagyták a randomgenerátorral hajtott Búvárvasutat, ami nem semmi egy verda volt.
Például érdekesek voltak a helyi lakosok, az Ungarische Betyárok, akik víz helyett itták a Transz Szilvánia italkülönlegességét, a tiszta szeszből és hamis aromából készített igazi Szilva Pálinkát. Na, és persze itt akadtak össze az igazi hungaricumnak minősített, kihalófélben lévő, éppen ezért hatalmas eszmei értékkel bíró, rőzsét cipelő anyókával is. Ez a természeti ritkaság megajándékozta Herit a csodatévő erejű fésűvel, amely a háta mögé dobva áthatolhatatlan erdővé változott, valamint a mágikus hatású pohárral, amelyből piranyáktól hemzsegő tó alakult ki, illetve a köteg dinamitrúddal, amely meggyújtás után a háta mögé hajítva bazi nagyot tudott robbanni.
A remek kis túlélőtúra alkalmával megismerkedtek még a két meleg baráttal, Fanyűvővel és Vasgyúróval, akikkel azonban agresszivitásuk miatt nem sikerült megbarátkozniuk, ezért sajnos Herinek hidegre kellett őket tennie.
Bizony, így kellett tennie a gonosz Drakulával is, akit a még gonoszabb Gigawatt Voltmárvolt támasztott fel örök rémálmából. A megátalkodott kurafi azzal a rettenetes feladattal bízta meg az antikolt hatású vérszopót, hogy ölje meg Heri Kóklert, az igazak védelmezőjét, a világ többszörös megmentőjét, a háromszoros vagy négyszeres Kavicslabda-bajnokot, satöbbi satöbbi.
Heri megborzongott, amikor arra gondolt, hogy bizony, ezúttal is csak egy paraszthajszálon múlott az élete. A barátságos magatartást tanúsító anyóka remek varázstárgyai semmit sem értek Drakulával szemben. A vámpírok fejedelme már-már zombivá változtatta Herit a dinamitrobbanás után keletkezett bombatölcsérben, ám az isteni gondviselésnek köszönhetően Heri egy égből pottyant segédanyag segítségével Drakulát is likvidálta. Ezeket az idegtépően izgalmas eseményeket egyébként jótevője, a nagy K. B. Rottring, az irodalmi Összkár Díj örök várományosa, „Heri Kókler és a vámpírok bálja” című eposzában meg is örökítette.
Vedd meg!
Most azonnal!
Vagy nem olvashatod tovább!
Szegény kis Heri! Noha csak tizenvalahány éves volt, még csak néhány száz alkalommal élt nemi életet, azt is csak egyetlen nővel, pedig egészséges, termékeny fajta volt, semmi sem indokolta megrögzött monogámiáját, máris rengeteg élettapasztalatot kellett összegyűjtenie. Szerencsére nemi betegségeket, retkeket, gombákat, mohákat és zuzmókat csak ritkán kapott, bár a múltkori törpefenyő, ami az alsógatyájában vert gyökeret, kissé aggasztotta. Annyira súlyos tüneteket produkált tőle, hogy nemcsak hozzá, de még Hermelinhez is favágót kellett hívni, mert a hagyományos rá-olvasásos természetgyógyász praktikák, klinikai gyógyszerek, antibiotikumok, de még a gyomirtó sem használt.
Ráadásul a szegény, jobb balsorsra érdemes árvámnak folyton kellemetlen interakcióba kellett keverednie a földre szállt rémmel, a már többször emlegetett és falra festett – jaj, csak nehogy megidéződjön!!! – Voltmárvolttal. Pedig már többször úgy tűnt, hogy Holnemvolttá lett, hiszen Heri már annyiszor megölte, hogy maga sem emlékezett rá, hogy hányszor.
Korunk hőse bizony sokszor úgy vélte, hogy a Voltmárvolt elleni küzdelem sziszifuszi munkához hasonlít, hiszen hiába öli meg újra és újra, a rémpofa mégis minduntalan megjelenik, és kezdheti az egészet elölről. Tisztára olyan volt az egész, mint a mosogatás.
Soha nem volt vége!
Heri idáig jutott napi kontemplációjában, amikor megbotlott valamiben.
Fekália néni volt az, aki még mindig a földön feküdt, és hozzá imádkozott.
Heri mosolygós arccal felsegítette, kezet csókolt neki, és visszaparancsolta a helyére.
A konyhába!
Előbb azonban öklendezve megkérdezte Fekália nénit, hogy mi az a rettenetes szag, amely árad belőle.
Mivel már egy hete nem fürdött, Fekália néni töredelmesen bevallotta, hogy mi.
Heri megkérdezte szigorúan, de igazságosan, hogy miért nem fürdik rendszeresebben, és hogy miért csak hetente egyszer.
Fekália néni könnyek között bevallotta, hogy anyagi megfontolásból nem, ugyanis nincs pénze. Hiszen az utóbbi időben aranytojást tojó tyúkként üzemelt, és nagyértékű vagyontárgyakat tojt a köz javára. Eközben viszont képtelen volt megtakarítani, és csak a tojásain tudott legfeljebb kuporogni, egyéb komoly kuporgatásra nem adódott lehetősége. Ennek eredményeként viszont drámai módon elszegényedett, a közelmúltban visszanyert női mivolta pedig rengeteg kiadással járt. Mivel ennivalóra és vízre is hatalmas összegeket kellett kifizetnie, inkább a fürdővizén spórolt, hogy éhen ne haljon.
Heri szívét megindította ennek az egyszerű, büdös asszonynak a sanyarú sorsa, akinek ráadásul ilyen sz..r neve is volt. Odalökött neki a mellényzsebéből ezer fontot, hogy ebből fürödjön aztán minden nap egy hétig. Úgy gondolta, ennyi pénzből bőven meg lehet néhányszor fürödni a szigorú és falánk zuhanyautomatánál.
Ez a hét ténylegesen csak öt munkanapból állott ugyan, de hát ezer fontból a Heri által felszerelt automatika több mint három perc élvezetes zuhanyozást biztosított.
Nem, természetesen nem naponta, hanem összesen!
De talán már említettük, hogy hadiállapotban volt a világ, és hadiállapotban minden sokkal többe került. Pénz kellett a fegyverekre, hadianyagra, egyenruhára, rekvirálásra, meg a haditudósítók honoráriumára.
Fekália néni hálálkodva csókolgatta Heri szép, tiszta kezét, amely ezután már csúnya piszkos lett, meg nyálas a szájától és a nyálában tenyésző szörnyű élősködőktől. Heri kedvesen elbocsátotta nehéz szagú nénikéjét, sőt még integetett is utána, amikor besegítette a mosógépbe.
Heri elgondolkodott rajta, hogy vajon szükséges-e a mosásért és a fürdésért a rokonaitól pénzt követelnie, de szinte azonnal belátta, hogy igen. Hiszen hadi helyzet volt, bármikor kitörhetett a végső nagy háború, ahol majd mindenki harcol mindenki ellen, és vélhetően senki nem marad majd életben. Előre látható volt, hogy az ilyesmi nem lesz majd olcsó mulatság.
Heri gondterhelten kisétált a kertbe, ahol elégedetten simogatta meg az előírásosan pitiző Vastyúk bácsi buksiját, és átlépett a magát előtte földre vető unokatesója amorf testén is.
Na jó, ez csúnya hazugság volt!
Nem, egyáltalán nem lépett át rajta, hanem sajnálatos módon rálépett a hasára.
De ennek csakis az volt az oka, hogy Dundy Nudly testét belepte a por, hiszen már egy hete felpuffadt hassal feküdt az úton, és nem látszott, hogy ő az, nem pedig egy kőrakás, amire Heri is logikusan gondolt.
Heri nem tudta eldönteni, hogy a legutóbb rendelt romlott pizzától, vagy pedig az éhségtől.
– Vizet! – könyörögte Dundy Nudly nyögdécselve, és kétségbeesetten kinyújtotta a kezét, mintha jelentkezne onnan lentről.
Heri megsajnálta. Megragadta a szegény, beteg állat mindkét lábát, és nagy szeretettel odahúzta a kerti szökőkúthoz. Felemelte a kis kuzint, mintha csak egy romlott hímes tojás volna, majd lágyan beledobta a szökőkútba, még azzal sem törődött közben, hogy emiatt tiszta víz lett a ruhája.
Mármint Dundyé.
Nudly először elmerült, de Heri hiába aggódott érte, sajnos mégiscsak feljött a felszínre. Miután teleitta magát vízzel, a szájából hínárt köpködve kimászott. Nagy, barna kutyaszemével hálásan nézett Herire, aki megengedte neki, hogy ingyen igyon a szökőkút vizéből, amely kétségtelen, hogy nem volt ivóvíz, de legalább ingyen volt.
A rajta lévő ruhák mosásáért viszont Heri kénytelen volt egy szerényebb összeget felszámítani.
Aztán egy másik, kissé borsosabbat is, mert a porréteg és a humusz leázását követően immár tisztán látszott, hogy Dundy Nudlyn milyen aránytalanul sok ruhadarab található. Ezek mennyisége bizony már átlépte azt a határt, amelyet esetleg még nagyvonalúan az ingyenesség kategóriájába lehetett volna sorolni.
Dundy Nudly bosszankodva eltakarodott a konyhára két hétig krumplit pucolni. Heri büntetést szabott ki rá, méghozzá méltót, mert némi verés és fenyegetés hatására unokatestvére bizony beismerte, hogy valójában csak ezzel a piti kis csalással akarta ingyen kimosni a ruháit, közben fürödni is akart, meg inni, hogy a fene enné meg a pofátlan, csaló fajtáját!
Heri nem bosszankodott ezen, mert nem ért rá mindig bosszankodni, hiszen rengeteg munka várta még. A nap további részében ellenőrizte a körletté nyilvánított kertvárosi kerületet, elbeszélgetett a fanatikus vallási harcosokkal. Végsőkig történő kitartásra buzdította őket, majd jókedvűen megvacsorázott.
Miután teleette magát, eszébe jutott a régi görögök bölcs mondása: „evés után járj”. Nem lacafacázott sokáig, hogy mit is csináljon, nézze-e a tévében folyó pornográfnak minősíthető, népbutító Walóságsókat, vagy ne nézze, hanem inkább vette a kabátját és elindult sétálni.
Természetesen ez csak átvitt értelemben volt értendő, ugyanis másokkal ellentétben neki nem kellett azért fizetnie, ha fel akarta venni a saját kabátját, és ahhoz is joga volt, hogy bármikor, az ilyenkor szokásos kétszáz fontos tarifa leszurkolása nélkül kimenjen a városba sétálni.

2. Rettenet!

Szép, csillagos estének tűnt, de Heri mégis valami baljóslatút érzett.
Zsebre tett kézzel sétálgatott, közben fütyörészett, de mégis valami megmagyarázhatatlan rossz hangulat kerítette hatalmába, ezért inkább gondolt egyet és abbahagyta. Gondterhelt arckifejezést öltött, úgy baktatott tovább.
Időnként hátrafordult, ellenőrizte, nem követi-e valaki szerény személyét, de mivel ez az eset nem forgott fenn, megnyugodva nem, de mégis határozott léptekkel továbbindult valamerre.
Ekkor látta meg Dundy Nudlyt.
Remélte, hogy utoljára.
Hirtelen nagyon megharagudott rá.
Mint ahogy majd látni fogjuk, bizony meg is volt rá az alapos oka, bizony meg.
Heri nem volt hirtelen haragú gyerek.
Nem kiabált, nem ordított, nem bántalmazott soha senkit.
Csak akkor, ha megérdemelte.
Dundy Nudly pedig sajnos sokszor megérdemelte, mert komisz kölök volt. Nem elég, hogy rengetegbe került a fenntartása, hiszen naponta legalább egyszer enni és inni kellett adni neki, ami ugye nem volt olcsó mulatság, de ráadásul még rendszeresen vissza is élt Heri jóságával. Hiszen magunk is láthattuk, hogy a közelmúltban például ingyen akart inni, fürödni. Majdnem bebizonyosodott az is, hogy többször ennivalót lopott a kamrából, soha nem váltotta vissza a használt üvegeket, a morzsákat pedig pazarló módon soha nem gyűjtötte össze, és nem szolgáltatta be önként a közösbe, hanem ki tudja, hogy mit tett velük. Gyanítható, hogy a falánk fattya megette! Ezenfelül soha nem volt hajlandó lejárt szavatosságú élelmiszert fogyasztani, folyton kukacoskodott, ha az étel kukacos volt, ráadásul válogatott is, mint valami uraság, és még többféle, rafinált módon képes volt rá, hogy megkárosítsa a hadikasszát.
Heri két dolog miatt lett nagyon dühös.
Egyrészt, mert világosan meghagyta harcosainak, hogy este kilenc után már mindenkinek vissza kell vonulnia a körletekbe. (Egy ideje így hívták a hálószobákat.) A napi parancs is világosan kimondta, hogy a kispárna alatt a vállról indítható páncéltörő rakétával békés, nyugodt álomra kell hajtani a fejeket, hogy azok másnap kipihenten, frissen és üdén ébredjenek. Hiszen másként hogyan is várhatta volna el egy jóságos katonai vezető, hogy fanatikus vallási harcosai az életük árán is megvédik majd őt? Csakis a fitt, fitnessztől kicsattanó, kipihent és tetterős harcosok értek valamit a hazának, a másnapos tunyadékok ágyútölteléknek sem lettek volna alkalmasak.
Dundy Nudly azonban, a megátalkodott, gyakorta ki-kimaradozott otthonról. Bizony, ez már nem az első ilyen eset volt, ami Herit mélyen felbosszantotta, és úgy vélte, ez a fajta magatartás kétségkívül kimeríti a visszaeső bűnelkövetés jól körülhatárolható definícióját.
De ami még mélyen aggasztotta a jó Herit, az nemcsak a parancskijátszás volt, hanem az, hogy Dundy nem átallott az ő tudta és engedélye nélkül drogot árulni a haverjai körében, sőt azok haverjainak a körében is.
Ez bizony már drogdílerkedés volt a javából!
Heri halkan mérgelődve eredt Dundy nyomába, hogy közben észrevétlenül megfigyelje, hogyan szerez illegális, adózatlan jövedelmet közeli rokona, akit szégyellt is rendesen, de nem tehetett semmit. Az ember a rokonait nem válogathatja meg, mert készen kapja őket.
Dundy éppen egy parkban lógott a haverjaival, akik nem átallották őt Kapónak nevezni. Herinek annyira kellett ezen röhögnie, hogy alig tudta visszafojtani magába a harsány hahotát.
Igazából nem is tudta, és felröhögött, mint egy kergemarha. Feltűnő volt ez így, éjjel az erdőben, ahol döglött madár se jár, ahol olyan csend volt, hogy még a macskák csecsemősírását is messziről meg lehetett hallani.
Dundy és a többi srác meghallotta a röhögést. Ám mivel rendesen be voltak már tépve, nem tettek semmit, csak tovább hahotáztak rajta. A körülöttük lévő nagy füst miatt pedig semmit sem láttak, ráadásul sötét is volt, de cefetül. Ami még tetézte a dolgot, Heri el is bújt egy szál fűszál mögé, ahol még a lélegzetét is visszafojtotta, hogy ne lássák meg.
– Látjátok, micsoda fájintos anyag? – röhögött Dundy Nudly. – Megmondtam, hogy megéri beruházni. Príma hallucinációk lépnek fel, majd meglátjátok, ha otthon megnyalogatjátok a bélyegeket.
Heri döbbenten értesült róla, hogy Dundy bélyegeket is gyűjt.
Azaz inkább árul.
Dundy Nudly ezzel a primitív dumával, meg a gyenge minőségű fűvel, és a tudathasadást okozó bélyegkatalógussal kábította a srácokat, akik láthatóan elájultak a szövegétől és az anyagtól, amit sok pénzért rájuk sózott.
Heri megfigyelte, hogy azok szép sorjában fizetni kezdtek neki, Dundy pedig pofátlan módon eltette a rengeteg lóvét, anélkül, hogy személyi jövedelemadó bevallásában akár csak egy szóval is említést tett volna róla, hogy miből is él valójában.
Heri dühöngött.
Arra gondolt, micsoda hálátlan kis alak ez a Dundy. Amíg ő napkeltétől napnyugtáig küzd, harcol, kiképez és bevételez, és még véletlenül sem ad ki feleslegesen, addig ez a rokonfajzat szégyent hoz rá. Heri elhatározta, hogy ez bizony nem mehet így tovább. Hirtelen elhatározással megfogant elméjében a gondolat, hogy egy percet sem vár többet, hanem inkább a tettek mezejére lép.
Előlépett a rejtekadó fűszál mögül, és kinyitotta a száját. De nemcsak kinyitotta, hanem hatalmas erővel utánozni kezdte a vadászni induló toalettkacsa haragvó hangját.
A hatás leírhatatlan volt! Dundy Nudly és a betépett fiatalok hirtelen abbahagyták a rihegést-röhögést, és rohanni kezdtek, mert rettenetes félelem marcangolta üres belsőjüket.
Az egyik kiskorú páni félelemmel az arcán szóvá tette, hogy mi ez a rettenetes hang. Felhánytorgatta Dundynak, hogy talán nem egészen elsőrangú anyagot osztott szét közöttük.
Dundy erre azt felelte, hogy miért, mit képzel? A hamis pénzért, amivel fizettek, még ez is túlságosan jó cucc… A másik nem volt egészen meggyőzve, de amikor Dundy betömködte a fülét bélyegekkel – említettük már, hogy ilyeneket is árult – jajongva futásnak indult.
Heri még egyszer utánozta a hangot, amelyet egyszer hallott életében, akkor, amikor Krampusz Dupladurr professzor kedvenc állata, a bűvös erejű toalettkacsa megmentette őt másodéves korában a rettenetes csörgőskígyó, a hatalmas Boáááá karmai közül. Heri akkor hallotta ezt a kiáltást. Mivel ő is rettenetesen megrémült ettől az iszonytató hangtól, nem alaptalanul azt gondolta, hogy mások is meg fognak majd tőle rémülni.
Totóznia kellett volna, mert ezt tényleg annyira eltalálta…
Eddig még csak egyetlen egyszer, egy agresszív magatartást tanúsító biztosítási ügynökön próbálta ki ezt a hangot. Mivel a hatás ígéretesnek tűnt, kézenfekvő volt hát, hogy alkalomadtán egy nagyobb célcsoporton is alkalmazza majd.
Heri még egyszer kiáltott, majd a rémülten menekülő galeri tagjai után vetette magát.
Mivel sportember volt, hamar utolérte őket. A szerencsétlenek még védekezni sem tudtak, mert Heri lecsapott rájuk, és mindenkinek drogellenes felvilágosító plakátot nyomott a kezébe.
Meg a szájába.
Meg az orrába.
Meg a fülébe.
– Meg ne lássam, hogy még egyszer drogot árulsz a parkban! – mondta határozottan Dundynak is, és a nyomaték kedvéért kétszer összehajtogatta, amit unokatestvére rosszul viselt, nagyon rosszul. Mindenféle folyadékok, nedvek és gázok törtek elő különféle testnyílásaiból, amelyek igen undorítóak voltak.
– Soha többet nem csinálok ilyet! – ígérte meg Dundy Nudly hörögve, de Heri tudta, hogy hazudik. Aki egyszer már megpróbálta, másodszor is meg fogja próbálni.
Ilyen az emberi természet.
Aki nem hiszi, járjon utána!
Heri hosszan gondolkodott, hogy mit is lehetne az ilyennel csinálni, mint ez itt a lába előtt a földön. Logikus megoldásként kínálkozott fel az aktív euthanázia lehetősége, de Heri elvetette ezt a remek ötletet Egyrészt nem volt gyilkos típus, másrészt pedig az orvostársadalom sem állt még ki egyértelműen emellett a halálbiztos eljárás mellett.
Éppen azon fáradozott, hogy megkötözze Nudlyt, majd utána szépen hazáig dekázzon vele, amikor rémülten hallotta meg a semmi máshoz nem hasonlítható zajt!
Ó, jaj! Nem is zaj volt ez, mint ahogy már először is megsejtette, hanem nyikorgás.
Méghozzá csúnya, rémesen fémes nyikorgás!
Heri felkiáltott.
Dundy Nudly is így tett teljes meglepetésében, a földre pottyanva, mert Heri hirtelen már nem dekázott vele a lábával.
Az ostoba kis jószág futni kezdett, mert azt gondolta helytelenül, hogy így talán megmentheti majd a tyúkszaros kis életét.
De nem!
Heri nagyon jól tudta, hogy nem menekülhetnek.
Senki emberfia nem menekülhet innen.
Mert itt voltak a terminátorok!
És azért jöttek, mert visszatértek.
Nem azért, mert megígérték.
Nem!!!
Mert üzletileg megérte, hogy visszatérjenek.
A nép zabálta őket, ők viszont a népet tették hidegre – méghozzá ezrével.
Heri meglátta a nyikorgó lények sötét sziluettjét, amint az erdős, bozótos, szavannás parkban kolbászolnak össze-vissza, és agresszivitásukra jellemző módon még az élő fába is minduntalan belekötöttek. Heri nemcsak meglátta őket, hanem meg is hallotta mély tónusú, erős osztrák akcentusú, szteroidoktól vastag hangjukat.
– Asztala, visztala Nudly! – mondta az egyik, és elkapta a szerencsétlen, menekülés közben fülöncsípett kis Dundy Nudlyt, és éppen azon fáradozott, hogy lesmárolja. Biztosan azért, mert nagyon megtetszett neki a füvezéstől piros szemecskéje, így azt gondolta, az egyik kis fajtársa. Egy Dundyrobot!
– Annak, aki nem tudná – gondolta Heri –, azért teszik ezt a rohadékok, mert így szokták kicuppintani az emberekből a bioszuflát. Ez az energia ahhoz szükséges, hogy a gyenge hatásfokkal üzemelő, régi gyártású laposelemeikből származó energiát helyettesítve árammal lássa el a szörnyeteg fémlényeket.
A fémesen rémes acélintelligencia már ki is dugta hatalmas fémnyelvét, hogy felfeszítse vele az erősen tiltakozó, szüzességét makacsul megóvni akaró Nudly száját, amikor odalépett a fémember mellé egy másik fémember, és határozott mozdulattal kitépte a kezéből Nudlyt.
– A fiú az enyém! – mondta a másik, de amikor a közbelépő leütötte a fejét és felrobbantotta a testét, már nem szólt, nem ordított, nem toporzékolt. Csak hevert az avaron, mint egy nagy rakás veszélyes hulladék.
– Segítség! – ordította Dundy.
Heri már éppen szólni akart volna valamit, de ekkor megérkezett egy gyönyörű, női bőrbe öltözött terminátor. Szép pofikája, rúzsos szája, két vagy három hatalmas, pumpálható didkója volt, karcsú dereka, és egy klassz, márkás retikülje, amiben a bombáit tartotta. Addig-addig lóbálta a retiküljét, amíg a Nudlyt markoló terminátor teljesen elcsöpögött tőle. Mivel a gyönyörtől elaléló nyomorultnak egyetlen piros szeme volt csak, vélhetően tehát nem láthatott valami jól, fel se tűnt neki, hogy ez az üde szépségű gépnémber bizony borostás egy kissé.
Heri lélegzet-visszafojtva figyelte, hogy most mi fog történni.
Nem történt semmi sem.
Dundy ordítani kezdett, mint akit nyári szünetben matek érettségi tételek megoldására kényszerítenek.
A cseppfolyóssá elcsöpögő fémember lassan kezdett megint összeállni.
Őrjítő látvány volt, Herinek mégis úgy tűnt, már látta valahol ezt a jelenetet.
– Mi folyik itt? – kérdezte egy erre tévedő szoftverrendőr. – Kopirájtilag levédett effekteket lopunk más filmekből? Személyi igazolványt, forgalmi engedélyt, jogosítványt kérek, mert különben nem állok jót magamért!
A terminátorok kishitűek voltak, ezért meg sem próbálkoztak vele, hogy megvesztegessék, inkább felrobbantották.
Ettől viszont Dundy Nudly még jobban elkezdett ordítani. Talán ennek az lehetett a fő oka, hogy meggyulladt a ruhája. A haja már nem égett, mert ami volt, odalett. Dundy Nudly még nem sejtette, hogy szkinhedként máris hatalmas karrier kezd körvonalazódni előtte.
Heri nem ordított, csak tett néhány lépést, maga sem tudta, hogy milyen irányba.
– És most végzek veled! – ígérte a nagydidkójú gépnő, egy valóságos tejminátor.
Heri bátran elé ugrott és a fejére dobta a mindig kéznél és nála lévő, ezért nagyon jól jövő Patronos Műhájat. Ez az önvédelmi berendezés olyan nehéz volt, hogy azon nyomban összelapította a gépszörnyet, ráadásul néhány másodpercen belül, igen praktikus módon, fel is robbant. A felcsapó lángok, a hangeffektek, Dundy folyamatos ordítása remek hangulatot kölcsönzött ennek a résznek.
Ekkor Heri hirtelen, hogy a terminátorok egy része szinte összerezzent, megragadta Dundy Nudlyt, és bátran menekülni kezdett vele hazafelé.
A terminátoroknak sem kellett más, uccu neki, üldözni kezdték őket.
Meleg helyzet volt, kétség nem férhetett hozzá!
Főleg azután, hogy mindkét fél napalmot is bevetett.
A park porig égett, a gépek egy része elolvadt, másik része elcsöppent, de máris azon voltak, hogy újra összeálljanak és elkapják őket.
Heri légszomjtól lihegve, krákogva, hörögve menekült, közben merész tervet eszelt ki.
Előkapta varázspálcáját és varázsolni kezdett.
Dundy Nudlynak fogalma sem volt róla, hogy unokatesója mi a fenét művel. Ám mivel rettentően be volt rottyintva, nem szólt, nem mozgott, nem ellenkezett, nem rotyogott.
Heri a gépszörnyetegek felé fordult, majd közéjük hajította a hatékony varázslási módszerrel előállított, nagyon nagy hatásfokú elektromágnest, majd az „on” varázsige használatának segítségével azonnal üzembe is helyezte.
Az elektromágnes hatalmas hengerei feldübörögtek, ahogy fortyogott a belsejében a milliónyi kis atom, felbolydulva keringtek mindenütt körötte az elektronok. A perverz protonok meg ki tudja, hogy mit csináltak ekkor a mit sem sejtő ártatlan kis neutronokkal… Elemi részecskék ide vagy oda, a hatalmas elektromágneses vonzóerő azon nyomban magához szippantotta az összes gonosz ócskavasat.
– Ez ám a fémes kötés! – rikoltotta sikerélményben fürödve Heri, a kémia Kókler tudora.
– Sikerült! – ordított eszelősen, indokolatlan örömében Dundy Nudly, és magán kívül lelkendezni kezdett.
Ekkor Heri felemelte a varázspálcáját, majd nagy hatékonysággal megsuhogtatta kétszer.
Először csak azért, hogy jó nagyot ráhúzzon vele Dundy ülepére. Megérdemelte a rossz kölke, hiszen minden baj miatta történt. Másrészt, kuzinja állandó jelleggel eléje ugrándozott, így nem láthatta tőle kristálytisztán a történet folyását.
Amikor Dundy megengedte, hogy rálépjen a hátára…
Nem, ez hazugság volt! Nem engedte meg Herinek hogy rálépjen a hátára, de Heri mégis rálépett, mert Dundyról jobban látott, és ilyenkor Dundy sem ugrabugrált ingerlő módon előtte.
Látható, milyen jó döntés volt, hogy ezt tette!
Másodszor azért suhintott, mert egy határozott mozdulattal lekicsinyítette a gépfajzatokat matchbox méretűre. Ám ezt a méretet túlságosan picikének vélte. Ehhez képest még kétszeresére nagyította őket. Amikor megfelelőnek találta, akkor örök mozdulatlanságra kárhoztatta őket. Amikor ezzel is megvolt, már világosan látta, hogy mit művelt.
Feltalálta a hamis terminátorbabákat!
Most már nem volt más hátra, mint hogy értékesítenie kellett őket az iskolákban, óvodákban, nyugdíjasotthonokban és a feketepiacon, ahol csak négerek árulhattak.
Átkarolta a sokkos állapotban lévő Dundy Nudly vállát, majd egészen hazáig agitálta, hogy tegyen úgy, ahogy mondja.
Másnap Dundy életében új fejezet kezdődött. A drogot hagyta a fenébe, és immár Elemelem rendszerben árulni kezdte a hamis babákat, amiből később fegyvereket, lőszereket, napilapokat vettek, mert remekül jövedelmezett.
A sajtótermékeket nem azért vásárolták válogatás nélkül, mert nem akartak slozipapírra költeni, hanem mert komoly okuk volt rá. Ugyanis Herinek folyton figyelnie kellett, hogy mikor kezdődik már végre a háború.
Logikusan úgy vélte, hogy ha kitör, akkor még a búvárlapok is írni fognak róla.
De Voltmárvolt valamiért továbbra is rejtőzködött.
Még senki sem tudta, miért.
Bizonyosan jó oka volt rá, hogy még várt valamire.

3. Rossz hírek

Heri és Dundy Nudly ügyesen elmenekültek a rémtett helyszínéről. Már-már haza is értek, amikor hirtelen elébük toppant Mrs. Fingg, a szomszéd néni. Szegény, idős asszony, noha senki nem tudta róla, valójában beépített titkosügynök volt, és munkaidő után négy órában Dupladurr professzornak dolgozott, mint ipari kém és majdnem testőr.
Az volt a feladata, hogy megfigyelje és óvja Heri törékeny kis életét, és kötelessége volt feláldoznia magát abban az esetben, ha a fiút támadás érné.
Mivel nem rendelkezett varázserővel, ezért a testére erősített pokolgéppel kellett volna megsemmisítenie az ellenséget, és persze járulékos kárként saját magát is. De ez nem számított, mert a munkát bármi áron el kellett végezni. Ezt diktálta a harci morál, mi több, honoráriumot is csak ezért kapott.
Mrs. Fingg kedves öregasszonynak tűnt, de a megtévesztő külső mögött egy valódi kém hidegvére csörgedezett. Ez utóbbi súlyos képzavar figyelmen kívül hagyása után még mindig kellő tisztelettel kell ám felemlegetnünk, hogy Mrs. Fingg mekkora egy vérprofi volt, akinek nem ez volt már az első megbízatása. Ezt megelőzően már két esetben is végrehajtott sikeres öngyilkos merényletet azok ellen, akik megkísérelték védenceit hidegre tenni.
– Megölöm magam, megölöm magam! – kiabálta a néni, de Herinek fogalma sem volt róla, hogy miért kellene így tennie.
A néni átölelte, majd az arcába lihegte, hogy azért, mert Dupladurr professzor azt mondta neki, hogy ha veszélybe kerül Heri élete, akkor meg kell ölnie magát a merénylővel együtt.
Heri gyerekkorában sok időt töltött Mrs. Finggnél, mivel mostohái gyermekmegőrzési célzattal folyton leadták a kis rokont a szomszéd néninek. Mrs. Fingg jólelkű néni volt. Viszont a lakásában rettenetes szag uralkodott. Heri soha nem szeretett ott lenni, mert gyakran ki kellett rohannia a toalettre, mert jó fiú volt, és nem akarta összehányni a drága perzsaszőnyeget, a szépen festett falat, az ülőgarnitúrát, és a felbecsülhetetlen értékű Van Gogh- és Nincs Gogh-képeket (utóbbiakat akkoriban lopták el), amelyek a falon lógtak.
Ám egyszer mégis sikerült neki, pontosan az előbb leírt sorrendben. Heri emlékezett rá, hogy a néni nem volt rá dühös egy kicsit sem. Egy hangos szó kiejtése nélkül, szépen, komótosan feltörölte vele a lakást, és a dolog el volt intézve.
– De Mrs. Fingg! – lihegte Heri, mert a sok futástól és Dundy maga után vonszolásától lihegnie kellett.
– A veszély elmúlt. Az ellenséget az elektromágneshez rögzítettem… Ott, a parkban… – Heri két kezével is intett, hogy annyira egyértelmű legyen.
– Legyőzted őket? – kérdezte döbbenten Mrs. Fingg.
– Le biza! – felelte Heri.
– Akkor most nem kell megölnöm magamat! – derült fel a megértés egyszerű folyamatának eredményeképpen a néni öreg, de kegyetlenül eltökélt, már-már fanatikus arca.
– Nem kell ilyet tennie! – nyugtatgatta Heri. – Tessék hazamenni, a postás majd hozza az epizódszerepért járó remek kis gázsit, amiből élete végéig fényűző módon elvegetálhat a néni.
– Remek, remek! – dörzsölte a kezét Mrs. Fingg, és megütögette törékeny, de ennek ellenére robbanékonynak látszó kis testét, amelyről még mindig gondolni lehetett, hogy tele van tűzzel.
Mrs. Fingg ábrándos tekintettel mosolygott. Tisztára úgy nézett ki, mint aki kéjgázt szippantott. Talán már látta is magát, a robbanószer helyett tele pénzzel, amint szupermarkecekben soppingol. Talán még azt is, hogy büszkén megy el a kukák mellett, rájuk sem néz, és többé már nem guberál belőlük, mint a többi nyugdíjas.
– Megyek, sőt szaladok hazafelé – lelkendezett a néni –, és máris levágom magamról ezeket a rohadt drótokat. Nyolcvanéves vagyok, és bizonyos értelemben még mindig bombázót kell alakítanom. Hah, megáll az ész! De az igaz, hogy rendesen megfizetnek. A drótokra visszatérve… Elfelejtettem, hogy melyiket nem szabad soha elvágnom. Úgy emlékszem, a kéket. Nem, nem, a pirosat… A csuda vigye el! Amióta elfogyott a Cavintonom, mindent elfelejtek. És az a gonosz Alzheimer is, a házi kísértetem, aki mindig átrendezi a lakásomat… soha nem találok meg semmit. Néha úgy érzem, hogy menten felrobbanok a dühtől. Na mindegy, úgy rémlik, talán a zöldet nem szabad elvágnom… Vagy mégis a kéket… Netán a pirosat…? – A néni káromkodva elsietett.
Amikor Heri és Dundy Nudly éppen becsukták maguk után az ajtót, hatalmas robbanást követően eltűnt Mrs. Fingg háza.
De ami még nagyobb baj volt, a mögötte lévő lakótelep is ugyanígy tett.
Heri szomorú arccal rugdosta fel a lépcsőn az időközben elszunyókáló Dundy Nudlyt. Azon gondolkodott, hogy bizonyára nem lehet könnyű öregnek lenni. De azzal vigasztalta magát, hogy azért neki sem könnyű. Mostohaszülei vigyázzállásban figyelték, amint az alvó Dundy fogat mosott, köpött, majd gyengéden lefektette magát a gardróbjában a cipők közé.
Heri rázárta az ajtót, nehogy felébredve megint meglépjen drogot árulni. Összeráncolta a homlokát, amitől a fejére ragasztott kanalam, akarom mondani, villám alakú sebhely össze-vissza gyűrődött, és szinte kivehetetlenné vált. Heri halkan köhintett, majd minden átmenet nélkül beszélni kezdett:
– Emberek! – kezdte elánnal.
Rokonai keblükben dagadó büszkeséggel hallgatták, mert azonnal definiálták, hogy ők is ehhez a magasabbrendű fajhoz tartoznak.
– A helyzet válságos – vázolta rögtön Heri. – A parkban terminátorok jelentek meg, készen arra, hogy elszaporodjanak, minket pedig legyilkoljanak. Ám magas rendű intelligenciám segítségével, valamint páratlan varázserőmmel legyőztem őket. Igaz, odalett közben egyik csodafegyverem, a Patronos Műháj, de sebaj, az életünk simán megért ennyit.
Heri éppen még mondani akart valamit, amikor hirtelen tárcsázó hang hallatszott, majd hatalmas meglepetésre megérkezett a Mágja- és Varázs Lóügyi Minisztérium gyorspostabaglya, Emil.
Heri azonnal küldés-fogadás helyzetbe állította magát, és hirtelen mozdulattal letöltötte a levegőből a baglyot. A levelet a kezébe fogva felordított. A haja égnek állt, a szeme kitüremkedett a gödréből, a szőre meg leégett. Egész teste úgy remegett, mintha magyar futballmeccseket kellene néznie a tévében.
– Elfelejtettem, hogy ez elektronikus levél! – hörögte rémült rokonainak, akik döbbenten álltak mellette, és nem tudták, hogy mit tegyenek.
De semmit nem tehettek, mert itt intelligens megoldást kellett keresni, de sajnos ők ilyesmire nem voltak képesek.
Heri azonban utolsó erejét megfeszítve, szikraesőt szórva, odavonszolta a testét egy virágcseréphez. A növénnyel mit sem törődve, remegő kézzel magára borította a cserép tartalmát. A szikraeső és testének görcsös megfeszülése azonnal megszűnt, amint leföldelte magát.
Rokonai istennek hálát adva imádkoztak, és megkönnyebbült mosollyal csókolgatták a lába nyomát.
Heri biztatóan rájuk mosolygott, amitől örömmámorba kerültek. De Heri most nem törődött tovább velük, mert nem volt rá idő, hogy velük foglalkozzon. Inkább elolvasta a levelet, amely neki szólt. Sajnos nem a barátaitól érkezett, és nem is a keresztapjától, Black Jacktől, a hírhedett szerencsejátékostól, és ártatlan tömeggyilkostól. A levél tartalma egyáltalán nem derítette jókedvre.

Tisztelt Heri Kókler Úr!

Mint ahogy mindenütt jelenlévő közterület-felügyelő ellenőreink jelentették, Ön a közelmúltban illegális módon használta az eszét. Okkal feltételezzük, hogy a különösen védett, magas eszmei értékű terminátorainkat engedély nélkül keresztezte egymással, amely jóvátehetetlen kárt okozott a filmiparban.
Ezen okokból kifolyólag tisztelettel felkérjük Önt, hogy holnap 11 órakor szíveskedjen megjelenni a Mini Sztériumban, ahol koncepciós port folytatunk le Ön ellen.
Statáriális bíróságunk hamis tanúkkal, koholt vádakkal, a büfé pedig meleg szendvicsekkel és hűtött italokkal várja Önt, és minden kedves érdeklődőt, akinek pénze van.
Kérjük, minden, hangsúlyozzuk, minden értékét szíveskedjen magával hozni, mert a bíróság ezeket törvényileg le akarja foglalni. A holnapi viszontlátás reményében:

Jusztícia Fiskális
büntetőbíró

Heri összegyűrte a baglyot, és elgondolkodva járkált Vaktyúk bácsi tyúkszemén.
A hír hidegleléssel töltötte el. Hallott már ilyenről. Koncepciós pörrel bárkit ki lehet csinálni. A mesebeli Keleten, az üveghegyen és a vasfüggönyön túl, ott, ahol a sok kommunista kúr, ahol sokáig az önkény volt az úr, ott gyakran tettek ilyet egymással az elvtársak. Tiszta szerencse, hogy azok az idők már elmúltak.
Igaz?
Még Heri Kóklert is el lehetett ítélni, pedig a világ többszörös megmentője volt. De a jog útvesztőiben semmi jóra nem számíthatott, ha bizonyos emberek, akik a sötét erők szolgálatában álltak, a vesztét akarták.
– Ó, ha alibim nincs is, bárcsak lenne valami sztárügyvédem, aki kihúzna a pácból.
Ebben a percben berepült a csukott ablakon a saját kitömött baglya, Ludvig, és a fél szemével ráhunyorgott. Az egyik szeme vak volt szegénynek, a másik pedig üveg. De az üveg, amellyel jól látott, szépen, intelligensen csillogott most is. Heri azonnal tudta, hogy megint küldeménye érkezett. Határozott mozdulattal elvette a repülő állattól a levelet, mert látta rajta, hogy ez nem elektronikus levél, hanem hagyományos. Feltépte a borítékot, majd elolvasta a levelet.

Heri!

Ne aggódj! Magam foglak védeni, mert nemcsak tizennyolc danos origami mester vagyok, hanem végzett jogász – Jógi egyetemet végeztem a Himalájában, így lehettem sztárügyvéd. Ha pedig mégis elítélnek, vagy ha győz az igazság, ne aggódj, majd fellebbezünk. Csak semmi pánik! Holnap találkozunk!

Őisteni Félkegyelme
Dr. Krampusz Dupladurr szán,
sztárügyvéd

Heri elmosolyodott. Lám, lám, a bajban azért megérkezett az isteni gondviselés kiváló eszköze, a jólelkű igazgató bácsi, aki ezek szerint a jognak is tudora, jógi diplomája is van, és még ki tudja, hogy mi. Heri jobb kedvre derült.
Összeszedte magát, kockacukrot adott mostohaszüleinek. Dundyt ma este kivételesen nem fenyítette meg, mivel már úgyis aludt, majd takarodót rendelt el. A szobájába vonulva maga is rémálomra hajtotta buksi kis fejét.
Nyugtalanul aludt, mint rendesen, hiszen már várta őt az álommanó, Drakula, Voltmárvolt, és Freddy bácsi az Elm utcából.

4. Élet Kommandó

Másnap reggel megérkezett a házba az Élet Kommandó. Minden egyes tagja hófehér, a sarkvidéken terepszínűnek ható ruhadarabban feszített, amely távolról kisestélyinek tűnt, de közelebb érve már egészen bizonyosan megállapítható volt róla, hogy fürdőköpeny.
Heri egészen meglepődött, amikor kora reggel, a kivételesen kiképzett különítmény, kijátszva az ébren álmodó kettőzött őrség figyelmét, megjelent a főhadiszállásként funkcionáló családi ház minden helyiségében, és felfedte kilétét.
– Mit keresnek itt a bácsik és nénik? – kérdezte az áldott jó gyerek teljesen meglepődve.
– Hát, nem sokat… – felelték sajnálkozva, és fájdalmasan megtapogatták üres pénztárcájukat.
– Hogyan sikerülhetett ilyen észrevétlenül belopakodniuk? – kérdezte döbbenten Vazelin bácsi, aki a lelke mélyén megsejtette, hogy ma estig meg kell halnia, mert ő felelt a kettőzött őrség éberségéért. Ez pedig, sajnos jól láthatóan, sok-sok kívánnivalót hagyott maga után.
– Hóvirágnak álcáztuk magunkat – mosolygott sejtelmesen Vószem Zordon, akire a fehér egyenruha alatt félelemmel vegyes tisztelettel csodálkozott rá Heri.
– Ember nem ismerhetett ránk – nevetett nevezett. – Az őrség, amelyet állítottál, nem volt rossz, Heri fiú, de ellenünk semmit nem tehettetek volna.
– Örülök, hogy ismét láthatlak, fiam! – veregette meg a vállát egyszer csak az apja helyett Lompos professzor, akivel régebben igen jó kapcsolatban voltak. Igen ő is eljött hozzá, hogy megijessze! Lompos professzor igen jó fej volt, mert nem ázott be. Heri nagyon sajnálta, hogy már nem tanítja őket, hanem inkább kommandózik, mert abban nagyobb izgalom és pénz van.
– Én is örülök, professzor úr! – lelkendezett Heri.
– Na, és hogy ityeg a fityeg? – kérdezte N. A. G. Y. Lompos.
– Ityeg, bityeg – mondta szerényen Heri. – Bár az utóbbi időben kicsit berozsdásodott. Itt vidéken, Landönben nem nagyon van alkalom rá, hogy mocorogjon. Teccik tudni, itt nincsenek csajok, bulizni sem szoktunk, ellenben a fegyelem meg a katonásdi bizony reggeltől estig tart, és kitölti az életünket. Ez a sok minden, valamint a napi egy liter brómos tea aztán végképp kiöli a fityegési vágyat.
– Rettenetes, büdös, forgalmas város! – állapította meg egy kedves, mosolygós varázslónő, Nimphománia is, akit Heri arról a kis kitűzőjéről ismert meg, amely rá volt aggatva a bal vagy a jobb mellére. Mármint a felső sorban.
Mert a lentiben négy volt neki.
Vagy öt.
Heri a vendégeket méltóképpen köszöntötte, betessékelte, leültette, megetette, leitatta. Előzékenyen felszólította őket, hogy érezzék magukat otthon Vasmacska bácsiék otthonában. A bácsinak természetesen nem volt semmiféle ellenvetése, mert azt már jóval korábban elvette tőle Heri. Azóta Vatta bácsi szótlanul és nagy lelkierővel, rezzenéstelen arccal fogadta az ilyen szituációkat.
Heri megvakargatta a bácsi füle tövét, majd megengedte neki, hogy a kedvenc helyére, a lábtörlőre heveredjen. Jóleső érzéssel rátette a lábát, ezt a párosan nőtt, fáradt végtagját, amelyen egész áldott nap járkálnia és néha menekülnie kellett.
– Szóval, Heri – szólalt meg barátságos hangon Vószem Zordon, a különítmény vezetője –, azért jöttünk, mert meg akarunk menteni téged a statáriális bíróságtól, a koncepciós pörtől, a megaláztatástól, a haláltól, a pénzbírságtól, a bulvársajtó hiénáitól, és a legfájdalmasabbtól, a közügyektől való eltiltástól.
– Jaj, ne! – szisszent fel Heri, miközben teljesen elsápadt. – A közügyektől is el akarnak tiltani?
– Bizony, fiam! – bólogatott Vószem Zordon, és megsimogatta közben Fekália néni kisimult, mosolygós arcát, aki éppen az ölében feküdt és dorombolt.
Heri még soha nem látta ilyen jókedvűnek a nénikéjét. Az is igaz, hogy előtte még soha nem vette ilyen szakszerű kezelésbe senki.
Heri mosolygós arca véletlenül találkozott Vaktyúk bácsi kissé féltékenynek tűnő tekintetével, de amint Heri szeme villanásával figyelmeztette, a bácsi azon nyomban lekushadt a helyére, a szőnyegre.
Ahogy Heri körbenézett, azonnal megfigyelte, hogy mindenki milyen remekül érzi magát. Lompos professzor például az egyik fotelben ült, vagyis nem, mert a másikban, és egy vödör forró vízben áztatta gombás lábát, közben lehunyt szemmel, egészen hátradőlve, hangosan relaxált.
Két másik varázsló, aki az Élet Kommandó tagja volt, zenét hallgatott, mindkettő mást, de ez nem zavart senkit sem. Csak őket. Egy másik férfi, aki talán nő volt, de nem, csak annyira bizonytalanul nézett ki a rózsaszín cicanadrág miatt, amit viselt, magában sakkozott. Néhányan sztrippókert játszottak, megint mások üvegeztek. Két fiatalabb kommandós rajzfilmeket nézett a tévében. A felnőttek számára nem ajánlott erőszakos jelenetek láttán időnként eltakarták a szemüket és sírtak.
Egy idősebb nő, aki nagyon hasonlított az ikertestvérére, aki nem volt itt, éppen léböjtkúrával kezelte egyik halálosan sebesült társukat. A szerencsétlen valószínűleg a félig levágott feje miatt már teljesen összevérezte a másik szobát, valamint az előszobát és a teraszt.
Heri úgy érezte, ezek a kedves emberek igazán komolyan vették előbbi felszólítását, nevezetesen, hogy mindenki érezze magát otthon.
– Sajnos nem mehetek önökkel! – mondta eltökélten Heri.
– De hát miért nem, fiam? – kérdezte Vószem Zordon megrökönyödve. Az ölében doromboló Fekália néni is olyan hirtelen hagyta abba a dorombolást, mintha elvágták volna.
A nyakát.
– Azért, mert így kívánja a becsület – felelte Heri fanatikus tekintettel.
– De hát meg fognak ölni! – jajongott Zordon. – A vesztedet akarják! Beépített ügynökünk, aki hóhérbárdnak álcázza magát, tegnap jelentette, hogy ma reggel már meg is élezték. Ez azt jelenti, hogy a Mars belépett a Szaturnusz jegyébe, és amíg a Hold tölt, addig a Jupiter egzaltál. Mivel a Nap semmiféle hatással nem bír az Uránuszra, a Neptunuszról nem is beszélve, akkor könnyen beláthatjuk, hogy a Plútó nem is bolygó, nem is hold, hanem egy kutyának a neve. Ez pedig bármiféle következménnyel is járhat. Nem értek hozzá, de nagyon így lehet, mert tegnap olvastam egy női magazinban, amelyet azért járatok, hogy kiolvassam belőle, hogy mi kell a nőknek.
– Jól kifigyelted, cicafiú! – borzolta össze Zordon kopaszkás haját Fekália néni, és zavarbaejtően buja hangon felkacagott.
– Nem értem, miért gyűlölnek ennyire? – értetlenkedett Heri, miközben jó házigazdához illően, de kissé zavartan letakarta egy pokróccal Fekália nénit és Vószem Zordont, aki továbbra is otthon érezte magát itt, mert olyan dolgokat kezdtek el művelni, ami ebben a könyvben sajnos nem szerepelhetett.
– Hiszen néhányszor megmentettem a világot, és számtalanszor, na jó, egy párszor megöltem Voltmárvoltot.
– Netuddkit! – szólt közbe relaxált hangon Lompos professzor. – Ne nevezd a nevén, mert még megjelenik!
– Á, ez csak denevérbabona, bagoly vakbuzgóság! – vakmerősködött Heri.
– Nehogy azt hidd, fiam! – intette meg egy lexikonnal Lompos prof, miközben továbbra is mélyen relaxált. – Amióta megerősödött az a pokolfajzat, újra szinte bármire képes lehet.
– Még az is elképzelhető, hogy felajánlja a személyi jövedelemadójának egy százalékát a beteg gyerekek megsegítésére? – lepődött meg Heri.
– Na, erre aligha! – szólt közbe Nimphománia, aki mostanra már mindenkit legyőzött a sztrippókerben. A legyőzöttek boldogan hevertek szerteszét a másik szobában, és érzéssel hörögtek. Milyen érzéssel? Hát jóleső érzéssel.
Nimphománia leült a fotelbe. Megigazította magán ledér ruháját, amely, meg kell hagyni, igen-igen dögös benyomást keltett. A felső része döglött párducbőrből készült, az alsó, az is, a bugyija nyusziprémből volt, nem is, mert nem is volt bugyija, a lábán pedig drága, négerbőr csizmát hordott. Heri ámulva nézte, amint fekete ostorával elvonja feszült figyelmét a halálosan komoly témáról.
– Mindenütt vannak irigy emberek – bölcselkedett Vószem Zordon. – Piszkálja a csőrüket, hogy népszerűbb vagy náluk is, és minden nagy cég veled akar reklámszerződést kötni.
– Ha olvasnád a Reggeli Déli Telegráfot, akkor megértenéd, milyen szörnyű rágalomhadjárat folyik ellened, Heri – csapott egyet hirtelen az ostorával Nimphománia. – Az egész mögött Configuraciusz Camel, a mágja- és rőzseügyi miniszter áll, aki nagyravágyó terveket szövöget. Arra apellál, hogy miután te sikeresen eltetted Volt…Netuddkit láb alól, most már ő fogja uralni a világot. Úgy akarja keverni a kártyákat, hogy mindenki azt higgye, hogy te csak egy kis hazug csaló vagy, és igazából ő, és a nyavalyás kis Mini Sztériuma mentette meg a világot. Az utóbbi időben megjelent sajtóvégtermékek szerint csak a te beteg képzeleted szüleménye, hogy Netuddki ismét él.
– A saját szememmel láttam! – borzongott meg Heri. – No és a közvetett bizonyítékok is arra utalnak, hogy visszatért. Például, hogy meggyilkolta Szegény Gregoryt. Nemrégiben pedig feltámasztotta Drakulát is, hogy végezzen velem. Majdnem sikerült is neki… – Heri megborzongott az emlékek hatására, de amikor a Kemotox megnyugtató, erős aromájára gondolt, visszatért a vér a pucájába. (Nem tudjuk, mit jelent ez a kifejezés, de egyes háborús filmekben gyakorta használják más álírók is. Ezért ebben a drámai hangulatú, heroikus értékeket felmutató, komoly könyvben is benne maradhatott – a szerk.)
– Professzor Professzor megszerezte és átadta nekünk, a jó ügy szolgálóinak, az ellenség felvonulási tervét – idézte fel a közelmúlt legfontosabb történését Lompos professzor. – Nagyon sokat segített ezzel, mert most már tudjuk, hogy mikor fognak felvonulni, és azt is, hogy hol.
– Mikor? – érdeklődött Heri. – És hol?
– Május elsején. A világon mindenütt.
– De hát május elseje a feketemunka ünnepe! – csodálkozott Heri. – Akkor egyébként is mindenki fel szokott vonulni. A felnőttek sört esznek és virslit isznak, délután a gyerekek vidámparkban szórakoznak, a felnőttek pedig kulturáltan lerészegednek és hánynak.
– Hát éppen ez a bökkenő – ismerte el Zordon zordan. – Fogalmunk sem lesz róla, hogy a rengeteg felvonuló közül vajon ki lesz az ellenséges felvonuló. És ki nem…
– Nahát! – mondta Heri meggyőzően, ritka nagy átéléssel, mert ezért kapta a sztárgázsit.
– Komoly probléma ez! – csóválta a szemét Zordon. – Csakis egy lángelme tudná megoldani a problémát.
– De ilyenünk nincs raktáron – szisszent fel Nimphománia, mert véletlenül rossz helyre dugta az ostorát.
– Be kell érnünk a jók védelmezőjével, Krampusz Dupladurr professzorral, aki legalább annyira erős, mint Netuddki – tárta szét a kezét Lompos prof.
– És persze itt vagyunk mi is, az Élet Kommandó. Ha baj van, még hívni sem kell minket. Magunktól jövünk és segítünk.
– Így van! – helyeselt Fekália néni. – Jöjjenek máskor is. Bármikor! Akár naponta.
– Jövök, jövök! – ígérte máris Zordon a takaró alatt.
– Nana, Fekália! – csúszott ki szegény Vazelin bácsi száján. Heri szigorúan ránézett, amitől a szegény állat vinnyogni kezdett, és behúzta a farkát a lába közé.
– Dupladurr professzor fog engem a tárgyaláson védeni – derült fel Heri arca, és felolvasta a korábban kapott leveleit.
– Akkor nem is olyan rosszak az esélyeid – összegezte Lompos prof. – Ha jobban belegondolunk, talán megúszhatod negyven év kényszermunkával.
– Mindenképpen el fognak ítélni! – csóválta a fejét Zordon. – Jobb lenne, ha itt maradnál, fiam.
– Eltökéltem már magam – vallotta be Heri. – Lesz ami lesz, elmegyek, és bebizonyítom az igazamat. Ha elmenekülök, akkor szökésben lévő bűnöző lehetek csupán, legfeljebb partizán, de egyik életpálya sem vonz engem igazán.
– Menj, ha úgy érzed, menned kell – sóhajtotta Fekália néni.
– Megyek már, megyek! – ígérte megint Zordon a takaró alatt.
– Utána gyere el hozzánk a Főhadiszállásunkra! – javasolta Lompos prof. – Rengeteg ismerőssel összefuthatsz, és talán még rokonok is lesznek ott – tette hozzá sejtelmesen.
– Csak nem? – csillant fel Heri szemüvege. – A Keresztapám is ott van?
– Bizony, ott él már egy ideje teljes illegalitásban – árulta el Zordon. – A helyet úgy hívják, hogy Titkol Lak. Furfangos módon el van rejtve a Tower Híd két pillére közé. Sose találnád meg, ha csak valaki közülünk meg nem mutatja majd neked. Ha mégis felmentenek, amit ugyan nem hiszek, de hát a remény hal meg utoljára, meg remélem, hogy te, fiam, akkor feltétlenül el kell jönnöd oda.
Heri szélesen mosolygott, akár egy idióta, és úgy érezte, hogy ez élete második vagy harmadik legboldogabb napja.
Hamar összeszedte a rengeteg cuccát, mert úgy tervezte, hogy többet már nem tér ide vissza az életben.
Csak jövőre, a nyári szünetben.
A tudat, hogy nemsokára talán ismét találkozhat egyetlen élő rokonával, nem várt jókedvre derítette. Alig várta már, hogy túl legyen azon a fránya koncepciós pörön.

5. Elrepülés

A kedves vendégek éppen indulni készültek, amikor megjelent a ház előtt Heri is. Rengeteg cuccával, utazóládájával, kitömött aranybaglyának ketrecével, benne a hűséges szárnyassal, Ludviggal, kezében pedig verseny seprűjével és kis kézi kézitáskájával olyan benyomást keltett, mint aki soha nem fog felszállni, mert olyan nehéz.
– Azt hiszem, fiam, néhány dolgot mégiscsak itthon kell majd hagynod – javasolta atyai jó tanács keretében Lompos prof. – Nem akarok belepofázni, mert végül is a te dolgod, de szerintem egy ilyen utazásra a könyvespolcodat és a rengeteg tudományos jellegű kalandkönyvedet nem kellene magaddal hurcolnod.
– Ne tessék engem félteni! – mosolyodott el Heri, és egy kicsi mágia segítségével íziben lekicsinyítette a rengeteg cuccot akkorkára, hogy immár az egész belefért a háti hátitáskájába.
– Bámulatos! – állapította meg Lompos prof. – Látod, Zordon, nekem ez soha nem jutott volna az eszedbe. Pedig pofonegyszerű megoldás, és még egy harmadéves is képes lehet rá.
– De nem egy dérfarkas… – tréfálkozott Zordon. – Apropó, bevetted már a Véres Cseppedet? Ne feledd, hogy ma telehold van! Rossz fényt vetnél a varázslók társadalmára, ha éppen repülés közben változnál át dérfarkassá.
– De jó, hogy szóltál! – csapott saját homlokára szőrös mancsával Lompos. – Már-már elfelejtettem!
– Ja, és ne feledd a Cavintont is!
Amíg Lompos prof megfelelőképpen begyógyszerezte magát, teljesen váratlanul megjelent Dundy Nudly. Eleddig a spájzban vezekelt a szalámik között, és igyekezett ezalatt a rövid idő alatt megbánni bűneit, amelyek majdnem a sírba juttatták.
Herit.
– Hát te meg mit szeretnél, kedves kis kuzinkám? – érdeklődött Heri pozitív mosoly keretében, és mintegy bátorítólag megveregette az állat fejét.
Dundy szemében különös fény ragyogott. Heri észrevette, de megörült neki, mert eddig ott csak sötétséget látott, nem pedig őrületet.
– Heri! Mindent meggondoltam, mindent megfontoltam! Úgy érzem, eddigi életem tévelygés volt csupán, a sötétségben bolyongtam, tehetségem eltékozoltam, lelkem pedig a sátáné lett majdnem. Ám ma reggel megjelent a spájzban valaki, felkapcsolta a villanyt, én pedig megvilágosodtam. Már tudom, hogy mi végre vagyok itt a földön! Már tudom, hogy miért éppen ide születtem! Már tudom, hogy mit kell tennem, hogy igaz emberként éljek, és ha kell, haljak az emberiség szolgálatában!
– He? – kérdezte Heri döbbenten, mert erre igazán nem számított.
De nem csak ő, más sem. Az éppen varázsseprűiket túráztató varázslók, az Élet Kommandó sok mindent kipróbált tagjai is hüledezve hallgatták ezt a Dundy fiatalembert, akinek lánglelkű szavai körbevisszhangzottak a konyhakert és a kerti budi közötti keskeny területen, amelyet most leszállópályának hívtak.
– Heri! – ereszkedett fél térdre Dundy Nudly. – Veled akarok menni a Rokfortra, a sajtok fővárosába. Tanulni akarok, képezni magamat, hogy tudós fő váljék belőlem, ne pedig egy kőbunkó.
Heri köpni, nyelni nem tudott a meglepetéstől.
Dundy bizakodó tekintettel nézett rá.
Heri erős paprikát rágcsált és erősen gondolkodott.
Az összes ember, varázsló, szomszéd, önkéntes, fanatikus vallási harcos, de még a pókok is a falon rettentően idegfeszülve, halálos csendben figyelték, hogy miként dönt a világ többszörös megmentője.
Vajon magával viszi-e fogyatékos jellegű unokatestvérét, vagy inkább itthon hagyja, hogy tovább kallódjon, s céltalanul vegetálva múljon el felette az élet.
– Nem bánom – szólalt meg hirtelen Heri, aki semmiképpen sem akarta elrontani a kialakult pozitív hangulatot egy kurta nemmel, inkább azt mondta:
– Velem jöhetsz. Elviszlek Rokfortba, és magam foglak beajánlani a főigazgatónak, aki régi cimborám.
Az udvaron kitört az üdvrivalgás.
Dundy boldogan ugrándozott, kacarászott, felrohant a gardróbjába, hozta a cuccait, és készen állott arra, hogy máris induljon. Fekália néni és Vasmacska bácsi természetesen nem gördítettek akadályt távozása elé.
– Sajnos neked nincs versenyseprűd, az enyémen pedig nem férünk el annyian, mint ahányan ketten együtt vagyunk, ezért egy hagyományos eszközzel fogsz repülni – jelentette ki Heri. – Hozd hamar a partvist!
Alighogy kimondta, Dundy megjelent a kért darabbal, amely ócskának látszott, azonban tökéletesen megfelelt a célnak. Heri fogta, és ügyesen hozzákötözte a saját, Vasvillám típusú szuper seprűjéhez egy cérnával. Duplára vette a fonalat, hogy jó erős legyen. Most már úgy nézett ki a két seprű, mint egy vontatmány: elöl Heri, mögötte a vontatókötélen, akár egy vitorlázó repülőgép, az unokatestvére meg a seprűje.
Dundy eközben diadalmas arccal átvetette a lábát a seprűnyélen, mindenfelé integetett és csókokat dobált azoknak, akik barátságosan beintegettek neki. Mindenki, még a növények is örültek, hogy elmegy innen a fenébe.
– Kötelékben fogunk repülni! – mondta tizennégy óra múlva Zordon, amikorra végre leszállt a nap, és eléggé setét lett ahhoz, hogy az egyszerű polgárok ne vehessék észre a megmagyarázhatatlan jelenséget, amelyet majd ők jelentenek az éjszakai égbolton, a csillagok között manőverezve.
– Indulhatunk! – adta ki a parancsot egyszer csak Vószem Zordon, mint valami állig felfegyverzett vezérgúnár.
Fekália néni pedig, mint egy tojó, alulról integetett, és könnyes szemmel búcsúztatta ezt a derék, nagy természetű embert, aki őt ennyire sokszor ilyen nagyon boldoggá tette, pedig még ajándékot sem hozott.
Heri hátranézett, majd odakiáltotta a kissé idegesen pislogó Dundy Nudlynak.
– Kapaszkodj! Mindjárt indulunk!
– Kapaszkodók! – hebegte Dundy, és behunyta a szemét.
Felesleges volt azonban a tériszony miatt aggódnia, meg azért, mert nem volt neki ejtőernyője. Abban a pillanatban, amikor Heri gázt adott, a cérnaszál úgy elszakadt, mint a lengyel piacon vett kínai póló.
Heri repült, repült, nyomta a gázt, közben hátra sem nézett. Pedig ha hátranéz, megláthatta volna a mérhetetlenül csalódott Dundy Nudlyt, aki döbbent arckifejezéssel egyszerre ült a partvison és a földön, és igen rosszul viselte, hogy mindenki harsányan röhög rajta.
Dundy végül felpattant, és kiáltozva rohant Heri után, hogy azonnal várja meg. Heri azonban már messze járt. Hamiskás mosollyal a szája szegletében, vidáman repült a koncepciós pőrére, ahol már várta őt a sok-sok gonosz ember, és kiváló sztárügyvédje, dr. Krampusz Dupladurr.
A repülés nagyjából izgalommentes volt, bár Heri egy alkalommal csúnyán beverte fejét a Sarkcsillagba. Utána már jobban figyelt, és ügyesen kikerülte a Skorpiót, amikor az hátulról, gonoszul bele akart csípni az ülepébe. Mint a vadlibák, szépen, V alakban megközelítették a Mágja- és Varázs Ló Ügyi Mini Sztériumot. Amikor megérkeztek, a többiek elbúcsúztak tőle, Heri pedig izgalommal a nadrágjában belépett az épületbe.
Még csak hajnali hét óra felé járhatott az idő, de már pirkadt. Heri konstatálta, hogy Dundy szerencsére nincs sehol, vagy ha van is valahol, az nem itt van, hanem egészen máshol. Igencsak várható is volt, hogy végül otthon marad, hiszen a rajtja is eléggé statikus volt szegénynek. De hát hogyan is gondolhatta a szegény kis idióta, hogy tényleg elviszi majd a Rokfortra?
– Pont egy ilyenre volna szükség ott – csóválta a fejét Heri, és közben arra gondolt, hogy Dundy nélkül is éppen elég sok bajkeverő jár már oda. Elég, ha legfőbb ellenségére Rágó Máyfoltra gondolt, máris agresszív gondolatok születtek meg az agyában.
Heri besétált a lakatlan épületnek látszó hatalmas hodályba, amelyre valaki évekkel ezelőtt, kevéssel azután, hogy megdöntötték a monarchiát és kikiáltották a banánköztársaságot, ami sokkal finomabb és vitamindúsabb államforma volt, festékszóróval ráírta, hogy Fucking Ham Palota.
Az építmény egyébként nem látszott valami fényűzőnek, mert évekkel ezelőtt már kiűzték belőle a fényt. Ezért most jobb híján fáklyákkal világítottak, ami hangulatos volt ugyan, de kissé régimódinak is tűnt. Bár, azért meg kell hagyni, illett a hely konzervatív miliőjéhez.
Heri csodálkozva, mint ahogy egy vidéki parasztfiúhoz illett is, aki először jár az uraság kastélyában, nagy óvatosan benyitott a fekete-barna tölgyfa kapun, amely egy fotocellán keresztül elvezette valakihez, akihez itt minden betévedőnek el kellett zarándokolnia.
Ez az ember volt az élet és a halál ura, minden dolgok tudója. Emberi sorsokról döntött, utat mutathatott, de örök sötétségbe is vezethette azt, akivel nem szimpatizált vagy keveset fizetett. Az épület legfőbb nagyura nem volt más, mint a Entrance Controlling Manager, aki mindent tudott, és bárkit tudott kapcsolni, akit csak akart. Monitorjai is voltak, ezért nyugodtan mondhattuk, hogy a tudta nélkül itt semmi nem történhetett meg, legfeljebb csak véletlenül.
– Jó nagyot kívánok! – köszönt szépen Heri.
– Neked is! – mondta álmosan az Entrance Controlling Maneger, közismert nevén a Portás Bácsi. – Hát téged meg mi szél hozott, kiskrapek? – kérdezte együttérzően.
– Nem, nem, tévedni tetszik! – figyelmeztette jóindulatúan Heri. – Versenyseprűvel jöttem. Ma délelőtt 11-re vagyok beidézve a saját koncepciós pörömre.
– Nohát, nohát! – mondta együttérzően a Portás Bácsi. – Pedig milyen rendes gyereknek látszol.
– Az is vagyok! – mondta önérzetesen Heri. – Seperc alatt tisztázni tudom, hogy ártatlan vagyok, utána meg kivágom magam, és máris győz az igazság, meg én.
– Szegény, szegény naiv kisfiú – szomorkodott a Portás Bácsi, aki ki tudja, hogy miért, szerette a gyerekeket. A rendőrség is tudott erről, és titokban figyeltette, de még nem csaptak le rá, pedig otthon rengeteg fotója is volt, meg kazettája, amelyek birtoklásáért is több mint száz évet kaphatott volna.
– Miért tetszik engem sajnálni? – kérdezte Heri rosszkedvűen.
– Azért, mert még nem tudod, hogy is mennek itt a dolgok – felelte a Portás Bácsi.
– Hogy mennek? – kérdezte meg visszakézből Heri.
– Majd megtudod, ha eljön az ideje – felelte sejtelmesen a Portás Bácsi.
Heri aggódva tekintgetett körbe. Baljós előérzet kerítette hatalmába.
– Ne feledd, fiam, ha bármilyen nagy bajba kerülnél, jusson majd eszedbe, hogy pénzzel sok mindent el lehet intézni. Sok pénzzel viszont szinte bármit.
– Hogyan hálálhatom meg ezt az értékes információt? – kérdezte Heri meghatottan hálálkodva.
– Leginkább pénzzel. Méghozzá hálapénzzel. Mindjárt nézem is a tarifatáblázatomat. Lássuk csak. Igen, ez az… Sejtelmes információ adása… igen, ez öt peták. Kicsit kevés, de mit tehetek, ha itt ez áll, ugye… Hozzá az együttérző hanghordozás… nos, igen, az még ötven peták. Az összesen százhúsz… Igen, fiam, kétszázat kell adnod, hogy beengedjelek.
– De hát a tarifatáblázat! – méltatlankodott Heri.
– Csak hetvenet kellene fizessek!
– No nézzenek oda! A kis matekzseni! – fortyant fel a Portás Bácsi. – Itt én vagyok az atyaúristen, én mondom meg, hogy mi mennyibe kerül. És ha tudni akarod, a táblázat csak tájékoztató jellegű. Mit volt mit tenni, Heri leperkálta a pénzt.
– Ha akarod, számlát is tudok róla adni – enyhült meg az atyaú… a Portás Bácsi komor arckifejezése. – De akkor ki kell még fizetned az áfát is, és még kettőszázegy petákot, mert ugye akkor adózni is kell utána…
Heri megrázta a fejét, jelezve, hogy nem tart igényt a számlára. A Portás Bácsi elégedetten dörzsölte a kezét. Amikor ezzel megvolt, elirányította Herit a tárgyalótermek felé.

6. A koncepciós pör

Heri a kihalt folyosókon ballagott. Egyedül érezte magát, hideg volt, éhség és szomjúság gyötörte, ráadásul a várható halálos ítélet miatt sem volt túlzottan jó kedve. A feje is lüktetett, mert amikor beverte abba a fránya csillagba, nagy púp nőtt a kobakjára. Most, néhány órával a csúnya baleset után még mindig időnként csillagokat látott, ha ütögette.
Azt hitte, hogy a híres Mágja- és Rőzse Ügyi Mini Sztériumban csak úgy nyüzsögnek az emberek. Meglepte, hogy csak elvétve találkozott nagy irathalmokat cipelő hivatalnokokkal, ügyvédekkel, jogászokkal, hamis tanúkkal, esküdtekkel és esküdt ellenségekkel. Ment, mendegélt, amikor meglátott egy táblát:

STATÁRIÁLIS
BÜNTETŐBÍRÓSÁG
II. EM. 666. SZOBA

Alatta apró betűs felirat volt olvasható:

Ne várakoztassák embertársainkat
feleslegesen!!!
Kérjük, legyen pontos, mert mások is
várnak itt a halálos ítéletre.

Heri arcára mosoly szökkent. Végre, megtalálta! Áldotta az eszét, hogy ilyen korán érkezett. Az elmúlt két óra alatt közel négy óra telt el. Nagyon elszaladt az idő! Majdnem tizenegy óra volt, aggódni kezdett, hogy mikor találja már meg végre, amit keresett. Nem tehetett egyebet, minthogy eltökélten követte a nyilakat. Miközben végcélja felé igyekezett, különféle érdekes termek mellett haladt el. Hangosan olvasta a feliratokat, magában hümmögött és csodálkozott, mert úgy érezte, minden pillanatban újabb és újabb meglepetések várnak rá.
Egyelőre még csak az első emeleten járt, ahol a kormányzati munkában jeleskedő hivatalok kaptak helyet. Ilyen volt például a Hamis Propaganda- és Demagógia Iroda, a Korrupciós Hivatal és a Sikkasztási Részleg.
A Láthatatlanul Befolyó Alvilági Pénzek és Választási Támogatások Osztálya egy egész folyosórészt foglalt el. Heri hallgatózott, és esküdni mert volna, hogy hangos emberi beszédet és lövéseket is hall odabentről. A Csaló Politikusok Hazugság Klubja egy szinten kapott helyet a Minisztériumi Zugnyomdával, ahol hamis pénzt és fedezetlen váltókat állítottak elő.
A Munka Nélkül Felvett Aránytalanul Magas Feketepénzek Pénztára egy külön erre a célra épített, sötét melléképületben volt található. Heri legnagyobb meglepetésére, politikai elkötelezettségtől függetlenül, mindenki, aki élt és mozgott, itt állt sorban, és hatalmas táskákkal cipelte elfelé az adófizetők pénzét. Most már megértette, hogy miért annyira kihalt az épület többi része.
Heri felcaplatott a lépcsőn, és a második emeletre érve elhaladt a Kivégzőterem, a Villamosszékes Szoba és az Új Akasztási Részleg ajtaja előtt. Az egyik szoba ajtaján az Öntörvénykezés felirat állt. Néhányan láthatóan ide vártak. Ezek a sötét alakok sötét napszemüveget viseltek, folyamatosan dohányoztak és rómaiul karattyoltak.
A Vallatóterem tárva-nyitva állt. Odabentről egy rettenetes hangon üvöltő ember kétségbeesett sikoltozása hallatszott. Biztosan kínozták szegényt… Amikor Heri bekukucskált, nem látott senkit odabent. Jobban körbenézett, és észrevette, hogy ott csak egy komoly hi-fi berendezés működik, és abból hallatszik az élő kínvallatásnak vélt szörnyűség, ami valójában csak pléjbekk volt.
Már éppen megkönnyebbült volna, amikor egy jeges kéz a nyakára kulcsolódott, egy kárörvendő hang pedig megkérdezte:
– Te meg mit keresel itt? – kérdezte a hóhér, Mr. Kinyír, Heri régi ismerőse. – Látom, tetszik a felvétel. Sajnos, az illetővel már nem találkozhatsz, mert épp most vittem ki a frigóba. De remek énekhangja volt, ezért felvettem, hogy munkaszünetekben élvezhessem. Szóval, te vagy a következő?
– Dehogy, dehogy! – hörögte Heri. – Nekem előbb még a koncepciós pörömre kell menni.
– Két ajtóval jobbra, a Fülészet mellett – igazította útba csalódottan a hóhér. – Ha igyekszel, talán még beférsz a mai táncrendembe. Mivel régi ismerős vagy, különös bánásmódban lesz részed, ezt megígérem!
Heri eliszkolt. A Fülészetről egy vörös köpenyes, betegesen fehér arcú férfi, kis kerekes kocsin vagy kétszáz fület tolt ki. Barátságosan Herire vigyorgott, de Herinek valamiért nem tetszett, ahogy a férfi a száját nyalta. Legalább a sajátját nyalta volna, ne pedig az övét! Egyre rosszabb hangulatban érkezett meg a nagy, baljós hangulatot árasztó terem elé.
Igen, ez már a Statáriális Büntetőbíróság volt!
Heri belépett, és úgy érezte, minden remény kiszáll a beleiből.
A teremben ott székelt a büntetőbíróság. Mindannyian régi típusú dobbantós budikon ültek, gatyáik letolva, a díszes, aranyozott talárok pedig gondosan félrehajtva, nehogy belelógjanak a masszába, amely fölött üléseztek. Hárman voltak, vagy talán négyen. A rettenetes szag miatt Heri nem tudta őket pontosan megszámolni. A legtöbbjük férfi volt, sőt szinte mindegyik az.
Heri felismerni vélte a Büntetőbíróságban Configuracius Camel urat, a minisztert, és még három másik embert is látott, akiket viszont nem ismert.
– Tudod-e fiam, hogy hogy hívják az öltönyös cigányt? – kérdezte Camel miniszter nevetgélve, aki nem tudni miért, igen jókedvű volt, és ezzel a beugratós kérdéssel kezdte a vizsgáztatás helyett a vallatást.
– Fogalmam sincs – felelte Heri az igazságnak megfelelően.
– Hát úgy, hogy vádlott, álljon fel! – röhögött rasszista módon a gonosz miniszter. Heri azonban nem röhögött, mert idegesség lett rajta úrrá, mert sehol nem látta a sztárügyvédjét, Dupladurr professzort.
A kisebbségi ombudsman közben feljegyezte, hogy miféle viccek mennek itt állami szinten…
– Úgy látom, hogy a vádlott saját magát fogja védeni! – nevetgélt kárörvendően Camel miniszter.
– Ha kell, foggal-körömmel – ígérte Heri fanatikus tekintettel.
– Nem lesz rá szükség! – mondta ekkor egy jól ismert hang, és Heri legnagyobb megelégedésére Krampusz Dupladurr professzor nyomult be a terembe.
Miután túlestek a kötelező formaságokon, mindenki mindenkit üdvözölt, ismertették a nevetséges vádat, amely szerint Heri Kókler tiltott helyen varázsolva keresztezte a terminátorokat, és ezzel tönkretette a filmipart.
A büntetőbíró, aki Jusztícia Fiskális volt, késve érkezett. Sűrű elnézések közepette levetkőzött, letolta a tegnapi büdös bugyiját, mert ma is azt vette fel, majd erősen koncentrált. A feje kivörösödött, kidudorodott egy nyaki ere, majd még egy. Utána nyögni kezdett, végül kielégülten lihegett. A szagok minden kétséget kizáróan jelezték, hogy immár ő is sikerrel járt.
– Hűh – lihegte Jusztícia Fiskális. – Most, hogy a munka dandárján túl vagyunk, megkezdhetjük a vallatást. A Büntetőbíróság határozatképesnek és potensnek érzi magát, a vérnyomása normális. A Bíróság tagjai, balról jobbra haladva: Mr. Kegyetlenül Korrupt, Mr. Configuraciusz Camel, Mr. Hogy Ishívják és jómagam. Aki nem ismer, annak szeretnék bemutatkozni. A nevem… A nevem… Ó… hová tettem azt a k…va papírt? – A büntetőbírónő zavartan kotorászott a zsebében, végül mások zsebében is, de nem találta meg, amit keresett. – Ó, hogy az ördög vigyen el!
– Majd halálod után, bébi! – jelent meg hirtelen egy rettentően ronda bukott angyal, és borzalmas pofájával rávigyorgott a bíróságra. – És veletek is találkozunk még. Csupa, csupa leendő életfogytos, hehehe… Vár titeket az örök senyvedés… Lesz ám ott mindenféle kegyetlenkedés, jogi csűrés-csavarás, csupa, csupa nektek való dolog. – Villanás hallatszott, majd az ördög eltűnt, mert nem volt tovább jelenése.
– Á, végre megvan! – kiáltott fel megkönnyebbülten a büntetőbírónő. – Véletlenül rossz helyre dugtam reggel – zavartan köhintett, mert rájött, túl sokat árult el magáról, majd felolvasta a nevét: – Jusztícia Fiskális vagyok, büntetőbírónő. Hobbim az ivás és a veszekedés. Elváltam. Partnert keresek. Bármilyet, akit nem zavar, hogy ilyen mocskos kis… – a végét nem lehetett hallani, mert a bírónő elsírta magát, és magába roskadva hüppögött a budin.
Mindenki együttérzően hümmögött, csak Heri nem. A lelki körülmények miatt most Configuraciusz Camel miniszterre hárult a vallató szerepe. Közben Jusztícia Fiskális ivott, mert elvonási tünetei voltak, amelyeket csökkentenie kellett.
– Neved?
– Heri Kókler – felelte Heri kapásból. Fölényesen, már-már felsőbbrendű módon mosolygott, ezzel is megmutatva, hogy mennyivel különb azoknál, akik az igazságszolgáltatás helyett a jogszolgáltatást végzik hazánkban.
– Lakhelyed?
– Landön, Pribék Drive 0.
– Valóban tiltott helyen használtál varázslást? És mikor?
– Most melyik kérdésre válaszoljak? – értetlenkedett Heri.
– Nem kell válaszolnod a kérdésekre, Heri – szólt közbe biztatóan Dupladurr. – Mivel ez egy koncepciós pör, sajnos, jellegéből adódik, hogy a kihallgatásod csupán formaság. Már meghozták az ítéletet. Bármit válaszolhatsz nekik, nincs jelentősége. Így is, úgy is ki fognak végezni…
Heri elsápadt, de azért összeszorította a farizmait, mert eltökélte, hogy nem fog ezektől be… rezelni.
– A kérdésre az a válaszom, hogy nem. És hogy soha.
– Beismered tehát, hogy vétettél igazságtalan törvényeink ellen? – kérdezte keményen Camel.
– Frászt ismerem be! – mondta ingerülten Heri.
– Tehát elismered, hogy mindezt azért tetted, mert szándékosan alá akartad ásni a közbiztonságot, meg akartad rokkantani a világgazdaságot, amely a filmiparon alapul, és további terrorakciókra is készültél.
– Anyád! – felelte Heri elveszítve a türelmét.
– Ne sértegesd a bíróságot, te nyomorult kis tetű! – fortyant fel Camel.
– Maga a tetű! – vágott vissza Heri. – És különben sem a bíróságot sértegettem, hanem anyádat, aki ilyen korcsot szült…
– Miért hazudozol? – kérdezett közbe Jusztícia Fiskális, aki közben jobban lett az alkoholtól, és morális felsőbbrendűséggel ingatta a fejét, közben rosszalló tekintetét Heri arcába fúrta.
Heri felüvöltött, mert nagyon fájt az eljárás. De nem hiába volt ő Heri Kókler, átlagon felül fineszes varázslópalánta! Hirtelen megragadta, majd minden erejét beleadva, erőnek erejével kihúzta.
– Bravó, bravó! – tapsolt önfeledt örömmel dr. Krampusz Dupladurr, a sztárügyvéd, aki láthatóan neki szurkolt.
– Az igazat mondom, az életére esküszöm! – lihegte Heri. – Tanúkkal is tudom igazolni, hogy ártatlan vagyok, akár a ma született tokány.
– Jaj, ne! – emelte fel a kezét védekezőleg Camel miniszter. – Nem akarok tanúkat. Azok képesek annyira megbonyolítani egy ügyet, hogy az előre meghozott ítéleteket nemegyszer kénytelenek vagyunk miattuk átírni. Mivel az ítéletírónk két hét szabadságot kapott, nincs mód arra, hogy a bíróság hamarosan meghozott határozatát megváltoztassuk.
– Ez rossz hír – ismerte el Heri. Dupladurra nézett, mert onnan várt volna segítséget. Ám eleddig hiába, mert Dupladurr nem szólt egy szót sem, csak vigyorgott, mint egy kis krampusz.
Heri el nem tudta képzelni, hogy mi olyan vicces.
A bíróság sem tudta.
Jusztícia Fiskális meg is kérdezte, hogy mi ez a nagy vigyorgás.
Dupladurr zárkózottan csak annyit mondott, hogy ez nem tartozik a tárgyhoz.
A bíróság ezt elfogadta, ezért most már csak annyi volt hátra, hogy felolvassák az ítéletet.
Ekkor dr. Dupladurr olyan hirtelen emelkedett szólásra, hogy mindenki összerezzent.
– Vádalkut szeretnénk kötni! – javasolta Dupladurr, és még jobban mosolygott. Folytonos mosolygása egészen felidegesítette a Statáriális Büntetőbíróságot.
– Halljuk a javaslatát! – intett türelmetlenül Camel miniszter. Feltűnően idegesen rázogatta a kezében markolászott kötegnyi papirost, amire az az ítélet volt írva, hogy halál. Annyira, de annyira szerette volna már felolvasni, hogy egészen elkékült a feje a nagy erőfeszítéstől, amely arra irányult, hogy egyelőre visszafogja magát.
Heri reménykedve nézte védőjét. Eddig bizony az volt az érzése, hogy tök hiábavalóan jött el a sztárügyvédje, akitől és akire pedig olyan sokat várt. Például, hogy felmentesse. Ám most a remény halovány szikrája kezdett felcsillanni a lelkében.
– Javaslatom az, hogy kössünk alkut! – ismételte Dupladurr. – Ha a tisztelt Statáriális Bíróság hajlandó elfogadni a feltételeinket, akkor mi is hajlandóak vagyunk arra, hogy ne osszunk meg a sajtó képviselőivel bizonyos információkat, amelyek meglehetősen negatív fényt vetnének az önök karrierjére.
– Mire gondol, dr. Dupladurr? – kérdezte Camel miniszter idegesen.
– Arra, hogy legszívesebben bedobnám abba a budiba. De nem tehetem, mert állatbarát vagyok.
– Mi az ajánlata? – tért rá az üzletre a miniszter újfent.
– Kölcsönösen szemet hunyunk egymás bizonyos apró kis botlásai fölött. Mi az önöké, önök pedig Heri botlása felett.
– Vagyis? – kérdezte nyugtalanul Jusztícia Fiskális.
– Tudomásom van róla, hogy Mr. Kegyetlenül Korrupt kenőpénzeket fogad el mindenkitől. Fotók, videók, CD-k és tanúk vannak róla.
Mr. Kegyetlenül Korrupt elsápadt.
– Honnan jöttek rá? – suttogta.
De Dupladurr nem árulta el, csak folytatta.
– Tudomásunk van róla, hogy Mr. Hogy Ishívják egy transzvesztitaklub törzsvendége, ahol pénzért bármire hajlandó.
– Azért nem mindenre… – hebegte Mr. Hogy Ishívják.
– Kívánja, hogy bebizonyítsam, hogy mégis? – kérdezte Dupladurr mosolyogva.
– Nem, nem, ha maga mondja, tisztelt sztárügyvéd úr, akkor inkább elismerem, hogy igen. Bármire hajlandó vagyok… – vallotta be és elvörösödött.
– Akárcsak, magácska – hahotázott Dupladurr és Jusztícia Fiskálisra kacsintott. – Mennyi is a tarifája? Ötven peták?
– Ötven? – kérdezett vissza felháborodottan Jusztícia Fiskális. – Legalább kétszáz óránként.
– És a rögbicsapat? – kérdezte Dupladurr kíváncsian. – Ők kaptak engedményt?
– Kaptak… Nem is keveset… Azaz… Izé…
Dupladurr csak mosolygott tovább mint egy pereces.
– Nahát! Maguk mind ilyen romlottak? – kérdezte döbbenten Configuraciusz Camel miniszter, megjátszva, hogy patyolattiszta és feddhetetlen előéletű, akár egy politikus. – Nehogy azt higgyék, hogy meghátrálok! A kollégáim bukása sem riaszt vissza attól, hogy felolvassam az ítéletet.
– Ejnye, ejnye miniszter úr! – fenyegette meg a mutatóujjával Camelt Dupladurr. – Igazán elhamarkodott cselekedet volna! Kívánja, hogy beszámoljak kedves kollégáinak azokról az audiovizuális bizonyítékokról – amelyeket természetesen szívesen a sajtó érdeklődő munkatársainak rendelkezésére bocsátok –, ahol bizonyíthatóan látszik, hogy ön bűnös viszonyt folytat egy öltözőszekrénnyel?
– Egy öltözőszekrénnyel? – döbbent meg mindenki, még Heri is, pedig ő aztán sok mindent el tudott már képzelni, noha kiskorú volt.
Camel néhány másodperc alatt összezuhant. Magába roskadva ücsörgött a budiján és mérlegelte a lehetőségeket. Majd amikor már eleget mérlegelte, kibökte végre:
– Rendben, Dupladurr. Elfogadjuk a feltételeit. De senkinek egy szót sem! Az ítéletet megsemmisítjük. Heri Kókler szabad. Ön pedig a szavát adja, hogy megőrzi sötét titkainkat.
– Természetesen, szavamat adom! – ígérte Dupladurr.
– És mit csináljunk az ítélettel? – kérdezte tanácstalanul Jusztícia Fiskális. Ha már megírták, mégiscsak fel kellene használni. Annyi pénzt fizettünk érte, hogy az már-már pazarlásnak tűnik.
– Nyugodtan kitörölhetik vele… – javasolta segítőkészen Dupladurr. A Statáriális Büntetőbíróság tagjainak arca hirtelen felderült a remek ötlet hallatán, majd nem haboztak tovább, hanem szétosztották egymás között a puhának is mondható papírokat, és nagy örömmel így is tettek.
Heri Kókler pedig Krampusz Dupladurr igazgató bácsi kíséretében, aki lássuk be, tényleg sztárügyvéd volt, ez mostanra immár fényesen be is bizonyosodott, diadalmasan távozott.
– Honnan tetszett megtudni, hogy a bíróság tagjainak ilyen sötét titkok rejtőznek a magánéletében? – kérdezte Heri még mindig teljesen ledöbbenve. Az öröm és a hitetlenkedés érzése kavargott gyermeki lelkében, mert még nem tudta teljesen feldolgozni, hogy a halál karmaiból a szabadságba távozhatott. Miközben elhaladtak a folyosón a meglepettnek tűnő hóhér mellett, Heri kacsintott, és az alkarjával jelezte, hogy ma mégsem fognak találkozni. Sőt, lehet, hogy soha…
– Hát, Heri… az az igazság – szerénykedett Dupladurr professzor –, hogy egyáltalán nem tudtam. Csak találgattam, és egészen véletlenül ráhibáztam.
– Tudod, apám mondta mindig, hogy a jó kapusnak szerencséje is van…

7. Menekülés

Alighogy kitette a lábát a Mini Sztérium épületéből, Herit és Dupladurr professzort megrohamozták a bulvársajtó munkatársai, valamit a paparazzik, akik szenvedélyes fényképészek voltak, és feltett szándékuk volt, hogy megörökítik áldozataik életének minden pillanatát. Főleg a cikibbeket, netán a legutolsót, mert azért nagyon sokat fizettek nekik a perverz és beteges lelkületű lapszerkesztők.
Heri és Dupladurr megrettenve torpantak meg, amikor mikrofonok, tévékamerák, diktafonok, diszkmenek százait nyomták a képükbe, orrukba és már a hátuk megett is sertepertéltek a bulvársajtó munkatársai. Hirtelen mindenki egyszerre kezdett el beszélni, ötszáz kérdésre kellett volna válaszolniuk.
– Meneküljünk! – pánikolt Heri, és könyörgő tekintettel nézett Dupladurra. Ő csak megnyugtatóan megveregette a fejét, és elővette a zsebóráját, hogy megállítsa az időt. Heri csak ámult és bámult, mert Krampusz Dupladurr professzor most megmutatta, hogy Gandalfnál, a mozitörténelem lenagyobb varázslójánál is hatalmasabb mágus. Heri eltátotta a száját. Most olyat látott, amilyet eddig még sohasem. Körülöttük minden és mindenki megmerevedett. Na, nem úgy, mint egy Hard Core-filmben, hanem csak annyira, hogy mozdulatlanná vált, mintha mindenki számára az utolsó másodperc végtelen hosszúra nyúlt volna.
– Heri! – szólt Dupladurr komolyan.
– Jelen! – húzta ki magát Heri.
– El kell menned a Dagonyára, hogy ott megkeresd Yojót, az utolsó nagy Jeti mestert, aki majd megtanítja neked az Erő csínját meg a bínját…
– Bammeg, gyerekek, leállunk! – rohant be a főrendező, és üvöltözni kezdett a stáblistával. – Ez egy teljesen más időben és más galaktikában játszódó filmből való részlet. Tisztában vagytok vele, hogyha ez benne marad ebben a filmben, akkor úgy beperel minket a Zsorzs Lyukas, hogy többet egyáltalán nem készítünk filmet!? Legfeljebb csak a börtönbeli hétköznapokról, ahol mindennap másikunk hajolgat a zuhanyban a szappanért. Értve vagyok, Bammeg? – kérdezte megint emelt hangon, mire mindenki megszeppenve bólogatott, bár azt senki nem tudta, mi lehet az a Bammeg.
– Újra vesszük, Bammeg! – ordította már megint a titkos szót a főrendező.
Miközben mindenki azon gondolkodott, hogy vajon mit jelenthet ez a szó, amit mindig ismételgetett, újravették a jelenetet:
– A Titkol Lakba kell menned, ahol már várnak a barátaid és az osztálytársaid. Csupa olyan ember, akit szeretsz. Ne félj fiam, még találkozunk! – ígérte felelőtlenül Dupladurr és eltűnt, mintha komputerrel retusálták volna ki a következő képkockáról. Pedig valójában csak azért tűnt el, mert nagyon furdalta az oldalát a kérdés, hogy vajon mi a nyavalyát jelenthet az a Bammeg, és feltett szándéka volt, hogy utánanéz valami szótárban. Szépen el is sétált a könyvtárba, majd továbbklikkelt egy alkönyvtárba, amikor minden átmenet nélkül, teljesen megmagyarázhatatlan és rejtélyes módon, minden logikát nélkülöző hihetetlenséggel, teljesen lefagyott körülötte a rendszer. Dupladurr hosszú haja és a szép ősz szakálla az égnek állt. Hiába nyomogatta a billentyűket, hiába klikkelgetett még a barátnőjének az izgató kis egerével is, a nagyon titkos tudást nem lehetett feltárni. Momentán nagyon úgy látszott, hogy ez örök titok marad, ugyanúgy, mint a Coca-Cola nevű varázsfőzet receptje. Dupladurr felugrott, majd ordítani kezdett, közben pedig önkívületi állapotban, önmagát egészen behergelve ugrált, és úgy kiáltozta:
– Bammeg, Bammeg, Bammeg!
Hirtelen abbahagyta a tajtékozást. Egy pillanatig meglepetten bámulta magát a szobában kifeszített eseményhorizonton. Ezt követően minden átmenet nélkül szélesen elvigyorodott, a homlokára csapott, csak finoman, hogy ki ne essen a szeme, majd fütyörészve elhagyta a helyiséget. Mérhetetlen elégedettséggel töltötte el valami, bizonyára az imént megszerzett titkos tudás. De részleteket senkinek sem volt hajlandó elárulni.
Csak pénzért.
Heri közben napokig ténfergett étlen-szomjan a világvárosban, Landönben, ahol tudvalevő, hogy pénz és metrótérkép nélkül minden földi halandó gyors halálra volt ítélve.
Ezer szerencse, hogy remekül beszélt angolul. Az egy kicsit hasonlított a helyiek nyelvéhez a koknihoz, így ha nehezen is, néha kézzel-lábbal, de valahogy mégiscsak megértette magát. Miután megtudta, hogy merre van a Tower Híd, amelynek pillérei között gondos kezek elrejtették a szupertitkos búvóhelyet, a Titkol Lakot, arrafelé vette az irányt. Már majdnem oda is ért, amikor hirtelen megjelent egy hatalmas kullancs és üldözni kezdte.
Mivel másként nézett ki, ezért Heri nem ismerte meg először, hogy ez a Keresztapja, Black Jack, a hírhedett szerencsejátékos, ártatlan tömeggyilkos, kiváló szabadságharcos és bátor hazafi, valamint animágus. Páni félelem lett úrrá szegény fiún, mert a hatalmas kullancs, amely alig volt kisebb mint egy nagyobb villamos, láthatóan kergetni kezdte. Addig-addig kergette, amíg Heri annyira megkergült, hogy ki tudja, miképpen, de belezuhant a Temze nevű folyóba, és belefulladt…
Volna, ha a hatalmas kullancs nem ugrik utána.
De naná, hogy utánaugrott!
Heri a víz alatt is felsikoltott, amitől telement szennyvízzel a szája meg a tüdeje. Ám megfulladni sem volt ideje, mert a hatalmas kullancs megragadta, és bevonszolta egy kastélyba, amely a víz alatt kapott helyet.
Heri odabent végre fellélegezhetett.
– Én vagyok az, Heri! – ölelte meg boldogan a kullancs.
– Segítség! – hörögte Heri, mert nagyon félt az agyvelőgyulladástól, amit a ronda kullancsok terjesztettek, és mert minden testnyílásából szennyvíz spriccelt, amikor köhögött vagy beszélt. Egyelőre e két dolog között szinte nem is volt különbség.
– Hát nem ismersz meg, fiam? – kérdezte szomorúan a kullancs.
– Nem! – állította határozottan a fiú.
– Hát én vagyok a Keresztapád! Tudod, Black Jack, az ártatlan tömeggyilkos! – bizonygatta a Keresztapja. Közben pedig, talán azért, hogy segítsen Herinek a megismerési folyamatban, még vissza is változott Black Jackké. Szép fekete öltöny lett rajta, fekete napszemüveg, fekete nyakkendő, fekete lakkcipő, amitől olyan benyomást kezdett kelteni mint egy igazi digó koporsóügynök.
– Nahát! – derült fel Heri gyermeki elméje. – Tényleg te vagy az! Ó, mennyire örülök!
Black Jack megölelte Herit, aki ugyanígy tett vele. Megható pillanat volt, hiszen számtalan snitt lepergett, amióta nem találkoztak. Legfeljebb csak folyton leveleztek, üzeneteket küldözgettek egymásnak meg mindenféle repülő állatokat, főként baglyokat. Ám állandóan olyan nagy stresszben éltek, hogy még arra sem volt idejük, hogy jól meglapogassák egymás hátát.
Amikor már eleget ölelgették egymást, Heriből felszakadt a nagy kérdés, hogy hová a jó francba kerültek most.
– Heri! – kezdte Black Jack ünnepélyesen. – Ez a nagyon biztonságos módon elrejtett kastély az őseim vityillója, a Titkol Lak. A kékvérű famíliám ötszáz év óta itt élt, dolgozott, szaporodott. Régebben Szivat Laknak hívták, mert sajnos az őseim egyike-másika bizony nem volt valami jó ember. Például az apám Péter Black. – Amikor látta Heri szemében az értetlenség sötétjét, bonyolult magyarázatba fogott. – Úgy mondom, hogy te is megértsd: Fekete Péter. Érted? Péter Black az annyit tesz, mint Fekete Péter. Vágod?
– Aha!… – felelte roppant intelligensen Heri.
Black Jack folytatta. Láthatóan régen nem beszélhette ki magát, vélhetően az egyedüllét már az agyára kezdett menni. Heri azért bízott benne, hogy nem, mert nem szerette volna, hogy ezt a rendes, kedves, szeretetre méltó embert, aki ráadásul rendkívül közeli rokona is, el kellene altatni. Mint Vektor bácsi szomszédjának a kutyáját, amikor az megbolondult, és a postás helyett a biciklit harapta meg…
– Szóval, az apám lepaktált Voltmárvolttal. Kiszolgálta a sötét rendszerét, belépett a Fekete Krumplinyomók közé, sőt tagdíjat is fizetett. Nagy szégyen ez nekem, Heri – hüppögte Black Jack. – De a családom tele van ilyenekkel. Például az anyám politikus volt, a féltestvérem pedig idióta. Ő anyámra hasonlított… Már egyikük sem él, mert egyszer az Úr megelégelte, amit műveltek, és lesújtott rájuk a villámaival. Náluk pedig akkor éppen nem volt villámhárító.
– Megrázó történet – bólogatott együttérzően Heri, és idegesen megkapargatta a homlokán a villám alakú sebhelyet ábrázoló matricát. De nem kellett aggódnia, remekül oda volt ragasztva, még az előbb a vízben sem oldódott le.
– Apám azonban még mindig a házban van. Azt nem állíthatom, hogy itt lakik, mert az hazugság volna. Ugyanis a padlásszobában tartom kitömve. Rajta kívül nincs senkim. Talán megérted, hogy bármennyire is rühellettem szegényt, amíg élt, halálában igyekszem megbocsátani neki.
– Ciki lehet! – borzongott meg Heri és magában elhatározta, hogy semmiképpen sem akar találkozni Fekete apukával.
– De hogy másról is ejtsek szót, el kell még mondjam neked, hogy itt rendezte be föld alatti, azaz víz alatti mozgalmunk a főhadiszállását. Itt található a gyors reagálású hadtestünk, az Élet Kommandó bázisa. Innen irányítjuk a titkos harcot Netuddki ellen, és itt lakom én is teljes illegalitásban.
– Hihetetlen! – hüledezett Heri, mert még mindig nem tudott napirendre térni afelett, hogy a víz alatt vannak. – Egy víz alatti kastély! Remek ötlet! Soha senki nem fogja megtudni, hogy hová rejtettétek el magatokat.
– Nem bizony! – dörzsölte a kezét elégedetten Black Jack. Talán még mondani akart valamit, de egy csapat gyerek robogott be a nagyterembe, és Herire vetették magukat.
– Barátaim! Controlles, Pageup, Pagedown, Overlay, Backspace, Capslock, Delete, Altefnégy és Shift! És a kis Genny! Nahát, hogy megnőttél! Már kész nő vagy! Pedig még alig négyéves múltál! És te is itt vagy, drága Hermelin! Ó! Ó!!! ÓÓÓÓÓ!!! Én is örülök, persze, nehogy azt hidd, hogy vissza akarlak utasítani, de meg kell értened, hogy most vissza kell gombolnod a nadrágomat, mert ennyi ember előtt mégsem volna jó ötlet az, amit elterveztél…
– Heri, drágám! – ölelte keblére Mrs. Ribizly is, a kilences ikrek jó ides anyukája, aki úgy szerette az árvámat, mint más a tulajdon gyerekét vagy a kutyáját.
Heri mindenkit nagyon megölelt, mert boldog volt, hogy nem fulladt bele ebbe a Temze nevű szennyvízcsatornába, és remek érzés volt számára, hogy jobban szeretik itt, mint az átlagember a pénzt. Még azt is megengedték neki, hogy megfürödjön, megszárítsa a haját, száraz ruhába bújjon, és úgy jelenjen meg az ebédlőterem ódon falai között.
– Nocsak, nocsak! – mondta Vószem Zordon megjátszott komorsággal, és mind a nyolc szemével rákacsintott Herire.
– Megjött a hős! – lelkendezett Lompos prof is, aki egy mellékajtón keresztül jelent meg. Hamiskás mosolya bizonyossággá változtatta Heriben a sejtést, hogy modern korunkban az információ gyorsabban áramlik, mint ő a víz alatt.
Heri már éppen jókedvre derült volna, amikor belebotlott Cotton professzorba. A gonoszkodó jellemű tanerő szúrós tekintettel nézett rá, és csak annyit mondott neki, hogy viszontlátásra, Kókler, azzal eltűnt, mintha láthatatlan jövedelem lett volna. Heri kérdő tekintettel nézett utána.
– Cotton professzornak sürgős elintéznivalója akadt – magyarázta Mr. Ribizly. Az ikrek apukája a másik szobából jött elő, ahol a Perpétum Mobilét tartotta, amelyben épp az imént cserélt elemet.
– Titkos küldetést teljesít, mint itt mindannyian – mondta komolyan Vószem Zordon.
– Bárcsak megtalálná azt, amit Netuddki keres! – mondta ábrándozva Mr. Ribizly.
– Miért? Mit keres Netuddki? – kérdezte Heri.
– Valamit, amire nagy szüksége van – avatta be a titokba Black Jack. – Valamit, ami nélkül nem érzi még magát ereje teljében.

8. A szent tárgy

– Mi a nyavalya lehet ez? – gondolkodott Heri félhangosan.
Mr. Ribizly nagyon komolyan a szemébe nézett, majd olyan halkan mondta, hogy Heri alig hallotta meg:
– A Főnök Érdemrendje kell neki.
– A főnők micsodája? – döbbent le Heri.
– Igen, jól hallottad – mondta Mr. Ribizly. – A Főnök Érdemrendje.
– Hát az meg mi a nyavalya? – kérdezte ledöbbenve a fiú. Nagyon tudatlannak érezte magát, és ez rossz érzés volt, nagyon rossz. Tanulni, művelődni akart, hogy ha felnő, akkor remek, jól fizető állásokat tölthessen be, ahol kevés munkával extra jövedelemre tehet szert.
– A Főnök Érdemrendje egy hatalmas erejű, csodatévő tárgy – suttogta áhítattal Mr. Ribizly. – Annak, aki birtokolja, olyan ereje lesz, olyan hatalmas ereje, hogy elképzelni sem tudjuk. Csak sejtjük.
– Akkor honnan tudják, hogy ekkora ereje lesz? – kérdezte Heri nem kötekedve, csak kíváncsian.
– Azért, fiam, mert a Főnök Érdemrendjének erejéről ősi iratok szólnak – suttogta olyan hangon Mr. Ribizly, hogy Herit egészen kilelte a hideg. – Ez a csodatévő erejű kegytárgy először Nemtudjukhogyki egyiptomi fáraónak a birtokában volt. A fáraó olyan hatalmas erőt merített belőle, hogy állítólag egymaga építette meg a saját piramisát, méghozzá másfél óra alatt. Azért tartott neki ilyen sokáig – a szent iratok legalábbis így mesélik – mert tízpercenként cigarettaszünetet tartott.
– Hihetetlen! – sápadt el Heri, mert erre nem volt felkészülve. Azt hitte, akkoriban még nem ismerték a bagózás undorító szokását.
– De ez még nem minden! – folytatta Mr. Ribizly. – Tárgyi bizonyítékok kerültek elő arra vonatkozólag, hogy a Főnök Érdemrendje egy ideig Attila, a hun király birtokában volt, aki bizony rosszra használta a mágikus kegytárgyat, és leigázta a világot.
– Ál Ati! – kiáltott fel Heri döbbenten.
– Nekem mondod? – mondta Mr. Ribizly. – Mindent tudok a Főnök Érdemrendjéről. Olyan történetek keringenek róla, amelynek mindegyikéről lexikonnyi vastagságú könyvet lehetne írni.
– Á, annyira azért nem érdekel a téma! – ásított mélyet a fiú. – Viszont megkérdezném, hogy miért van ilyen hülye neve?
– Nekem? – lepődött meg Mr. Ribizly, és láthatóan kicsit meg is sértődött.
– Nem a bácsinak, hanem ennek a Főnök Érdemrendjének.
– Ez egy másik nagyon hosszú történet. A nagyon régi dokumentumok tanúsága szerint, amelyek nemrégiben kerültek elő, a Főnök Érdemrendje a világ kezdetekor még Red Null indián nagyfőnöké volt. Ő egy üveg tisztaszeszért bizniszelte egy kihalófélben lévő uralkodócsalád legutolsó képviselőjétől, Pál Inkától. Hogy az Inkák előtt kié volt a szent tárgy, azt csak a nagy Manitu tudja. Akkor még nem voltak rovásírásos források, tehát szinte bárhol lehetett.
– Döbbenetes! – tátotta el a száját Heri.
– Szóval, ennek a Red Null nagyfőnöknek a leszármazottja, a teljesen nyomottan született Kövi Dinka nagyon nagy főnök állította először, hogy ez nem is érdemrend, hanem egy olimpiai érem, amit ő nyert valamilyen Kubertin bárótól kártyán – folytatta lelkesülten Arcszőr Ribizly. – Ez a báró nagyon flúgos volt, meg biztos ivott is, mert fixa ideája volt neki valami Olim Pia. Szerintem bizonyos, hogy zugpiát főzött, és annak adta ezt a fura fantázianevet. Vagy a feleségét hívták így. Nem tudjuk biztosan. De az is előfordulhat, hogy mindez egyáltalán nem igaz, hanem színtiszta hazugság. Más források ugyanis határozottan állítják, hogy a főnök állítólag születése óta vedelte a tüzes vizet. Amikor ivott, és mindig ivott, mert szorongott a kiszáradástól, folyton hazudozott. Halálát egy öngyújtó kovakövéből kipattant szikra okozta, amelynek következtében a főnök felrobbant. Különös halál, igaz? Előfordulási gyakorisága szinte nulla. Az pedig, hogy egy sztoriban kétszer forduljon elő ugyanilyen halálok, az teljességgel kizárt. Soha többé nem találtak rá. Az érdemrendjére is csak nagy sokára. Ekkor a varázstárgy a British Múzeumba került. Ám csak rövid ideig volt ott, mert a Mágja- és Kriminalisztika Minisztérium titkosügynökei kilopták, és azóta ott őrzik, mert nagyobb biztonságban van. Heri széttárta a kezét, és úgy értetlenkedett.
– Nem értem, hogy akkor mi a baj? Ha a Mini Sztériumban van, akkor tényleg a legnagyobb biztonságban lehet. Voltmárvolt nem teheti rá a mocskos, karmokban végződő kezét.
Heri szavait nagy csend fogadta. Heri végigfuttatta tekintetét az elszánt, mégis nagyon gondterhelt arcokon.
Végül Black Jack helyett Lompos professzor szólalt meg.
– A Főnök Érdemrendje egy hónapja eltűnt. Valószínűleg ellopták. Senki nem tudja, hogy miként történhetett, hiszen hét lakat alatt őrizték. Ezenkívül a legkiválóbb műholdnavigációs varázslásokkal, riasztó bűbájokkal védték. A nap minden percében ötven, mindenre elszánt radiesztéza őrizte, akik folytonos készenlétben tartott ingáikkal még arra is képesek, hogy akár a föld alá is nyomon kövessék a szent tárgyat, ha azt valaki elrabolná.
– És…? – kérdezte Heri.
– Ennek ellenére a Főnök Érdemrendje eltűnt. Az őrök semmit nem láttak! A Főnök Érdemrendje az egyik pillanatban még ott volt, a másikban viszont már csak a hűlt helyét találták meg.
– Megáll az ész! – mondta Heri hitetlenkedve. Mindenki hallgatott. A történet egészen elképesztő volt.
– Kinek van kedve egy kis vacsorához? – kérdezte Mrs. Ribizly.
Mivel a stressz fokozza az emésztőszervek működését, mindenki zabálni akart. Asztalhoz ültek és faltak. Mrs Ribizly közben sütött-főzött, megterített, italokat ételeket szolgált fel, de közben velük is evett, párhuzamosan mosogatott, és végezetül hastáncolt is az egybegyűlteknek, hogy felfokozza a felnőttek fantáziáját. Amikor már mindenki részeg volt, elküldték lefeküdni a gyerekeket, mert nem akartak rossz példával szolgálni.
Másnap mindenki másnaposan ébredt. Heri is. Csak néhány üveg bikatejet küldött le vacsi után, de nyilván erjedt lehetett a lőre, mert iszonyúan hasogatott a feje, és még mindig kettős látása volt.
Amikor leszédelgett az ebédlőterembe, belebotlott egy házimonóba, aki láthatóan magában beszélt.
– Micsoda kedves emberek! Micsoda nagy megtiszteltetés, hogy itt lehetek. Micsoda kár, hogy nemsokára mind meg fognak halni. Pedig mennyire szeretem őket. Megint egyedül maradok a Fekete Faterral. Ó, pedig mennyire utálom az egyedüllétet! Tudom, hogy ő is halálosan utálja. De ő nem mehet el szegény, mert kitömték. Csak néz kifelé a tetőablakon azokkal a szép, nagy üvegszemeivel, de semmit nem lát, csak a sötétet. Még nappal is, hiába ragyog odafent a kék égen a Nap. Micsoda sors, micsoda szenvedés, micsoda…
Heri finoman megkocogtatta a lény kobakját.
– Nahát! Dögöljek meg, ha ez nem Heri Kókler! – élénkült fel a házimonó.
– Nem, az nem én vagyok! – viccelt Heri.
Az aprócska lény sajnálkozva ránézett, majd csalódottan csóválva a fejét elvágódott, mint egy liszteszsák, és kimúlt.
– Jaj, ne! – idegeskedett Heri, mert belátta hogy milyen hülye vicc volt az előbbi. – Ne halj meg, kérlek! Valójában tényleg én vagyok Heri Kókler!
A manó olyan hirtelen ült fel, hogy Heri kis híján infarktust kapott, úgy megijedt.
– Anyádat ijesztgesd! – javasolta.
– Heri Kókler nagy kópé, de Tompor is okos ám! – mondta ravaszul a kis állat, és gonoszul vigyorgott Herire. A fiú megsejtette, hogy még sok baja lesz vele, ha egyszer meg akarja majd nyúzni dühében.
– Tompornak hívnak? – nevetett Heri. – Nagyon találó név.
– A gazdám nevezett el így. De már nem szól hozzám, egyáltalán nem. Csak ül ott szegény, kitömve a padlásszobában, és üveges szemmel figyeli a legyeket, amelyek rajongva körbedongják.
Heri éppen mondani akart valamit, amikor megjelent Black Jack. Elsötétült a tekintete, amikor meglátta a házimonót, aki láthatóan lopta a napot és éppen ingyenélt.
– Már megint mit csinálsz, te istenátka atka? Ki fog mosni, vasalni, összepakolni, takarítani, kiteregetni, porszívózni? Tudod, hogy nekem nincs feleségem, igaz? Ha még egyszer meglátom, hogy henyélsz, biza, megharagszom!
– Megyek már, uram, megyek már! – mondta kéjesen elégedetten Tompor. – Kérem, fenyítsen meg! Emlékeztetni szeretném a legmélyebb alázattal, hogy ma még egyszer sem fenyített meg, emiatt borzasztóan érzem magam. Kérem, legalább egy kicsit üssön meg. Vagy legalább rúgjon erősen fejbe!
– Mazochista… – magyarázta Black Jack Herinek. – Fájdalmat kell neki okozni ahhoz, hogy jól érezze magát. Az a rettenetes apám, Fekete Péter tette szegényt ilyen degenerálttá. Már voltam vele szakembernél, de azt mondták, nem lehet segíteni rajta. Már nagyon öreg, nem fog meggyógyulni. Azt javasolták, altassam el, de nincs szívem végleg megválni tőle. Egy kicsit a gyerekkoromra emlékeztet.
– Miért? – kérdezte Heri kíváncsian.
– Mert akkor még én is ilyen kicsi voltam, mint ő. És akkor együtt bántottak minket.
– Rettenetes! – szörnyülködött Heri. Hallhatnék pikáns részleteket?
– Természetesen – készségeskedett Black Jack. – Őt sajtreszelőnek és kerti rotátornak használták a szüleim. Engem viszont színházba járattak, zongorázni tanultam, bábszínházba vittek, operába mentünk minden este, napi három énekkarban hegedültem, a hétvégeken szolfézsra jártam. A szabad időmben pedig zenélnem kellett, de énekelhettem is, ha kedvem volt. De én nem akartam ezt. Gyűlöltem ezt az életet!
– De miért? – kérdezte Heri csodálkozva. – Hiszen nagyon muzikális család a tiéd. A zene nemesíti a lelket meg ilyesmi…
– Igen, Heri, de nekem botfülem van!!! A szüleim pedig tudták ezt!!! Mégis állandóan a zenével kínoztak!!! – kiáltotta Black Jack terjesen feldúltan. Látszott rajta, hogy még mindig rettenetesen fájdalmas számára a szörnyűséges gyermekkor sötét emléke. Heri együttérzően túrta az orrát.
– De szegény Tompornak sem volt jobb – törölgette a szemét Black Jack. Néhány pillanat múlva már jobban lett, és a hangjegyek sem ugráltak már a szeme előtt. – Őt is kínozták, csak másként. Az idióta féltestvérem, Kvázimodó, aki azért volt a féltestvérem, mert a fél testét elkeverték a kórházban ahol született, és ez később sem lett meg soha, előszeretettel kosárlabdázott vele. Úgy értem, Tompor volt a labda…
– Micsoda rohadt élet! – sóhajtotta együttérzően Heri.
– Nekem mondod? – sóhajtotta Black Jack is. – De én óvodáskoromban fogtam a cuccomat és leléceltem.
– Hová mentél? – kérdezte Heri.
– A szüléidhez, akik annyira rendesek voltak hozzám, hogy másfél óra múltán örökbe is fogadtak.
– Akkor mi most mostohatestvérek is vagyunk? – örvendezett Heri. Őszintén meg kellett mondania, hogy erre bizony nem számított.
– Tutira! – válaszolta Black Jack, és elérzékenyülten elővett egy zsebkendőt és beletrombitált.
Megölelték egymást, majd Hermelin féltékeny pillantásainak kereszttüzében asztalhoz ültek és ettek, ittak. Heri intuitíve észrevette, hogy Hermelin agyában gubancok keletkeztek az agytekervényekben, ezért töviről hegyire elmesélte a durcimurci üzemmódba került lánynak, amit az imént Black Jacktől hallott. Sőt, még ki is színezte a történetet egy kicsit. Sárkányokat meg atombombázókat, sőt vietkongokat is szőtt bele bőven, mert úgy érezte, kutya kötelessége, hogy Hermelin jól szórakozzon, ha már egyszer vele fut.
Hermelin hol elsápadva, hol meg teljesen kipirulva hallgatta. Mire Heri befejezte, teljesen leizzadt, és büdös lett a ruhája.
Amíg elküldték fürödni, megjött a posta. A postás zöld búvárruhában, egy kis zöld búvárhajóval érkezett. Az első felnőttel, jelen esetben Lompos proffal aláíratta a vízhatlan kivitelű, belföldi és víz alatti szállítólevelet. Ezután átadta a nagy, vízhatlan dobozt, amely a vízben könnyű volt, de a szárazon olyan nehézzé vált, mint minden vízbe mártott test, amit kivesznek a bemártásból és újra nehézzé válik mint a dög. Így eshetett meg, hogy a bazi nagy csomag maga alá temette Archimédész helyett Lompos profot. Szegény tanár bácsit a gyerekek szabadították ki a hatalmas pakk alól.
Amikor mindenki megnyugodott, és még Lompos prof is magához tért, megnézték, micsoda csomagot kaptak. Lett ám nagy öröm a köbön! Megjöttek az idei évre való tankönyvek! Igazából senki sem hitte volna, hogy valaha is megérkeznek, de szerencsére tévedtek, mert kishitűek voltak.
Megnézték a feladót, és mivel tudtak olvasni, megállapították, hogy a csomagküldő titkosszolgálat küldte. Igen kényelmes megoldásnak látszott a könyvrendelésnek ez a módja, mert nem kellett azzal vacakolniuk, hogy megint bemenjenek a városközpontba, és a Sárga Úton soppingoljanak egy egész álló napig, amikor sokkal hasznosabban is el lehetett azt az időt vacakolni.
Amikor a csomagot kibontották, nagy megelégedéssel tapasztalták, hogy mind a tizenvalahány gyerek megkapta a könyveit, az írószereket, a különféle kísérletekhez szükséges vegyületeket. Sőt, még a metafizika-órára szükséges néhány mólnyi atommagot is, ezeket szépen, akkurátusan, kicsiny dobozkákba csomagolták be gondos kezek.
Mindenki nagyon boldog volt és elégedett. Mivel ez csak egy mese, és a mesében minden jó megtörténhet, hőseink, és azok is, akik csak úgy ott voltak velük, levonták a következtetést, hogy milyen remek dolog is az, hogy vannak a világon csomagküldő szolgálatok. Hiszen olyan áldásos a tevékenységük! A kiváló minőségű küldeményeik kivétel nélkül mindig célba érnek, soha nem vesznek el, soha, de soha nem küldik el őket másnak, nem lopják el őket, és természetesen mindig az található a csomagban, amit a megrendelő kért…
Heri jól érezte magát a víz alatti főhadiszálláson, ahol nyugodtan telt az élet. Jó koszt is volt, kvártély meg remek társaság, érdekes témákat feszegettek, este beszélgettek meg napközben is, éjszaka viszont mélyen és pihentetően alukáltak.
Heri hosszú idő óta boldog volt. Úgy érezte, hogy bárcsak itt maradhatna örökre. De azt persze nem lehetett, mert hamarosan vége lett a szünidőnek. Heri még néhány napot eltöltött itt a többi gyerekkel és a katonásdit játszó felnőttekkel a Titkol Lak bázison, amikor elérkezett a szünidő utolsó napja. Mindannyian izgatottan készülődtek, csomagoltak, öltözködtek, majd búcsút intettek szüleiknek, rokonaiknak, ismerőseiknek, tanáraiknak és satöbbieknek.

9. Vonaton, monoton utakon

Heri egyszer csak azt vette észre, hogy már megint a Rokfort Expresszen száguldanak. Kinézett az ablakon, és integetett a lila ementáli teheneknek, amelyekből csokit préseltek a szorgos török vendégmunkások.
Heri elábrándozott.
Arra gondolt, hogy ez a szünidő aztán tényleg nem volt eseménytelen. A megnyert Pupák Kupa után sem volt megállás! Rögtön kezdődött az otthoni militarizálódás, túlélőtúra Drakulával. És legutóbb ez a fura, de megnyert koncepciós pör. És a végén még az is kiderült, hogy kedvenc Keresztapja egyben a mostohatestvére is. Hát ezt végképp nem gondolta volna!
Ám a szünidő elmúlt. Ha semmi nem jön közbe, hamarosan ismét ott lesznek a híres műintézményben, hogy továbbcsiszolják varázslástani ismereteiket, hogy éjjel-nappal csajozzanak, sportoljanak, szabadidejükben pedig ugyanezt tegyék.
Szegény Heri! Ha sejtette volna, hogy ez az év teljesen másként fog alakulni, talán meghúzza a vészféket, és cuccait hátrahagyva hanyatt-homlok elmenekül.
Napokig vagy hetekig utaztak már a Rokfort Expresszen, amikor felszállt egy kedves lány a vonatra.
Mivel máshol nem volt hely, éppen az ő kupéjukban foglalt helyet. Minő véletlen! De hát, mint tudjuk, véletlenek nincsenek, legfeljebb csak fel nem ismert szükségszerűség!
Heri, Hermelin és a kilences ikrek éppen basni tanultak, amikor megjelent a lány. A bas egy érdekes logikai játék volt, amit gyufákkal kellett játszani. Kissé tűzveszélyes volt, ez kétségtelen, a játék viszont érdekesnek tűnt, mindenki nagyon belemerült.
Amikor a kedves lány belépett a kupéba, minden szem rá szegeződött. Ennek az lehetett az oka, hogy ha az embert megzavarják a basásban, akkor bizony nagyon tudott mérgelődni. Aki basott már, az ezt nagyon jól tudta.
– Elnézést kérek! – szólt mentegetőzve a lány. – Látom, itt mindenki basik. Nem akartalak megzavarni benneteket, mert én is bastam már, és nagyon jól tudom, hogy amikor az ember ilyet csinál, nagyon kell koncentrálni, mert különben nem sikerül a basás.
Mivel mindenki egyetértőleg nézett rá, a lány folytatta.
– Engedjétek meg, hogy bemutatkozzam. Luca Sheggvoltnak hívnak. Most leszek ötödéves. Nem találtam sehol máshol helyet, ezért szeretném megkérdezni tőletek, hogy megengednétek-e, hogy leüljek ide.
– Tedd le magad! – szívélyeskedtek az ikrek, akiknek megtetszett a lány, Luca. Arra gondoltak, hogy egy ilyen szép, magas, karcsú, formás, intelligens, csillogó szemű, nem dohányzó lánnyal a későbbiek során ők is szívesen megismerkednének, sőt, ha esetleg kedve volna hozzá, akár szívesen basnának is.
Luca azt mondta, hogy természetesen szívesen részt vesz bármilyen jó mókában, és az ikrek legnagyobb megelégedésére úgy gondolta, hogy a basás is ezek közé tartozik.
A további napok eseménytelenül teltek. A kupé lakói éjjel-nappal bastak, csak akkor hagyták abba, amikor megjelent a gonosz, mérgezettcsoki-árus boszorkány, aki minden évben merényletet készült elkövetni ellenük. Minden alkalommal genetikailag módosított élelmiszerekkel akarta őket traktálni, sőt, otthoni licence alapján kotyvasztott, vakságot okozó, metilalkoholos italokat próbált meg eladni nekik, annak ellenére, hogy nem voltak még nagykorúak.
Mindkettő olyannyira vérlázító volt, hogy a gyerekek úgy döntöttek, nem hagyják magukat. Amikor jött a boszorkány, már számítottak rá, hogy megjelenik, hiszen ő is úgy közlekedett, akár a vonat. Menetrendszerűen. Mindig év elején jött, és ugyanekkor távozott is. Hőseink tehát felkészülten fogadták.
Amikor elhúzta a kupé ajtaját az idős, nagyon szemét néni, erős gyerekkezek ragadták meg a vasorrát. Egyidejűleg, olyan gyorsan, hogy belegondolni is észveszejtő, Controlles és Heri szervezett mozdulatokkal lerántották az ablakot. Az ablak két szélére erősített gumikötelet az ikrek, Hermelin és Luca ügyes mozdulattal a banya dereka mögé feszítették, majd célzás nélkül kilőtték a kapálódzó szipirtyót az ablakon. Remek látvány volt, azt meg kellett hagyni! És hogy sikoltozott közben! Először arra számítottak, hogy messze-messze fog elrepülni, akár ősszel a gólyamadár, de nem! A banya egyáltalán nem repült messzire! Hanem hatalmas lendülettel beleütközött és rátapadt egy mellettük elhaladó villanyoszlopra, a vasorra pedig, mint valami véső, beleállt a kemény fába. Amikor kinéztek, hogy megfigyeljék, mutat-e még vajon életjelenségeket, jókedvűen állapították meg, hogy nem.
Az út további része sima volt, olyan egyenesen száguldottak az iskola felé, mintha sínen húzták volna őket.
Amikor megérkeztek, már ott is voltak.
Heri legnagyobb meglepetésére ezúttal riksákon közelítették meg az intézményt, mert az a jószívű Dupladurr igazgató befogadott néhány távolkeleti munkanélkülit, akik azóta ezt dolgozták. A gyerekek nagyon élvezték a biciklitaxit, és külön öröm volt, hogy nekik nem kellett fizetniük.
Az viszont már senkinek sem tetszett annyira, hogy még mielőtt benyomultak volna a nagy étkezőterembe, mindenkinek be kellett fizetnie a tandíjat. Sajnos, szomorú jelenetek is lejátszódtak, mert bizony néhány szerencsétlen gyereket, akik tandíjhitelt vettek igénybe, de visszafizetni, kamatokat előteremteni azt nem tudtak, bérgyilkosok hurcolták el nagy, lefüggönyözött, fekete autókkal.
Heri azonban nem ért rá szomorkodni, mert hamarosan kezdődött az évnyitó ceremónia. Az elsőéveseket a Teszek Rád süveg hiperintelligens módon beosztotta a Rokforti Sajtérlelő Szagközépiskola tradicionális gittegyleteibe, a Csippendélbe, a Jajdekárba, a Humbugba és a Melegházba. De amikor ezzel megvolt, szokatlan módon elénekelte az Internacionálét, és felszólította a világ varázslóit, hogy egyesüljenek. Senki nem tudta mire vélni ezt a hirtelen érzelemkitörést, ezért a Teszek Rád süveget elszállították a szervizbe, hátha meghibásodott.
Amikor az igazgató, Krampusz Dupladurr emelkedett szólásra, üdvrivalgás tört ki.
Ám a professzor kedves arcán, amelyet teljesen eltakart a hófehér álszakáll, feszültséget vélt felfedezni Heri. Hamarosan kiderült, hogy miért.
– Kedves gyerekek! Nagy szeretettel üdvözöllek benneteket! Megint itt egy új tanév. Remélem, jól nyaraltatok?
Harsány igen volt a válasz, ezért a jó Dupladurr folytatta.
– Na, nem baj! Akkor, ha eddig minden olyan remek volt, elrontom a kedveteket egy kicsit. A Mágja- és Hülyeségügyi Mini Szérum sajnálatos módon egy kormányzati megfigyelőt helyezett a nyakunkba. Ennek a mocsadéknak az lesz a szerepe, hogy elrontsa a kedvünket, és nap mint nap beleszóljon valamibe, amihez nem ért. Példátlan, hogy a huszonegyedik század elején, egy kormányzati szerv ennyire nyíltan és pofátlan módon beleavatkozzék egy független felsőoktatási intézmény életébe. De sajnos nem tehetünk semmit. Mint tudjátok, én kerülöm az erőszakot, ezért egyelőre nem akarok összetűzni a Mini Sz..r úrral, azzal a tevével, tudjátok, a Camellal.
Dupladurr hatásszünetet tartott, és közben levegőt vett. Amikor ezzel is megvolt, nagy lendülettel folytatta:
– Gyerekek! Sajnállak benneteket, de ígérem, ha bármiben segíthetek nektek kijátszani ezt a spiclit, akkor nyugodtan gyertek be az irodámba. Minden eszközzel segítem majd a passzív ellenállásotokat, amelyet remélem, mihamarabb meg fogtok szervezni ez ellen a gusztustalan némber ellen, akit nagy szeretettel szeretnék nektek bemutatni. – Dupladurr felemelte a kezét és egy idősebb nő felé mutatott a középső ujjával, aki erre komor arccal körbetekintgetett.
– Köszöntsétek a neki megfelelő tisztelettel Kampecz Dolórecz Kémbridzset, a spiclit.
Hatalmas fújolás és záptojászápor fogadta a tanerő belépőjét a történetbe.
– Kémbridzs tanársegéd asszony – naná, hogy nem lett azonnal professzor, csak attól, mert idetolta azt a tottyadt ülepét, neki is végig kell majd járnia az egyetemi ranglétrát – a varázstámadások és védekezések mindhalálig című tantárgy elméleti oldalát fogja nektek oktatni. Azért csak az elméleti oldalát, mert a gyakorlathoz egyáltalán nem ért. Honnan is értene? Hiszen még életében nem mozdult ki az íróasztala mögül. Kétlem, hogy a kémkedésen kívül egyáltalán ért-e valami máshoz…
Kampecz Dolórecz Kémbridzs szólásra emelkedett, de megdobálták a székekkel. Utána meg az asztalokkal. A tanerő láthatóan értett a szép szóból, ezért visszavonult, mint 44-ben a németek, és már nem jött elő az est folyamán. Így aztán kezdődhetett a remek hangulatú lakoma, az evés és az italozás, na és a traccsparti hajnalig. Dupladurr azonban még egy pillanatra félrevonta Herit, és bizalmasan azt mondta neki:
– Fiam, jól figyelj rám, mert csak egyszer fogom értelmesen elmondani. Már öt éve beszélnem kellett volna róla, de valahogy soha nem sikerült összeszednem a gondolataimat. Tudod, néha nem jutnak már eszembe úgy a dolgok, mint régebben. De mit is akartál nekem mondani, fiam?
– Ő, őőő, semmit – csodálkozott Heri.
– Akkor jó! Élvezd hát az életet, amíg lehet! – mondta barátságosan Dupladurr, azzal se szó, se beszéd, elment.
Heriék is csak ki tudja, mikor kerültek ágyba, és arra sem emlékeztek másnap, hogy kivel kerültek ágyba. Sőt, az is teljesen homályba veszett, hogy egyáltalán kinek az ágyába. Mindennek a mértékletesen fogyasztott erjesztett bikatej lehetett az oka, meg az, hogy a nyáron elszoktak a rendszerességtől, már ami az ivászatot illette.
Másnap persze reggelizni kellett, ami másnaposan nehezen ment. De nem volt mese, megint itt volt az újabb tanév. Bele kellett rázódniuk a mindennapok rutinjába.

10. Piszkos Heri?

Az oskolában töltött első napok azzal teltek, hogy a gyerekek felvették a szokásos kötelező órákat, kezet ráztak és/vagy lefeküdtek a rég nem látott barátokkal és barátnőkkel.
Újdonságot jelentett, hogy Dupladurr igazgató egy elborult pillanatában Defektusnak nevezte ki Controllest és Hermelint. Ez egy hatalmi pozíció volt, és bizonyos felelősséggel és hatalomgyakorlási kötelezettséggel is járt. Miért éppen ezt a két derék diákot tette meg Defektusnak a jó Dupladurr?
Hát mert csak!
De az is lehet, hogy azért, mert ők valamivel normálisabbak voltak, mint a többi fogyatékos, ezért hatalmi jogot kaptak arra, hogy bármikor közéjük vághattak, ha a duhajkodás az életveszélyes szintet súrolná. Ám zsarnokoskodniuk nem szabadott, mert az beleütközött volna az iskolai etikettbe és a jó izélés szabályaiba.
Heri nem vette zokon, egyáltalán nem, hogy őt mellőzték. Csak rosszulesett neki, mert úgy érezte, hogy ő, a világ többszörös megmentője, az emberiség maradékának titkos reménysége, bizony sokkal jobban megérdemelné ezt a kitüntető címet, mint ez a két senkiházi, akik ezután már többé nem is a barátai.
De ezenkívül igazán felvilágosultan és nagyvonalúan kezelte a helyzetet. Nem bántotta őket, nem kiabált velük és egyiküket sem varázsolta békává. Csak Hermelint, de szinte rögtön vissza is varázsolta, mert nagyon gusztustalan lett, és még ő sem akarta így megcsókolni, pedig nem volt valami válogatós. Hermelin békaként esküdözött, hogy ha Heri megcsókolja, akkor királylány lesz belőle. De Heri nem dőlt be neki, mert nem akart királylány lenni. Ezért aztán csakazértse csókolta meg.
Amikor abbahagyták a remek feszültségoldóként szolgáló verekedést, amelyet Hermelin robbantott ki, mivel rettentően dühös volt még mindig a békává varázslás miatt, levonultak reggelizni. A vérpezsdítő reggeli torna után jólesett a táplálkozás.
Heri és barátai azonban megfigyelték az iskolakezdést követő első napokban, hogy a diákok zöme igen furcsa pillantásokkal méregeti Herit. Többen összesúgtak a háta mögött, voltak akik ujjal mutogattak rá, de olyan is akadt, aki nyíltan pofákat vágott rá. Heri ezt nem tűrhette, mert tekintély is van a világon, vagy mi, ezért ezek az egyének bizony lassanként el-eltünedeztek ebből a történetből. Mivel a donorpiacon szép summát adtak értük, Heri még egy kicsit fel is vidult, pedig előtte nagyon bántotta a dolog. Igazságtalannak érezte, hogy pont őt macerálják, hiszen a légynek sem ártott soha. Kivéve persze a gonosz Netuddkit, akinek viszont már ötször ártott, méghozzá nagyon.
– Vajon miért súgnak össze a hátam mögött a gyerekek? – kérdezte egyszer barátait. Bazi nagy szomorúságot érzett a lelkében, ami szinte hasogatta azt az áldott jó szívét. Heri úgy találta, még a befolyó rengeteg pénz sem képes enyhíteni bánatát, ezért megfogadta, hogy többé nem tünteti el azokat, akik lélektanilag molesztálják.
– Az a baj, Heri, hogy nem olvasol újságot – mondta egyszer neki Luca Sheggvolt bizalmasan, mert megérezte, hogy Heri nem a trippere, hanem emiatt emészti magát.
– Miért kellene újságot olvasnom? – kérdezte Heri. – Hiszen az újságokban megjelenő hírek nyolcvan százaléka szenzációhajhászás vagy egyszerű hazugság, esetleg mindkettő. Az a húsz százalék, ami nem hazugság, csak nem igaz, nem ér pénzt.
– Az újságok egy részében valóban hazugságokat írnak – értett egyet Luca. – A másik részükben viszont bizonyítottan felhasználnak valóságos információkat is. De sajnos az egyszerű emberek ezeket a hazugságokat beveszik. Amiket pedig rólad írtak, bizony nem könnyű feledni.
Heri ideges lett.
– Miket írtak rólam? – tudakolta Lucát.
– A Képes Havi Baj című bulvárlap legutóbbi számában fotókat közölnek rólad, amint hazudozol, és azt állítod, hogy Netuddki visszatért, hogy leigázza a világot. A lap műkörömépítő szakértőkkel bizonyítja be, hogy krónikus hazudozó vagy, hiszen nem térhetett vissza egy halott, akit ráadásul te magad is megöltél már vagy négyszer. Emellett a kozmetikusok azzal gyanúsítanak, hogy árva vagy meg alkoholista, és utálod a kutyákat és az idős néniket, akiket általában már az ismerkedés első fél órájában ki szoktál nyírni. Egy vak szemtanú pedig nem átallotta azt állítani rólad, hogy valójában nő vagy. Egy irodalomkritikus viszont egyenesen azt bizonygatja veled kapcsolatban, hogy valójában te vagy Piszkos Heri, a csavargó hajléktalan.
– Ez mind-mind hazugság! – bosszankodott Heri.
– De az emberek mégis elhiszik, mert azt tudják, hogy tényleg árva vagy. Úgy gondolják, ha ez igaz, akkor akár a többi sületlenség is igaz lehet. Minél képtelenebb a hazugság rólad, annál jobban el akarják hinni. Tudod, Heri, az emberek beteges módon szeretik a pletykákat és a rémtörténeteket. Ha valaki rendszeresen olvas bulvárlapokat, akkor egy idő után már függés alakul ki nála, és nap mint nap elvárja, hogy rémségekkel stimulálják az idegrendszerét.
Heri álla leesett a csodálkozástól.
– Luca, te annyira okos vagy, hogy nem találok szavakat! Honnan tudsz te ilyen mélyreható információkat a sajtó világából?
– Á, semmiség az egész – szerénykedett Luca Sheggvolt. – Tudod, az apám újságíró. A Színtiszta Igazság című ámítástechnikái magazin tulajdonosa és kiadója. A kisujjában van a szakma, és nekem is szokott néha beszélni arról, hogyan manipulálja ő meg a sajtó az embereket.
– Tehát így… – tűnődött Heri. – Szóval azt mondod, néhányan ezt gondolják rólam… Hogy hazudozó vagyok…
– Sajnos elég sokan – szomorkodott Luca. – Szerintem, sajtóközleményt kellene kiadnod, amelyben visszautasítanád a szennylapokban megjelent hazugságokat.
– Remek ötlet! – csillant fel Heri szeme. – De sajnos még soha nem csináltam ilyet. Mit kell tennem?
– Ne aggódj, Heri! – biztatta Luca. – Nem nagyobb ügy, mint például basni. Meg lehet ezt is tanulni, csak át kell esned a tűzkeresztségen. Először is sajtótájékoztatón jelentjük be, hogy most végre elmondod a teljes igazságot, a legtitkosabb részleteket is, minden információt, ami a birtokodba jutott.
– De hát nem tudok semmit sem mondani. Amit tudtam, már elmondtam. Netuddki visszatért haló poraiból. Sajnos, én is közrejátszottam benne, mint önkéntelen véradó. Romlott hívei, a Fekete Krumplinyomók felsorakoztak mögötte, hogy végső háborút robbantsanak ki az emberiség leigázásának érdekében.
– Hogyan tudod ezt bizonyítani? – kérdezte Luca.
– Sajnos, sehogy – ismerte el Heri. – Csak én voltam ott, meg szegény Gregory. De ő akkorra már meghalt, így nincs tanú… Egy szál se.
– Akkor bizony az ötletet el kell vetni – ismerte el Luca.
Heri még a nap folyamán többször elmerengett azon, hogy miként is tudná bizonyítani igazát, ám arra a következtetésre jutott, hogy sehogy.
Az órákon emiatt nem tudott rendesen odafigyelni. Himba professzor előadásán például, nagy derültséget keltve, véletlenül zenélni kezdett egy ültetésre váró orgonabokron. Meggenya professzornál pedig tévedésből átváltoztatott egy alpinistát felpinistává. Cotton professzor óráján Csigavér-elixírt kellett készíteni, de Herinek ez sem sikerült, mert véletlenül túl sok nitroglicerint csepegtetett a kémcsőbe, amitől felrobbant.
Nemcsak a kémcső, hanem az az épületrész, ahol az órát tartották. Cotton professzor emiatt a szokottnál is jobban neheztelt Herire. Nemcsak magában füstölgött, hanem nyíltan sértegette, sőt arra célozgatott, hogy az év végi vizsgán majd csúnyán megnehezíti a dolgát, és ha lehet, meg is fogja húzni. Persze nem úgy!… Csak az adott tantárgyból.
Szegény, Heri! Égett mint a rongy! Később, a jóslástanórán sem volt szerencséje, mert Kasszandra tanárnő kávézaccból spontán megjövendölte neki, hogy az élete végéig fog csak élni, és akkor bizony könnyedén meg is halhat. Ezután a szemébe nézett, majd jajongva kirohant a teremből, közben pedig azt sikoltozta:
– Mindenki meg fog halni! Mindenki meg fog halni!
A szerencsétlen tanerőt később a park legmagasabb fájának tetején találták meg, ahol éppen könyörgött egy gólyának, hogy vigye el innen délre vagy akárhová.
De a legszörnyűbb tapasztalatok Kampecz Dolórecz Kémbridzs óráján érték a világ megmentőjét.
Az óra rosszul indult. Kémbridzs először is mindenkit biztosított arról, hogy az ő óráján nem lesz semmiféle demonstráció. Sőt, ráció sem lesz, erről személyesen fog gondoskodni. A gyerekek életére meg is esküdött, hogy az edukáció pedig abból fog állni, hogy ő dadogva felolvassa az anyagot egy időszámításunk előtti kiadású és ugyanannyira korszerű kőtábláról, majd a következő órán a diákoknak vissza kell adniuk a tanultakat. Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy a kőtáblákat mindenki hazavihette tanulmányozás céljából, de másnap vissza kellett szolgáltatni, mert aki ellopta a tananyagot, azt kicsapták.
Amikor pedig, nem véletlenül, szóba került, hogy a bulvársajtó szerint Heri krónikus hazudozó, Kémbridzs abbéli véleményének adott hangot, hogy még Heri Kókler is bizony jobban tenné, ha feltűnési viszketegségében nem terjesztene betegségeket és hazugságokat.
Heri szólásra emelkedett, pedig nem kérdezték. Kifejtette, hogy a nemi betegségek egy része sajnos igaz, de már kapott rá remek gyógyszereket, így nem kell tovább aggódnia senkinek amiatt, hogy barátkozott vele. A jelenlévő hölgyek egy része idegesen fészkelődni kezdett, és pszichés eredetűén, kissé idegesen vakarózott. Hermelin mindegyikükre nagyon féltékenyen nézett. Heri jól látta, amint sebtében neveket írt fel a most készülő halállistájára.
Bár Kémbridzs tanársegéd határozottan utasította, hogy fejezze be, Heri mégis feltárta az igazságot.
Nevezetesen, mindenki reszkessen, mert Gigawatt Voltmárvolt bizony tényleg visszatért, és már csak arra vár, hogy leigázza a világot.
Mindenki izgatottan és összevissza kezdett el beszélni. A kicsengető csengő hangja megakadályozta Kémbridzset abban, hogy a nagy nyilvánosság előtt megrágalmazza és keresztre feszítse Herit. De óra után magához hívatta, és kötelezte rá, hogy este, vacsora után az irodájában megjelenjen.
Heri nem tehetett egyebet, tisztelgett, majd távozott.
A nap további része is rémesen telt. Herivel a barátain kívül senki nem akart szóba állni. Hermelin pedig sértődöttnek látszott, és minden órában felpofozott néhány lányt, akik rajta voltak a halállistáján. Herit is felpofozta, de Heri annyira fásult volt az őt ért negatív események együttes hatása miatt, hogy észre sem vette, csak szomorúan nyáladzott tovább.
Vacsi után Heri előírásos módon jelentkezett Kémbridzs irodájában.
– Hát itt a hírhedett hazudozó! – köszöntötte Kémbridzs rosszkedvűen.
– Kiskezit csókolom, de én biza nem hazudozom – állította Heri dacosan mint egy partizán. De Kémbridzs nem hitt neki. Kiment a Mágia szertárba, és két perc múlva már vissza is tért az új domina bőrruhájában, amely fekete volt, szegekkel verték ki, ő pedig egy bottal Herit. A világ megmentője rosszul bírta a fájdalmakat, mert még soha nem vett részt efféle szadopartin.
A helyzet lassanként fokozódott. Kémbridzs egyre jobban belelovallta magát. Csak azért, hogy Heri idegeit kikészítse, kipukkasztott három, kőkeményre pumpált gumibabát. Heri érezte, hogy jeges rémület szorítja össze a szívét. Ha még sokáig itt kell maradnia, akkor nem tud ma este korán lefeküdni. Ebből következően reggel kimerülten fog ébredni, és nem tud majd frissen és üdén tanulni, délután meg a Kavicslabda edzésen megjelenni. Heri csakis erre tudott gondolni. Fél füllel ugyan hallotta, amint az iskola legkegyetlenebb tanára mindenfélével fenyegetőzik, például, hogy nem fogja őt szeretni, nem ad neki majd piros pontokat, sőt, csak feketéket fog kapni, és az órai munkáért sem ad neki soha ötösöket, de mindez egyáltalán nem érdekelte.
Amikor viszont Kampecz Dolórecz Kémbridzs tanársegéd árammal akarta kezelni, pedig nem is volt beteg, Heri megelégelte a dolgot. Úgy is mondhatnánk, rövidre zárta a beszélgetést és távozott. De előtte a kék vezetéket rácsíptette a tanerő bal fülcimpájára, a pirosat pedig a jobbra, a váltókapcsolót pedig „Be” állásba pöccintette. Bizony, bizony, nem kevés elégtétellel figyelte, amint Kémbridzs haja égnek áll, a teste pedig füstölögni kezd a jelenettől. Heri nem szerette az emberi szenvedést nézni, nem úgy mint ez a gonosz Kémbridzs. Ezért leoltotta a lámpát, becsukta maga mögött az ajtót, és magára hagyva a rázkódva világító tanerőt, angolosan távozott.
Naná, hogy éjszaka is rosszul aludt. Azt képzelte, hogy kígyóvá változott. Egy kígyóvá, amely eltekergett. Méghozzá maga sem tudta, hogy hová. Szabadulni akart, de nem tudott, mert kígyó mivoltában nem volt birtokában az önálló akaratnak. Jeges verítékben fürödve ébredt.
– Szzzzzzzzz, de ssssszzzzzörnyű sssssszötét sssszerep – sziszegte, de nem folytatta tovább, mert megrémült attól, amit mondott. Kipattant az ágyból, de menten hasra esett. A lábai nem voltak a törzsén, és keze sem volt. A teste is összevissza tekergett, a derekán pedig kiújult a pikkelyszömör.
– Ssssszzzzegítssssszzég! – kiáltotta kétszégbeeszetten, majd elájult.
Amikor magához tért, már reggel volt. Rémülten tapogatta meg magát. Egyes helyeken hosszabban elidőzött, de végül nagyon megnyugodva megállapította, hogy testének csupán csak egy bizonyos része változott kígyóvá.

11. Büntetésben

Heri az éjszakai rémálmát megbeszélte barátaival, a kilences ikrekkel, Hermelinnel, Luca Sheggvolttal és a kis Gennyvel, akit senki nem hívott, de nem akarták kidobni, mert hát végül, ő is a családhoz és a maffiához tartozott.
– Úgy érzem, Voltmárvolt készül valamire – összegezte Heri, amikor befejezte jócskán kiszínezett előadását a rémálmáról. – Eddig is megéreztem, ha valamire késszült, de most, hogy immár az én vérem az ő vére is részben, talán még szorosabbá vált közöttünk ez a szörnyűséges kötelék.
– Ilyen egy életen és epizódokon át tartó szerelem! – jegyezte meg Overlay, akiről eddig senki nem sejtette, hogy milyen kis Humor Herold.
– Heri, ezt ne említsd meg senkinek sem! – javasolta barátja, Controlles, aki viszont éppen most veszítette el a humorérézékét. Rémület ült az arcán, és kicsit el is húzódott Heri mellől, illetve nagyon, mert annyira félt tőle vagy Voltmárvolttól. Rémisztő módon az eleddig nagyon éles határvonal, amely a két szereplő között húzódott, váratlanul kezdett egybemosódni.
Az órák csigalassúsággal teltek. Heri egész nap a Kavicslabda-edzésre gondolt. Elképzelte, hogy majd remekül kitombolja magát, és fizikai aktivitással fogja levezetni az őt ért rengeteg idegfeszültséget.
Éppen az egyik óráról mentek a folyosón a másik órára, amikor egy feketére égett kísértet rontott rájuk, és artikulátlan hangon ordítani kezdett. Mindenki azt hitte először, hogy ez nem lehet igaz, hogy ez nem a valóság, csak egy rémálom az Elem utcában, és ez csak Frédi lehet, az égett orcájú, de tévedtek.
A szörnyeteg Kampecz Dolórecz Kémbridzs volt! Heri a rengeteg fekete színű égett ruha, az égett bőr és a ropogósra sült koponya miatt, amelyről mindkét fülcimpa valamiért leégett, csak nehezen tudta megállapítani, de amikor megszólalt a tanárnő, akkor a hangjáról nyomban felismerte.
– Kókler! Heri Kókler! – üvöltötte olyan hangerővel, hogy ettől mindenki megilletődött, a rosszul felrögzített képek pedig lepotyogtak a falról.
– Igen, tanárnő? – kérdezte udvariasan Heri. Először mindig ilyen udvariasan kezdte a beszélgetést, és csak ritkán ölt azonnal. Voltmárvolttal természetesen bizonyosan nem udvariaskodott volna ennyit, hiszen ő hatalmas fekete mágus volt, tele törpösnél törpösebb szuperátkokkal, amelyeket kivédeni nem lett volna egyszerű feladat. Őt célravezető lett volna valami váratlan és fineszes módon megtámadni, hogy a meglepetés ereje Heri malmára hajtsa a vizet. Kémbridzs azonban nem tartozott a különlegesen veszedelmes szörnyetegek kategóriájába.
Legalábbis ekkor még mindenki ezt gondolta.
Heri is.
De tévedett szegény, mert meg kellett tapasztalnia, hogy nem csak mágikus úton előállított veszedelmes átokkal lehet ártani valakinek. A rafinált kegyetlenségnek bizony számtalan módja létezett, amelyekről Herinek eddig fogalma sem lehetett, hiszen normális, egészséges lelkületű, szexmániás gyerek volt, aki nem akarta embertársait kínozni vagy kiónozni.
Elérkezett hát annak az ideje, hogy megtanulja a leckét.
Legalábbis a gonoszkodó, fekete lelkületű, égett kültakarójú Kampecz Dolórecz Kémbridzs ezt ordította.
Meg azt is, hogy mostantól Heri nem látogathatja a Kavicslabda edzéseket.
Herit szíven ütötte ez a mondat. Erre nem volt felkészülve. Eddigi ellenségei, beleértve Voltmárvoltot és Drakulát, mindig a nyers erőszakot választották, ha kegyetlenkedni akartak vele. De ez a némber lelkileg akarta összetörni, majd megsemmisíteni, ez most már világosan látszott.
Heri nem szólt semmit, csak sarkon fordult. Egyenesen az igazgató irodájához sietett. Abban bízott, hogy majd Dupladurr professzor igazságot tesz, és újrajátszhat a csapatban. De sajnos nem járt sikerrel, mert az igazgató házon kívül volt. Ám azt senki nem tudta, hogy hol. Heri elkeseredett, mert ez azt jelentette, hogy legmagasabb rangú pártoló tagja sem fogja hatályon kívül helyezni Kémbridzs eltiltását, így most ki tudja meddig nem is edzhet. Az pedig azt is jelentheti majd, hogy kiszorulhat a csapatból.
Szerencsére senki nem tiltotta meg neki, hogy az udvaron sétafikáljon. Így hát lement, és tomboló haraggal a lelkében bámulta a tréninget.
– Mi bánt, Heri? – lépett oda melléje Chö Chi, aki egy remek alkatú lány volt, tetszett is Herinek, annak ellenére, hogy a feje… nos azzal egy kis bibi volt. A lány ugyanis egy kemény Kavicslabda mérkőzést követően, ez még évekkel ezelőtt történt, igen magasról fejre esett, és ripityára törte a kis buksiját. Természetesen meggyógyították a nagyon felkészült egészségügyi dolgozók, Madám Fityula, Madám Cikória, valamint Madám Fiola és a kicsit pesszimista Euthanázia nővér. Dedalon Dinnye, a fájdalomcsillapítás professzora felügyelte a munkálatokat, ennek eredményeként Chö Chi normális életet is élhetett.
Volna.
Ugyanis a fejecskéjének hátuljába egy kis plexit is be kellett építeni, mert oda valamiért nem nőtt vissza a feje. Azon keresztül be lehetett látni a sötétbe, és ami aggasztó volt, a viszonylag normális méretű deformált koponyában meglehetősen parányi méretű agy zakatolt. Herinek pedig fontos volt, hogy az a nő, akivel hetyeg, még intelligens is legyen. Ezért eddig nem nagyon forszírozta, hogy összejöjjenek.
– Semmi! – mondta dacosan, ahogy a kőkemény férfiak szokták.
– Ó, Heri, pedig én azt hiszem, hogy segíthetnék neked… – mondta bizalmaskodó hangon Chö Chi.
– Miben, he? – kérdezte nem túl finoman Heri, mert le akarta koptatni ezt a nőt.
– Hát… nem is tudom. De okos fiúka vagy te, és biztosan magad is ki fogod találni, hogy hogyan segíthetne egy érett nő, ez én vagyok, egy kemény férfinak, akinek tele van a… a… lelke feszültséggel…
– Ahh! – mondta Heri, miközben továbbsétált a Kavicslabda-pálya felé, ahol már folyt az edzés.
Heri legnagyobb meglepetésére új kapussal állt fel a csapat. Ennek az volt az oka, hogy a csapikapi, Doo Waad, aki olyan kőkemény fickó volt, mint egy állat, tavaly elballagott. Megkapta a diplomáját, és azóta valami lepukkant gyorsétterem-láncolatban dolgozott. Máshol nem kapott szegény állást, pedig aranydiplomával végzett, soha életében még csak egy négyes osztályzata nem volt, mindig kitűnőt kapott. A régi iskolatársak, akik még a Rokfortra jártak, rendszeresen szoktak vele találkozni Drogfort Cityben, és mindig illően köszöntötték, mielőtt leadták neki a rendelést.
– Hé, hozzá má' haver tizenöt hamburgert, negyven sajtkrumplit és kecsapos kólát. Meg fagyi menüt!
Hiába, no, így múlik el a világ dicsősége! Szegény Doo Waad! Ő volt eddig ennek a posztnak a birtokosa, és nem is csinálta rosszul a védést. Ám most keresni kellett helyette valaki mást.
– Ez az fiúk! – ordította Angelina Dzsoli Dzsóker, aki bármilyen poszton bevethető, ügyes kis csaj volt az ágyban is. Most saját magát választotta főnöknek, mert eléggé nagy volt a szája hozzá, hogy senki ne merjen ellenkezni vele. Szegény leendő férje! Nem lesz neki könnyű élete! Ez már most biztosan látszott.
Heri álla leesett, de felvette, leporolta, helyrerakta. Most vette csak észre, hogy immár nem egy, hanem kilenc kapusa van a csapatnak. Ennek az volt a magyarázata, hogy az ikrek nem tudtak megegyezni abban, hogy ki védjen. Ezért kitalálták, hogy majd egyszerre védenek. Ezt nem tiltotta semmiféle szabály, mivel ebben a játékban ettől az évtől kezdve már nem voltak szabályok. Az élet nagy játéka volt ez, ahol nem a részvétel volt a fontos, hanem a győzelem.
– Ez az fiúk! – ordította Dzsoli megint, mert a kilenc kapusnak egyszerűen nem lehetett gólt lőni, annyira jó formában voltak. De az is lehet, hogy így, galeriban képesek voltak rá, hogy teljesen elállják a kaput.
A Csippendél csapat szimpatizánsai, akik nagy számban látogattak ki az edzésekre, felállva tapsolták a védelem kilenc kőkemény oszlopát.
– Jobb mint a Katanaccsó – vélekedett Heri, aki az olasz fociban is járatos volt. Bár az olasz foci sokkal unalmasabb volt, ezt el kellett ismerni. Egyrészt mert ott voltak még szabályok, legalábbis papíron. Ráadásul a csapatok kétszer negyvenöt percen keresztül arra törekedtek – általában minden eszközzel –, hogy ne kapjanak gólt.
– Szóval, Heri – szólalt meg ismét Chö Chi –, volna kedved hozzá, hogy járjunk?
Heri nem szerette az erőszakos nőket. Hidegen ránézett Chö Chire, aki ettől elpityeredett, majd egy vastag kötelet vett elő a dzsekije alól és sírdogálva elvonult, hogy felakassza magát az első fára.
– Na, nem kell azért ennyire megsértődni! – próbálkozott mintegy bátorító hangsúllyal Heri.
– Nem sértődtem meg! – bőgte Chö Chi. – Hanem teljesen kivagyok, mint a liba tömés után. Már hónapok óta magányos vagyok, mert tudod, Szegény Gregory halála óta gyászolok.
Herinek eszébe jutott, hogy Chö Chi Szegény Gregory barátnője volt, aki tudvalevőleg már meghalt. Lelkiismeret-furdalás kezdte gyötörni a világ megmentőjét. Rádöbbent, hogy nem kellene ennyire kegyetlenül bánnia ezzel a szegény lánnyal, hiszen ha már hónapok óta nem jár senkivel, akkor biztosan rettenetesen kilehet.
Éhezve.
Heri kényszeredetten elmosolyodott, majd körbenézve, hogy vajon nem látja-e valaki, de főként Hermelin, mert az nagyon ciki lett volna, megölelte szegény Chö Chit, és vigasztalóan megpaskolgatta a hátát.
Chö Chi is megölelte Herit, aki meglepetten tapasztalta, hogy milyen jó puha a lány kabátjának eleje.
– Akkor járhatunk? – kérdezte felbátorodva Chö Chi.
Heri nyomban eleresztette, mintha tüzes vasat fogott volna.
– Nézd, Chö – mondta megfontoltan. – Tudod, én Hermelinnel futok hivatalosan. Ő pedig nagyon féltékeny természet. Nem akarom felhergelni, mert nem szeretném, hogy esetleg annyira bedühödjön, hogy téged is Szegény Gregory után küldjön a halálba. – Heri hirtelen elharapta a mondandóját, de már későn, mert megesett a baj. Olyat mondott, ami nagyon tapintatlan volt. Chö Chi hisztérikus zokogás közepette elrohant. Heri először utána akart rohanni, hogy megakadályozza a készülő önagressziót, de amikor látta, hogy a kötél ittmaradt, a fejét csóválva inkább a tréninget figyelte.
Az edzés nézőként roppant unalmas volt. Az eső is megeredt. Heri pedig nagyon rosszkedvűen figyelte, amint társai vidáman repkednek és cikáznak a villámok között, neki meg itt kell áznia és fáznia a pálya szélén.
Az edzés után megvacsoráztak. Az ikrek lelkesülten ecsetelték, hogy micsoda remek nap volt ez a mai, de Heri semmi ilyesmire nem emlékezett. Nyomasztó hangulatban volt. Ahelyett, hogy a többiekkel lógott volna a Csippendél-klubban, és nőkről meg csajokról vitatkozott volna a srácokkal, fogta magát és lefeküdt aludni, hátha a holnapi nap kevésbé lesz rossz, mint ez a mai volt.
De szegény Heri az álom mezején sem lelhetett megnyugvásra, mert ismét rémálmok kínozták. Megint kígyóvá változott, és egy szerencsétlen békát üldözött árkon-bokron át. Már éppen elkapta volna, amikor jött egy gólya, és az utolsó pillanatban bekapta.
A békát.
Heri ekkor felriadt. Megint jeges verítékben úszott, amikor kinyitotta a szemét. Nagy nehezen kikászálódott az ágyból, majd miközben pisilt, azon gondolkodott, hogy vajon miféle szörnyű oksági kapcsolat miatt kell neki folyton azt álmodnia, hogy ő egy kígyó. Ám választ sehonnan nem kapott.
Amikor befejezte folyó ügyeit, akkor döbbent csak rá, hogy elfelejtett kimenni a vécére.
Heri varázspálcájával nagy sietve tisztára varázsolta szegény Controllest, akinek egyetlen bűne az volt, hogy közvetlenül ott feküdt, ahol az előbb Heri…
Nos, igen… hát nem volt a szitu kellemes, de Heri varázslatosan ügyesen megoldotta a helyzetet. Nem csak patyolattisztára varázsolta barátját, hanem meg is szárította, sőt az ágyneműjét is kicserélte. Mindezt úgy, hogy közben Controlles az igazak álmát aludta, és semmit nem vett észre a szerencsétlen esetből.
Heri magában szitkozódott. Választékos kifejezésekkel átkozta magát, amiért ilyen ostoba volt. Óvatosan körbenézett a hálóteremben, de szerencsére senki nem látta meg, hogy ma reggel szakított az eddigi szobatisztasággal, és véletlenül idebent ment ki.
Mire végzett a bonyolult varázslatokkal, amelyekhez hasonlót sem csinált soha, csodálkozott is, hogy miként jutottak eszébe a bűvszavak, önmagával roppant mód elégedetten odasétált az ablakhoz és gyönyörködött a napfelkeltében. Éppen elmerengett valamin, amikor mozgásra lett figyelmes Hibrid kunyhója körül. Ahogy megerőltette azt a rövidlátó tekintetét, rájött, hogy a Hibrid kunyhója körüli mozgásnak nem más a forrása mint Hibrid.
Hirtelen eszébe jutott, hogy Hibriddel még az idén nem is találkoztak. Hirtelen az is az eszébe jutott, hogy a jó életbe lehetséges, hogy nem tűnt fel neki az, hogy hatalmas barátja, Hibrid az óriás nem volt itt eddig a Rokforton.
Hibrid! – suttogta hangosan, mire mindenki felugrott, és az ablakhoz rohant.
– Nahát! Megjött Hibrid! – jegyezték meg a kilences ikrek csodálkozva.
– Nekem fel sem tűnt eddig, hogy nincs itt! – vallotta be Heri.
– Szégyellem, de nekem sem! – csodálkozott maga magán Controlles.
– Mi még csak nem is gondoltunk rá – vallotta be Pageup és Pagedown.
– De vajon miért? – kérdezte Heri töprengve. Miközben mindenki rettentően csodálkozott, Hibrid ki-be járkált a kunyhójából. Vizet hozott a kútról, teafüvet szedett a veteményesből, majd végül beette a fene a házába. Már egy fél órája figyelték, de már többet nem jött ki onnan. Ekkor a gyerekek levonták a logikus következtetést, hogy Hibrid valószínűleg nem jön ki onnan egyhamar, mert teázik, vagy mert nem szelel megfelelően a kéménye, és szegény barátjuk elhunyt szénmonoxid-mérgezésben. Összenéztek egymással. Szavak nélkül is remekül megértették egymást. Nem volt szükségük szavakra, csak akkor, ha beszélni akartak egymással. Összenézni viszont szavak nélkül is kiválóan tudtak.
– Le kell mennünk Hibridhez! – jelentette ki Heri. – Valami titokzatosságot érzékelek vele kapcsolatban. Szeretnék beszélni vele, mert úgy vélem, talán tud valamit Dupladurr professzorról. Talán együtt voltak ott, ahonnan most Hibrid visszatért.

12. Hibrid története

– Valami bűbájt gyanítok… – hümmögött Controlles is. – Nem találok rá természettudományos magyarázatot, hogy vajon miért nem hiányzott eddig senkinek Hibrid, amikor pedig egyébként rendkívül jó barátunk. Én például egyáltalán nem is gondoltam rá. Még a neve sem jutott eszembe. Amikor a kunyhójára néztem, semmi nem jutott eszembe róla. Még Hibrid sem, pedig ő eléggé nagy valaki.
A többiek elismerték, hogy maguk sem értik, hogy miért, de ők is ugyanezt tapasztalták. Abban maradtak, hogy biztosan valami varázslat lehet az oka.
– Reggeli előtt meg kell járjuk az utat! – mondta Heri megfontoltan. – Az órákról nem lóghatunk, azt azonnal észrevennék.
– Mint ahogy minket is észre fognak venni, ha kimegyünk így tizenvalahányan az épületből – morfondírozott Controlles.
– Ne aggódjatok, apukáim! – fölényeskedett Heri. – Itt van nálam az apámtól örökölt megláthatatlanná tévő, kiforgatható jellegű köpönyegem. Tudjátok, amelyiknek a másik oldala esőkabát. Ha mindannyian bebújunk a megfelelő oldala alá, akkor senki nem vehet észre minket. Még Hibrid sem.
Úgy is tettek, ahogyan mondta. Felöltöztek, cipőt húztak. Controlles ugyan kicsit morózus hangulatba került, mert általa ismeretlen okból kifolyólag, az éjszaka folyamán teljesen elázott a cipője. Controlles nem tudta mire vélni a dolgot. A cipő annyira elázott, hogy valósággal ki kellett belőle facsarni a vizet.
– Nahát! – mondta Controlles döbbenten. – Nézzetek ide, fiúk! A cipőm telement az éjszaka vízzel! Azt hittem, hogy csak álmodtam azt, hogy állok a monszunesőben és zuhog rám a meleg esővíz. Heri elvörösödött, mert rádöbbent, hogy a takarító varázslat, amelyet alig fél órája fejezett be, nem terjedt ki szegény Controlles cipőjére, amely számára is észrevehetetlen módon megbújt a fiú ágya alatt.
– Szerintem csak beleizzadtál! – mondta Heri bizonytalanul. – Nem nagy ügy az egész! Velem is elő szokott fordulni…
– Na de ennyire nem szoktam beleizzadni! – tiltakozott Controlles, és megint kicsavarta a cipőt, amiből valami rossz szagú folyadék csöpögött kifelé.
– Hű, micsoda szaga van! – fintorgott Controlles.
– Akkor meg miért szagolgatod? – nevettek rajta a többiek.
– Hihetetlen milyen szaga van! Olyan büdös, mintha valaki belepipilt volna az éjszaka… – morfondírozott Controlles.
– Szerintem csak megázott tegnap az edzésen – jutott a mentő ötlet Heri eszébe. – Emlékszel, mekkora eső volt? Közben beázott, ráadásul a lábad is megizzadt, idebent a szobában pedig az egész összeért, mint egy bonyolult vegyület. Az enyém is mindig ilyen büdös szokott lenni, amikor edzésről jövök.
– Gondolod? – fintorgott Controlles, de nem látszott rajta, hogy meggyőzték volna Heri szavai.
– Srácok, mennünk kell! – sürgette őket Backspace, akinek ez volt az egyetlen egyszavas mondata a történetben, ezért nagyon szépen artikulálva mondta, hátha felfigyelnek rá a menedzserek, és esetleg más, színvonalas darabokban is szerepet kaphat…
Heri együttérzően megveregette Controlles vállát, majd a varázspálcájával tökéletesen kitisztította, megszárította, de még ki is suvickolta a lábbelit. Controlles úgy örült, mint majom a farkának.
– Szép új cipőm van! Nézzétek! Heri csodát tett! – ujjongott.
A többiek megfenyegették, hogy megverik, ha nem igyekszik.
Amikor mindenki készen volt, vagyis Controlles is, az egész galeri leosont a lépcsőkön. Nem kis ügyességről tanúbizonyságot téve kikerülték a diákok és a tanárok lépcsőkön közlekedő csoportjait, átosontak átjárókon, bejárókon, és forgóajtókon, ami nem volt könnyű, de nekik ez is sikerült.
Heri egyszer csak észrevette, hogy Hermelin éppen a kis Gennyvel beszélget a kamaszkori menstruációs problémák hatékony kezelési lehetőségeiről, amikor a fiúk melléjük értek. Heri és Controlles hirtelen mozdulattal mindkettőjüket berántotta a köpönyeg alá. Még mielőtt sikoltozni kezdtek volna, mert elrabolták őket, vagy netán azért, mert nem fejezhették be mondókájukat – erre a nők nagyon kényesek –, címszavakban elsorolták, hogy mi történt, és most hová igyekeznek éppen.
Alamusz Giccs, a gondnok azonban véletlenül meglátta azt a természetfeletti jelenséget, amikor két leánytanuló az elmúlt pillanatban még ott állt a lépcsőfordulóban, a másik pillanatban viszont már nem állt ott.
Sőt, egyenesen eltűnt!
Méghozzá mind a kettő!
A gondnok megdörzsölte a szemét, majd amikor megint kinyitotta, akkor is csak azt látta, hogy nem lát semmit. Na, ez már több volt a soknál! Giccs fanatikus arckifejezést öltött. Kivonta a zseblámpáját, majd a macskáját, akit Csak Norrisznak hívtak, ujjnyi vastag acélláncon maga után vonszolva elindult a kijárat felé, hogy utánajárjon ennek a nagyon gyanús dolognak.
A gyerekek ügyesen kislisszoltak Giccs előtt a kapun. Gyorsan leértek Hibrid kunyhójához. Ez valójában egy verem volt, de szegény csóró vadőrnek az éhbér színvonalú havi keresményéből csak ennyire tellett. Mivel szerették ám a nagy melákot, soha nem illették volna a putri szóval ez a veremlakást, hanem mindig csak illedelmesen azt mondták rá, hogy kunyhó.
Amikor csengettek, Hibrid ajtót nyitott nekik, ők pedig beslisszoltak az ajtón.
– Megint szórakoznak ezek az átok kölykök! – füstölgött az óriás magában, majd nehézkes mozdulatokkal, közben nagyokat nyögve, becsukta maga mögött az ajtót. Éppen vissza akart csoszogni a gigantikus bögréjéhez, amelyben finom, gyógyító erejű máktea gőzölgött, amikor váratlanul meglátta, hogy tizenvalahány gyerek bámul rá rémülten odalentről.
De Hibrid is megrémült, mert először nem értette, hogy ezek meg hogy kerültek ennyire váratlanul az otthonába. Ijedtében még egyet ugrott is hátrafelé. Ezt talán nem kellett volna tennie, mert a hirtelen ugrástól megremegett a föld, és az igénytelenül megépített, de szerényen berendezett lakóingatlan kis híján összedőlt, mint egy kártyavár.
– Atya ég, Hibrid! – kiáltoztak rémülten a gyerekek, mert senki nem akart még meghalni.
– Ne féljetek, földrengésbiztos – mosolygott meggyőzően Hibrid, erre mindenki elhallgatott, és igyekezett visszatartani székelési ingereit.
– Mit jelent az, hogy földrengésbiztos? – kérdezte gyanakodva Heri.
– Azt, hogy egy földrengés biztos összedöntené – vallotta be Hibrid, amitől igazából senki nem nyugodott meg.
– Hibrid! Veled meg mi történt? – sikoltott fel Hermelin, amikor Hibrid gyertyát gyújtott, és a felragyogó fényár megvilágította a hatalmas termetű alakot.
– Mit kérdeztél? – kérdezte Hibrid, mintha süket lenne, mert az is volt.
– Nem hallasz jól? – kérdezték a gyerekek.
– Nem, mert beszakadt a két dobhártyám.
– Hogy mi történt veled? – aggódtak rettentően a gyerekek.
– Ne aggódj, csak néhány karcolás! – bagatellizálta az ügyet Hibrid.
– Néhány karcolás? – hitetlenkedtek jó hangosan a galeri tagjai, hogy az óriás is értse. Láthatóan nem voltak túlságosan meggyőzve. Hibrid ugyanis láthatóan rettenetes állapotban volt. A fél haja hiányzott, a másik fele véres volt. Az arca nem látszott a rengeteg sebtől, mindkét szeme alatt pedig fekete monokli sötétlett.
Egyik karja vélhetően eltörhetett, mert fel volt kötve a nyakába. A másik az nem volt felkötve, mert ernyedten lógott. Aggasztó módon az ujjaiból csöpögött a vér, de hogy az honnan eredt, senki nem merte megkérdezni. Hibrid bal lábára kicsit sántított, a jobbra pedig erősen. Ennek vélhetően az lehetett az oka, hogy külső- és belsőbokaszalag-szakadást szenvedett, eltört a térdkalácsa és a sípcsontja, a vádliját pedig csúnyán megcsípte egy bolha. A másik lábában keletkezett szárkapocscsont-törés szinte semmiség volt ehhez képest. Aki régebb óta ismerte, azonnal megállapította, hogy ma a kedve sem igazán jó.
– Nagyon fáradt vagyok! – lihegte, és ledobta magát a kerevetre. Az ülőalkalmatosság már egy régebbi alkalommal összetört alatta, így most érdemi változás, netán káresemény az eddigiekhez képest nem történt.
– De hát mi történt veled, szegény barátunk? – kérdezte együttérzően Heri.
– Semmi különös! – lihegte Hibrid. – Csak titkos megbízatáson voltam…
– Ugye Dupladurr professzor küldött el? – kérdezte közben Heri.
– Hát ezt meg honnan tudod? – lepődött meg nagy barátjuk.
– Ő szokta az embereket titkos megbízatásokra küldeni – állította Heri.
– Meg az óriásokat is – vallotta be Hibrid.
– Meséld el, kérünk szépen, hogy merre jártál, mit csináltál és kiket öltél meg! – nyaggatták kórusban a szenzációs rémmesékre éhes gyerekek. Mivel Hibrid annyira szerette a gyerekeket, hogy az már majdnem büntetőjogi kategória volt, engedett az unszolásuknak, és nekilátott, hogy töviről hegyire elmesélje nekik hihetetlen kalandját.
– A tanévnyitó előtt néhány nappal Dupladurr professzor magához hívatott, és egy újabb feladattal bízott meg. A nyár folyamán már részt vettem egy ilyenben, emlékeztek, Transz Szilvániában, de a professzor ismét megbízott egy másik üggyel. Úgy látszik, bízik bennem, ami jólesett, ezért rögtön igent mondtam, pedig még el sem árulta, mit kell tennem. – Hibrid hatásszünetet tartott, majd kortyolt egyet a forró teájából.
– Nem fogjátok elhinni, de Dupladurr professzor azzal a feladattal bízott meg minket, hogy menjünk észak-északkeletre, és keressük meg az óriásokat.
– Többen is voltatok? – kérdezett közbe Hermelin, aki láthatóan minden apró kis részletre figyelt.
– Igen! – ismerte be Hibrid. – Mega Mamival, a Hóthbaromm Varázs Lóiskola vezetőjével mentem, aki civilben szintén óriás, tehát kolléga.
– De hát miért kellett megkeresnetek az óriásokat? – csodálkozott Heri.
– Mert Dupladurr professzor azt mondta, nagyon fontos, hogy szövetséget kössünk velük. Az óriások hatalmas szövetségeseink lehetnek a Netuddki és a Fekete Krumplinyomók elleni háborúban, ami nagyon közeleg.
– Na és hol élnek az óriások? – kíváncsiskodott Hermelin.
– Messze, nagyon messze innen – merengett el Hibrid. – Hetekig vándoroltunk, mire megérkeztünk. Nemcsak a nagy távolság, de a nyomunkban loholó titkosügynökök is megnehezítették az utunkat. Mindennap sikerült egyet leráznunk, de helyette ketten jöttek. Aztán még ketten meg még ketten. Az annyi mint tíz… nem… csak öt… vagy nem? – Két dolog azonnal szembetűnt: egy, hogy Hibrid elbizonytalanodik, három, hogy nagyon gyenge volt matekból.
– Mit akartak az ügynökök? – kérdezte a kis hülye Genny.
– Hát nem akartak életbiztosítást kötni, annyi szent – nevetett kissé keserűen Hibrid. – Viszont minden éjjel az életünkre törtek, de mi éjszaka is vándoroltunk, hogy ez ne sikerüljön nekik. Hamis medvenyomokat hagytunk, kétszer pedig bagzó macskáknak álcáztuk magunkat. – Hibrid elpirult, amikor nemi életéről kellett mesélnie. – Na jó, elismerem, hogy minden másnap így tettünk… Hát jó, nem hazudozók, mert úgyis rájöttök hamar, szóval, naponta kétszer, háromszor is, egyszer ötször vagy hatszor is, na jó, nem is egyszer, mert jó volt, nagyon jó volt. Azaz, hatékony. Azt akartam mondani… – Hibrid vörös lett mint a bolsevikok. – Időnként pedig körbe-körbe haladtunk, hogy összezavarjuk őket – folytatta, miután megivott még egy kis mákteát, amitől egyre jobban mesélt, bár lelassult egy kicsit a nyelve. A sztorit viszont határozottan jobban színezte.
– Meg kell mondjam, hogy nem bírták az iramot. Berlin közelében járhattunk, amikor egy éjjel kikészítették egymást a sötétben, mert azt hitték, mi vagyunk azok. Pedig nem… hehehe. Csak szembe találkoztak magukkal… Meg kell mondjam nektek, hogy tisztességgel eltemettük őket.
– Rettenetes – borzongtak meg élvezettel a beteges, horrorfilmektől és Walóságsóktól megmételyezett világban felnövő, jobb sorsra érdemes gyerekek.
– Nekem mondjátok! De a java még csak azután következett. Ám egy darabig igazán szép és nyugodt volt az utunk. Erdőkön, mezőkön, autópálya-felüljárókon keresztül vándoroltunk megállás nélkül. Végtelen búzamezőkön sétálva gabonaköröket rajzoltunk, folyókon úsztunk át, tavakon ugrottunk keresztül. Ahogy észak felé haladtunk, az éghajlat egyre hidegebb lett. Hó esett, hol meg nem. Amikor megérkeztünk a Bazi Nagy Fekete Hegyekhez, tudtuk, hogy itt lesznek az óriások.
– Honnan tudtátok, hogy ott élnek a hegyek között? – kérdezte Pagedown és Pageup.
– Dupladurr professzor azt mondta, hogy ott lesznek. És ott is lettek, tényleg. Mégpedig a litvánok. Mert azok is ott élnek, nemcsak a lettek. Most meg mit néztek mint az észtek? Egyébként azok is arrafelé éldegélnek.
– Mit mondtak az óriások, amikor megtaláltátok őket? – kérdezte izgatottan Hermelin.
– Először semmit. Ugyanis elrejtőztünk a Hóemberek árnyékában, hogy kikémleljük őket.
– Hóemberek? – kérdezte nyugtalanul Hermelin. – Azok is voltak?
– Hó? – kérdezte Hibrid.
– Hát ott, a Bazi Nagy Fekete Hegyekben – magyarázta Hermelin jelbeszéddel, hogy Hibrid is megértse a két beszakadt dobhártyája miatt.
– Hja, a Hóemberek… Igen, a Hóemberek nagyon veszélyesek. Általában a hegyekben vadásznak sárgarépára, ami az orrukhoz kell. Azt hiszem, az amolyan fogyóeszköz lehet náluk. A hegyek mélyén hatalmas brikettbányákat működtetnek, ott bányásszák a szemet, ami a látásukhoz kell. Általában két szemük van, de némelyiknek még a kabátkáján is van néhány szem szén. A seprűjük viszont eléggé ócska, repülni nem is lehet vele. Akárcsak a kalapjuk, ami lyukas, ezért aztán kéregetésre is alkalmatlan.
– Mi közük a Hóembereknek az óriásokhoz? – kérdezte Heri célratörően.
– Semmi, a világon semmi – vallotta be Hibrid. – Ám mivel ott élnek az óriások tőszomszédságában, semmiképpen nem mehettünk el szó nélkül mellettük.
– Nem? – kérdezte izgatottan a galeri.
– Nem, hát. Illően köszöntöttük őket.
– És, mi történt akkor? – kérdezte lélegzet-visszafojtva Hermelin.
– Semmi. Nem köszöntek vissza.
– Hogyhogy? – döbbent meg Heri.
– Hát azért, mert a Hóemberek nem tudnak beszélni. Talán láttatok már olyan Hóembert, aki tudott beszélni? – kérdezte tompább hangon Hibrid, ami a máktea mértéktelen fogyasztásából adódott.
– Nem, dehogy! – állította Heri.
– Na látjátok! – folytatta Hibrid. – Napokig kémleltük az óriásokat, míg végre oda mertünk menni hozzájuk.
– És mi történt akkor? – kérdezték a gyerekek egyszerre.
– Mega Mami meg én odamentünk a vezetőjükhöz, és esdekelve könyörögtünk neki, hogy ne öljön meg minket. Ugyanis először meg akartak ölni minket. De aztán látták, hogy nem tudnak megölni minket, még akkor sem, ha ők tizenvalahányan vannak, mi pedig csak ketten.
– Miért? – kérdezte Heri, mert ma folyton kérdeznie kellett.
– Azért, mert ők nem az óriások voltak, hanem az órások. A hegyekbe jöttek pihenni, és azért, hogy elüssék valamivel az időt. Tehát, mint ahogy mondottam, ők órások voltak, mi viszont óriások voltunk. Először ez nem tűnik nagy különbségnek, de ha jobban belegondoltok, hamar rájöhettek, hogy mégis az volt ám, hiszen csak a derekunkig értek. Amikor rájöttek, hogy milyenek az erőviszonyok, ők kezdtek el könyörögni, hogy mi ne öljük meg őket. De mi senkit nem öltünk meg! – bizonygatta Hibrid. – Csak kiszedtük belőlük, hogy merre élnek az óriások. Odamentünk és megint könyörögtünk. Most már nem volt értelmetlen a könyörgésünk.
– Hogyan fogadtak benneteket? – kíváncsiskodott Heri.
– Az óriások éppen irtották egymást. Irtóra izgalmas volt nézni, amint nagy kövekkel dobálták egymást. A menekülés is izgalmas volt, de sikerült. Ép bőrrel hazajöttünk, és jelentettük Dupladurr professzornak, hogy nem sikerült az óriásokkal felvennünk a kapcsolatot, mert éppen Kőgolyóztak.
– Kőgolyóztak? – hökkent meg Heri.
– Igen! Ez náluk rituális számba menő tevékenység. Az önfeledt játék és a vendetta különös keveréke. Halálosan komolyan veszik, időnként még arról is hajlamosak megfeledkezni, hogy ez csak játék. Általában addig játsszák a Kőgolyózást, amíg mindenki meg nem hal. A játék évekig is eltarthat, mert az első félidőben általában nem hal meg mindenki. Különös módon, a hagyományok szerint, nem szabad senkinek sem félbeszakítania a Kőgolyózást, mert akkor újra kell kezdeni a játékot az elejéről. Régebben gonosz fekete mágusok, akik nem szerették igazán őszintén, feltétel- és viszonzásvárás nélkül az óriásokat, úgy ahogy azok voltak, állandóan félbeszakították szent játékukat…
– Tehát – találta ki Heri, mert okos volt –, így haltak ki az óriások?
– Így! – mondta Hibrid szomorúan. – De egyet azért sikerült megmentenem közülük. Őt hazahoztam, útközben domesztikáltam, mert vad volt ám a kicsim. Látjátok a fejemen, ahogy ordított, toporzékolt, ugrált rajtam, miközben szelíd erőszakkal elhoztam és elrejtettem a Négyszögletű Kerekerdőben.
– Hibrid! Te hazahoztál egy óriást? – döbbent meg Hermelin?
– Mit tehettem volna? – kérdezett vissza Hibrid. – Ő az egyetlen életben maradt rokonom. A szellemileg visszamaradott unokaöcsém, Gardrób. Kötelességem, hogy gondoskodjak róla. Miért néztek így rám? Talán ti nem így gondoljátok?

13. A kígyóbűvölő

A skóciai kísértetkastély fekete sziluettje fenyegető árnyként borult a környező vidékre. Óriási hegyek és mély völgyek között emelkedett, a rávetülő telehold fényében jól látszott, hogy mekkora. Nagy!
Megawatt Voltmárvolt, az égbenyúló Szellemtorony legfelső szintjén, sötét varázslatra készült éppen. A hideg kőfalakon, a kovácsoltvas gyertyatartókban fáklyák lobogtak. Narancsvörös fényük megvilágította a világszerte rettegett fekete mágus kopasz fejét, gonosz pofáját, sötét szemét.
Gigawatt Voltmárvolt egy fekete, hamis emberi csontokból faragott ébenfatrónuson ült. Mellette két oldalt, a falra szerelt, műanyag emberi koponyákban gyertyák égtek. A trónus mellett, közvetlenül a svédacél éjjeliszekrénykén helyet kapó műanyag bögrében sűrű, barna folyadék lötyögött, amelyben a villogóan fehér fogsora úszott. Csizmás lábát havasi emberbőrből készült szőnyegen nyugtatta. A teremben szél süvített hangosan, de nem volt képes elnyomni a reményvesztett hangon sikoltozó, kóbor emberi lelkeket, akik menetrendszerűen, néha pedig libasorban szárnyaltak keresztül és kasul a termen.
A két lábon járó, testet öltött gonosz váratlanul felkapta kiállhatatlan tekintetét, majd az ajtóra szegezte. Gyorsan, ideges mozdulatokkal bekapta szép fehér fogait.
– Szabad! – kiáltotta, pedig senki nem kopogott még.
Az ajtó mindenesetre magától feltárult, és a kissé meglepett csicskása, Pedigré Pál osonkodott be rajta.
– Cickafark! – dörrent a hatalmas fekete mágus rekedt, mélyen digitalizált hangja.
– Jelen, Nagyuram! – cincogta a kis féreg, akinek ez volt a titkos neve, és most mélyen meghajolt ura és parancsolója előtt.
– Elhoztad, amiért küldtelek? – kérdezte Voltmárvolt.
– Igen, Nagyuram! – hebegte megilletődötten Cickafark. Kampós kezével – az eredetit uráért áldozta fel néhány epizóddal ezelőtt – ügyesen elvágta a bőrbevonatba csomagolt értékes tárgy kötözőzsinegét. Ezt követően ujjakkal is rendelkező kezébe kapta az immár szépen felbontott csomagot, és Voltmárvolt előtt térdre borulva átnyújtotta a küldeményt.
A Setét Nagyúr átvette tőle, majd óvatos mozdulatokkal, már-már gyengéden kitekerte a bőrcsomagolásból a mágikus tárgyat, amelyre ismét szüksége volt. Elképzelte, hogy miféle varázslatot fog hamarosan végrehajtani. Kegyetlenül elmosolyodott, gonosz lelkébe pedig fekete öröm költözött.
– Furulyázni fogunk, Cickafark! – hahotázott a főgonosz, mert annyira lázba hozta a hamarosan következő kegyetlenkedés, hogy nem bírta magát türtőztetni.
– Háháháháhuhuhá! – kiáltotta önkívületi állapotba lovallva magát.
Cickafark a földre vetette magát, és ott remegett. Egy picikét félt a haláltól, de még jobban rettegett fekete urától, aki mindenre képes volt. Ezt már többször is tapasztalta. De ő hűséges volt hozzá, soha meg nem csalta, csakis őérte élt a nap huszonnégy órájában. Voltmárvolt cserében meghagyta az életét, etette, itatta, és fedelet adott a feje fölé. Ünnepnapokon pedig, illetve azon alkalmakkor, amikor valamit ügyesen elvégzett, cukorkát adott Cickafarknak.
– Nesze, itt a cukorkád! – vetette oda neki a kilós kristálycukrot Netuddki. A finom édesség a földre esve szétszóródott. Netuddki elvigyorodott. Tudta, hogy ezzel ellesz egy darabig a szolgája, mert időbe fog tartani, amíg szemenként felszedegeti a földről. Legalább addig sem lesz útban, ő pedig hozzákezdhetett végre setét tervének gyakorlati kivitelezéséhez.
– Köszönöm, Nagyuram! – hálálkodott Cickafark, miközben apró szemenként tömte magába az édességet.
– Megszolgáltad, Cickafark! – morogta Netuddki. Közben kezébe vette a mágikus eszközt, és alaposan megnézte. Látszólag egy kígyóbűvölő furulyáját tartotta a kezében. De ez az eszköz sokkal több volt egyszerű furulyánál. Mágikus erejű zeneszerszám volt, amely valamikor még Jajdekár Jenci tulajdonát képezte, aki köztudomásúlag kiválóan értett a kígyók nyelvén.
Jajdekár Jenci a messzi keleten vette ezt az eszközt egy helyi kígyóbűvölőtől. Valójában ez egyáltalán nem így történt, mert nem vette, hanem elrabolta a szerencsétlen szemfényvesztőtől, akit utána meg is nyúzott, és a saját bőrébe csomagolta ezt a mágikus zeneszerszámot, mert úgy vélte, ezzel sikerül majd ellopnia a kígyóbűvölő lelkét, és zenei indíttatását.
Gonosz terve sajnos sikerrel járt, azóta a mágikus erejű furulya képes volt a kígyók akaratának befolyásolására. És másokéra is, akiket mágikus hangjával megbabonázott. Jajdekár Jenci ezután már nem csak beszélni tudott hozzájuk, hanem még arra is képes lett, hogy ezeket a randa, és gusztustalanul tekergő állatokat megbűvölje.
Jajdekár utóda most felnevetett, mert arra gondolt, pokoli terve vajon milyen meglepetést fog majd okozni régi ellenségének, annak a nyomorult, vézna, szemüveges, sebhelyes homlokú, alattomos kis Heri Kóklernek, aki néhányszor már úgy elbánt vele. Vele, a hatalmas fekete mágussal, akinek erejét és hatalmát a fél világ rettegte. A világ másik felét már eddigi tevékenysége során sikerült kiirtania.
Ezek az egyének azóta már nem rettegtek, ami sötét elégedettséggel töltötte el a főgonoszt. Mint sztahanovista fűtő a kazánt, úgy táplálta pokol tüzében égő fekete lelkét a bosszúvágy.
– Most légy okos, Kókler! – hahotázott hangosan. Rituálisan elővette a mágikus hangszert, a végét ocsmány, bűzös szájába vette, majd nagy levegőt szippantott, és fújni kezdte a kígyóbűvölő eszközt.
Cickafark megremegett, mert tudta, mi fog most következni. Két kezét a fülére szorította, és kinyitotta a száját, hogy a szörnyűséges hangok legalább a dobhártyáját ne repesszék be.

* * *

Heri Kókler éppen az igazak álmát aludta a hálókörletében, a haverjaival egyetemben, amikor elméjét megragadta valami rettenetes erejű mágikus erő. De nemcsak megragadta, hanem arra kényszerítette, hogy álmodjon vele.
Heri agyába rettenetes félelem kúszott be, mert rádöbbent, hogy nem ura többé a testének. Menekült, rohant volna, kényszerítette volna magát, hogy felébredjen, de nem tudott mit tenni, mert fogoly volt, saját álmának foglya.
A teste… – Heri kis híján felsikoltott. Ám mivel már nem volt szája, képtelen volt rá, hogy sikoltson. Csak sziszegő hang hagyta el a randa kis pofát. Borzalmas rettenettel töltötte el, amikor felismerte, hogy ez a sajátja volt. A bőre szörnyen viszketett. Meg akarta vakarni, de nem volt keze, sem lába. A feje egyszeriben úgy tekeredett, hogy megvizsgálhatta magát. Irtózattal tudatosult benne, hogy ez az ő szép habteste helyett egy kígyó teste. Hirtelen rádöbbent, hogy ami az imént annyira viszketett, az nem egy újabb nemi betegség, hanem megint valami pikkelysömörféle, ami kizárólag a kicsapongó életet élő kígyókat támadja meg.
Heri menekülni szeretett volna, mert nem akart megint nemi beteg lenni, de nem volt hová futnia. Főleg lábak nélkül, ugye… Hangokat hallott, amelyek süket fülében visszhangzottak, és kényszerítették, hogy haladjon előre. Egy házban volt, ahol a lépcsőn kúszott, tekeredett, siklott felfelé.
Kígyófejében, méregfogában, összegyűlt a halálos mennyiségű folyadék. Valamiért megértette, hogy meg kell ölnie azt az embert. A varázslat kényszerítette rá, hogy cselekedjen. Most úgy látott és érzékelt, mint a kígyó, amivé álmában változott. Vadász volt immár, kegyetlen, kíméletlen vadász, aki gyilkolni akart. Agyának parányi kis része kétségbeesetten tiltakozott volna ez ellen, de nem tehetett semmit, elméjét foglyul ejtette a fekete mágia, ahonnan nem volt többé szabadulás. A szobába kúszva meglátta a békésen szunyókáló férfit, aki valamiért nagyon ismerős volt neki. Nem gondolkodott, hanem engedelmeskedett a kényszerítő erő akaratának, és…

* * *

Gigawatt Voltmárvolt egy pillanatra abbahagyta a furulyázást, és eszeveszett hahotázásban tört ki, majd őrült kacajra fakadt. A Heri Kókler felett korlátlan hatalmat adó kéj átjárta gonosz elméjét, és teljesen megrészegítette..
– Nagyuram! – hebegte Cickafark. – Hát sikerült a merénylet?
– Még nem végeztem vele, de már csak egy harapás, egy picinyke harapás, egy icipici kicsike kis falatkányi van hátra belőle, és Arcszőr Ribizlynek annyi. Tizenvalahány árva, és egy kielégítetlen feleség marad utána. Ez annyira szórakoztat engem, annyira kell nevetnem ezen, hogy képtelen vagyok befejezni a műveletet.
– Kellemes gond ez, Nagyuram! – jegyezte meg Cickafark.
– Bizony, Cickafark, ez a kéj végső magassága. Amikor élet-halál ura vagy. Bármit megtehetnél, de még nem teszed, kivársz egy kicsit, hogy élvezhesd a tökéletes gyönyört. Az utolsó, végtelen hosszúvá váló pillanat gyönyörét, amikor lecsapsz az áldozatra és végzel vele.
– Beteg elmére valló parano-skizoid tévképzet, némi megalomániával spékelve – motyogta Cickafark magában, mert K. B. Rottring, a nagy író gonosz tréfát űzött vele. Olyan szavakat adott a szájába, amelyeket magától soha nem mondott volna.
– Hogy mit mondottál, hű szolgám? – lepődött meg Voltmárvolt.
– Csak magamban helyeseltem, Nagyuram – esküdözött Cickafark, és tisztelete jeléül a földre vetette magát.
– Tudod, Cickafark, mélységes mély elégedettséggel tölt el, hogy a világon senki, érted amit mondok, a világon senki nem képes megakadályozni, hogy ebben a pillanatban Heri Kókler kígyóvá változva megölje Arcszőr Ribizlyt.
– Tévedsz, nyomorult – mondta ekkor egy határozott hang.
Voltmárvolt összerezzent. Körbe-körbe tekintgetett, de a világon senkit nem látott. Nem is láthatott, mert az éteri hang a történeten kívülről jött, és nem volt érzékelhető forrása. Voltmárvolt idegesen rohangálni kezdett a nyomorult kis Szellemtornyában. De naná, hogy semmit nem tehetett a kis pondrója, mert K. B. Rottring, a forgatókönyv és az élet-halál ura szólt hozzá, akihez képest még ő is csak egy kis porszem volt a Gutenberg-galaxisban, ez nem vitás.
– Ki vagy te, ismeretlen hangforrás? – kérdezte idegesen Voltmárvolt.
– K. B. Rottring vagyok, a nagy író. Az én képzeletem szüleménye vagy, úgyhogy azt kell tenned, amit én parancsolok neked.
– Egy írói képzelet szüleménye vagyok csupán? – döbbent meg Voltmárvolt. A lehetőség teljességgel elképesztette. Egy pillanatra megremegett a lába, székelnie kellett és hánynia. A vegetatív idegrendszere felborulni látszott, mert minden, ami eddig biztos talajt adott a főgonosz képében kibomló életének, mindenestől összeomlani készült. Ám hitetlen is volt, ezért megcsóválta a fejét, és azt mondta.
– Hazudsz, kurafi!
Ezt rosszul tette, nagyon rosszul! K. B. Rottring szerette a fagyit. Szerette a gyümölcsöket, a fákat és a könyveket. Meg a nőket. És a nyarat. Meg a gyors sportkocsikat. Az akciófilmeket. A finom ételeket és az üdítő italokat. Még sok mindent szeretett, de azt egyáltalán nem, ha sértegetni merészelte valaki.
Cickafark nyüszíteni kezdett, mert ebben a pillanatban megjelent a teremben valami haloványan derengő világosság, de annak sem volt látható forrása. Mindez annyira misztikus volt a számára, hogy Cickafark úgy érezte, hamarosan elhagyja minden ereje, és elájul.
Így is lett.
A teremben ebben a pillanatban megjelent egy alak. Az egyik pillanatban még nem volt ott, de a másikban már ott volt. Fantasztikus belépő volt ez a történetbe, igaz?
Voltmárvolt elkerekedett szemmel nézte. Képtelen volt megmozdulni, mert a döbbenet, hogy valaki ilyesfajta mágiára képes, teljesen letaglózta.
A megjelenő alak körül hirtelen kihunyt a delejes fényesség. Varázsütésre ott állt a teremben a nagy író, K. B. Rottring Adidas szabadidőruhájában, pihepuha mamuszkájában, a fején bézbólsapkájával, ami azért kellett, hogy kopaszkás feje szélsőséges időjárási körülmények között se fázzon meg. A kezében pedig ott zümmögött a csodafegyverként is használható szövegszerkesztő, amellyel bárkit képes volt kinyírni, azaz kiírni a történetből. K. B. Rottring nemes arcát jogos harag torzította fenyegetővé.
Voltmárvolt eltátotta a száját, ennek következtében a büdös nyála megállíthatatlanul folyni kezdett kifelé a pofájából.
– Ki vagy te? – kérdezte még egyszer, teljesen feleslegesen.
– Már megmondtam, te pokolfajzat. Én vagyok K. B. Rottring, a te teremtőd. Azért jöttem el hozzád, mert ma megengedhetetlen dolgot műveltél. Elloptad tőlem a tizenharmadik fejezetet, amelyben teljesen másról akartam írni. Akarata ellenére arra kényszerítetted kedvenc figurámat, az egyébként még kiskorú Heri Kóklert, hogy kígyóvá változva ölje meg másik kedvenc figurámat, a jó lelkű és szapora Mr. Ribizlyt. Mondd, hogy tehettél ilyet? Voltmárvolt magába nézett, majd elpityeredett. Térdre rogyott, majd zokogni kezdett.
– Azért tettem ilyet, mert szemét vagyok. Nagyon szemét. Mindenkit utálok és engem is mindenki utál. Rettenetes így élnem! És te tettél ilyenné! Könyörgök, ölj meg, hogy ne kelljen tovább szenvednem!
– Nem tehetem, bár magam is néha nagyon szeretném – vallotta be K. B. Rottring. – Ha megölnélek, nem volna a történetben megfelelő erejű főgonosz. Élned kell és alkotnod, gonoszkodnod és alakoskodnod, de nem tehetsz többé olyat, amit ne én írnék neked. Csak semmi egyénieskedés és partizánakció! Megértettél, vagy mondjam el még egyszer lassabban, hogy te is felfogd azzal a gyenge elméddel?
Voltmárvolt sírva bólintott, jelezve, hogy megértette. De a mocsadék máris álnok tervet szőtt makacs és ostoba fejében. Amikor a nagy író, K. B. Rottring egy pillanatra hátat fordított neki, Voltmárvolt felkapott a földről egy gazdátlanul ott heverő oldalszámot, és minden erejét összeszedve a nagy író hátába döfte.
K. B. Rottring meglepettnek látszott. Arcából kifutott az egészséges piros szín és hörögni kezdett. Térdre rogyott, majd nyögött és köhögött. Úgy tűnt, meg fog halni hamarosan.
– Senki sem legyőzhetetlen!!! – ordította Voltmárvolt, és örömtáncot lejtett.
K. B. Rottring hirtelen felegyenesedett, leporolta magát, kihúzta a hátából az oldalszámot, és a helyére tette a lap aljára.
– Ostoba vagy, Voltmárvolt! – mondta fejcsóválva. – Meg kell mondjam, hogy nagyon primitív módon azt képzelted, sikerült megölnöd. Pedig te nem ölhetsz meg engem, mert te csak egy kitalált figura vagy. Én ellenben élő személy vagyok, létező valaki, aki – most nagyon figyelj, te pancser – írói fantáziájának segítségével megteremtett téged. Téged, akit bármikor megölhet! És ez ellen semmit nem tehetsz! És ne feledd, egyetlen negatív főgonosz sem él örökké. És bizony mondom neked, hogy előbb-utóbb el is foglak tenni láb alól.
– Ááááá – dühöngött Voltmárvolt tehetetlenül.
– És most kapsz egy kis leckét abból, hogy mi vár rád akkor, ha letérsz arról az útról, amit megírtam neked.
– Megöllek! – erősködött Gigawatt Voltmárvolt. – Nem hiszek benned, mert nem férsz bele a világképembe! – Voltmárvolt varázspálcáját kivonva rá akarta vetni magát K. B. Rottringra. Ám hiába ugrott oda hihetetlen lendülettel, ahol az imént még a nagy író állt, csak a levegőt szelte át susogva, utána hatalmas pofára esés következett a kőkemény padlóra.
K. B. Rottring eltűnt!
Voltmárvolt őrületbe kergetve magát, körbe-körbe rohangált a szobájában, a varázspálcájával gyilkoló erejű varázslatokat lövöldözött, de a nagy író úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. De a hangja azért jól hallatszott.
– Talán keresel valamit, Volti? – nevetett K. B. Rottring.
– Téged, te utálatos! – hörögte Netuddki. – És ne szólíts Voltinak!
– Kiléptem a történetből. De szeretném, ha a következő napokban te is olyan jól szórakoznál, mint ahogy én is tettem az előbb, amikor rövid látogatást tettem a sztoriban.
– Mire készülsz? – sziszegte Voltmárvolt.
– Arra gondoltam, hogy elküldöm hozzád egyik kiváló mellékszereplőmet, A Kertészt, Akit Nem Lehet Megölni! Már találkoztatok a Heri Kókler és a Bűz Serlege című remekmű elején, emlékszel?
– Nem tudom elfelejteni! – mondta rezignáltan Voltmárvolt. – Hetekig tartott, mire leráztam.
– Most is el fog tartani egy darabig! – ígérte K. B. Rottring. – Jó szórakozást!
Voltmárvolt szólni sem tudott. Cickafark ebben a pillanatban tért magához. Feltápászkodott, és éppen szólni akart valamit, amikor felpattant az ajtó, és maga alá temette.
Az ajtóban ott állt A Kertész, Akit Nem Lehet Megölni! A kezében ott berregett egy sövénynyíró, amit most láthatóan nem rendeltetésszerűen akart használni.

14. Szent Bingó Kórház

Heri rémülten ébredt. Ilyen rettenetes álma még soha nem volt. Azt álmodta, hogy kígyóvá változva majdnem megharapta Mr. Ribizlyt. Talpra ugrott, és beszélni próbált, de csak valami fura, sziszegő hang hagyta el a torkát. Már megint minden ízében remegett, a derekán pedig ismét kiújult a pikkelysömör. De nem ez volt a legszörnyűbb, hanem az, hogy már megint bal lábbal kelt fel. Most már egészen biztos, hogy rettentően pocsék nap elé nézett.
– Mi a baj? – kérdezték a kilences ikrek, akik vele együtt ébredtek.
Heri csodálkozott is rajta, hogy milyen együtt tudnak felébredni, ha nagyon akarnak, de aztán rájött, hogy ennek bizonyára az lehetett az oka, hogy annyira eszelősen ordított.
– Rettentő álmom volt! – lihegte mint egy hosszútávfutó. – Azt álmodtam, hogy álmomban kígyó voltam, és majdnem megharaptam a… – Heri itt elharapta a nyelvét, mert megrettent attól, amit mondani akart.
– A? – kérdezték az ikrek és az egyéb lakótársak, akik a kétszáz személyes kis hálókörletben mindannyian rettentően figyeltek. Úgy vélték, nagyon helyesen, hogy rendkívüli események zajlanak körülöttük, így hát eléggé nagy vétek volna ezeket a történéseket csak úgy átaludni.
Herit kiverte a víz. Arra gondolt, ez a legrettenetesebb dolog, ami valaha is történt vele. Soha nem tudta volna bántani azt a kedves, jóságos, termékeny embert, aki az ikrek apukája volt, meg még jó néhány másik kölöké, de mégis megtette. Rettenetes érzés uralkodott el rajta. Kis híján elsírta, és/vagy felakasztotta magát.
– Mondd már! – noszogatták a többiek.
– Bárkit is haraptál meg majdnem, mi megbocsátunk neked, sőt, hálával tartozunk, hiszen akár minket is meg haraphattál volna. Nagyon helyesen tetted, hogy mást választottál. Tehát, ne feledd, nem haragszunk, hanem még hálásak is vagyunk neked.
– Nos – kezdte Heri nem túl magabiztosan. Az imént jólesett a biztatás, de azért még mindig nem volt kellőképpen laza, mint máskor, amikor nem gyilkolt majdnem álmában. – Nos…
– Ez töltelékszó! – tiltakoztak a nyelvészek.
– A jó édes apátokat! – bökte ki végül Heri, de mindenki félreértette, mert arra gondoltak, hogy csak a minden apróságba belekötő nyelvészeket ostorozza.
Amikor Heri bevallotta, hogy de nem, tényleg szegény Arcszőr bácsit harapta meg majdnem, lett ám nagy riadalom. Minden Ribizly ivadék jajveszékelni kezdett, fel alá rohangáltak, a hajukat tépték, mintha szegény édes apukájuk már nem is élne.
Herit senki nem akarta meglincselni, mert tudták, kényszer alatt cselekedett. Hogy honnan, azt nem lehetett tudni. De nem ez volt az egyetlen logikai ellentmondás, amely ebben a könyvben és más könyvekben is persze, hehehe, előfordult.
Hirtelen Kinyerma Meggenya professzor asszony rontott be a csukott ajtón. Csak úgy porzott a szava járása, ahogy köhögve beszélni kezdett a gyerekeknek, akik alig látták a portól és az aláhulló törmeléktől.
– Ma éjjel rettenetes dolog történt! Mr. Arcszőr Ribizly bácsit egy randa kígyó majdnem megharapta. Ám még idejében sikerült őt beszállítani a Szt. Bingó Kórházba, ami itt van a város szélén, a Fekete Erdőben, a pálmafák alatt. Gyógyulása érdekében, valamint azért, mert az itt jelenlévők többsége anyakönyvileg is bizonyítható módon közeli rokonságban állt az elhunyt… pardon, Mr. Ribizlyvel, önként jelentkező kis csoport meglátogathatja őt, hogy még talán utoljára beszéljen vele.
Lett ám nagy tülekedés, még a litvánok is jöttek észt nélkül. (Valójában nem, ez csak a nagy író, K. B. Rottring fárasztó és primitív viccelgetései közül volt az egyik. Ezúton szeretnénk minden jóérzésű olvasónktól elnézést kérni – a szerk.)
Mindenki jelentkezett, aki számított. A kilences ikrek, a kis Genny, Hermelin, Heri és Debill Longatom is.
A hírek roppant gyorsan terjedtek. Krampusz Dupladurr professzor is tudomást szerzett róla. Magához hívatta Herit, és barátilag elbeszélgetett vele. Megtudakolta, hogy tehetett ilyet.
Heri elmondta, hogy.
Dupladurr professzor a fejét csóválta, sápítozott, egyszer majdnem be is rosált, aztán mert már nem volt majdnem… (Heri elbeszélése mindazonáltal olyan rémisztő volt, hogy a jóérzésű olvasó talán gondolkodik: épelméjű szülő adjon-e ezek után az egyelőre egészséges személyiségű gyermekének kezébe olyan könyveket, ahol bármi megtörténhet. Még olyasmi is, amikor ágyban fekvő, békésen szunyókáló embereket kígyóvá varázsolt kiskorúak támadnak meg, csak azért, mert a betegesen perverz írói kény szerképzelet így akarja… – a szerk.)
– Heri! – mondta Dupladurr szorongva, mert látta, hogy az író megverte a szerkesztőt. – Ez nagyon rosszat jelent, hogy ilyeneket művelsz álmodban. Más, normális tizenéves, csajokról meg miegymásról szokott általában álmodni vagy legfeljebb ágyba vizel. De amit ma tettél, az több mint rettenetes.
– Nekem mondja, igazgató bá' – szomorkodott Heri. – Nekem is szakasztott így kezdődött, ahogy mondani tetszett. Először csak csajokról álmodtam, meg miegymásról. Később ágyba is vizeltem, de nem a sajátomba. De ne tessék felemlegetni Controllesnek, mert nem tud róla. Most pedig már tovább romlottam. Hiszen majdnem megharaptam azt a drága jó embert, aki kórházba is került emiatt. Akár meg is halhat később, öreg korában. És mindez miattam. Rettenetes érzésem van…
– Ne is mondd tovább – találta ki a gondolatát Dupladurr. – Most azt akarod mondani, hogy te is néha fel szoktál puffadni a nyers cukorrépától, igaz?
– Igaz, de most momentán nem erre gondoltam – rázta a fejét Heri. Ez nagy tiszteletlenség volt, hogy csak úgy rázta az igazgatója fejét, de most annyira de annyira rendkívüli helyzet volt, hogy ezen senki nem akadt fenn. Csak szegény Dupladurr prof szeme egy kicsit.
– Igazából azt hiszem, nem voltam teljesen magamnál, biztosan ősi ellenségem, Gigawatt Voltmárvolt irányított engem valami mágikus eljárás segítségével – pedzegette Heri most, hogy jobban belegondolt.
– Én pedig nem hiszem – csóválta a saját fejét Dupladurr.
– Nem tetszik hinni? – jajongott Heri, és a fejét fogta bánatában, hogy még ez a vén trotty sem hisz neki. Akkor majd hogy fognak hinni neki a bíróságon az esküdtek?
– Nem hiszem, mert tudom – szögezte le Dupladurr. – Méghozzá sejtem, hogy miféle gonosz mágiát használhatott hozzá a piszok alakja. Csak azt nem értem, hogy miért nem sikerült befejeznie azt, amit elkezdett. Vajon ki vagy mi állíthatta meg sötét tervének pontos kivitelezésében? – tűnődött Dupladurr félhangosan. – Na, mindegy, majd elkérem a főrendezőtől a forgatókönyvet és alaposabban belenézek.
– Most mit tegyek? – kérdezte az idegbetegség első jeleit produkálva Heri.
– Először is, fiam, gyere ki azonnal a szőnyeg alól!
Heri így cselekedett.
– Most szépen ülj le arra a szöges ágyra, és halld szavaimat.
Heri így tett. Ledobta magát a szöges ágyra, és fájdalmas arccal hallgatta Dupladurr professzort.
– Először is, most megreggelizünk. Erre azért van szükség, mert éhgyomorra semmit nem csinálunk, mert az egészségtelen. Bármikor leeshet a vércukrunk, ami azt is eredményezheti, hogy elájulunk. Az pedig, népi megfigyelések is fényesen bizonyítják, nagyon veszélyes dolog. Reggelit követően felkerekedünk, és meglátogatjuk szegény Mr. Ribizlyt. Ha még él, akkor jó szóval biztatjuk, ha nem, akkor feladjuk neki az utolsó kenetet.
– Jaj, ne! – siránkozott Heri, mert ismét erőt vett rajta a lelkiismeret-furdalás.
– Ne aggódj, csak vicceltem – hahotázott Dupladurr professzor. Látható, hogy mekkora varázsló volt, hiszen még ilyen nehéz pillanatokban sem veszítette el a feketehumorérzékét.
Dupladurr szépen lement vele az ebédlőbe, ahol már várta Herit a napi sajtó, a rádió és a tévé. Nyugodt étkezésről szó sem lehetett. De a bátor Dupladurr professzor váratlanul belefújt a mindig nyakában lógó cipőkanalába. Erre mindenfelől felfegyverzett konyhásnénik jöttek elő a falakból és megakadályozták, hogy a sajtó tegye a dolgát. Kituszkolták őket az épületből, aztán a városból, aztán a Megyéből. Ez volt ám a Megye felszabadítása!
Heri megnyugodva étkezett. Nyugalmát azonban megzavarta a gonoszkodó Rágó Máyfolt jövetele, aki két kidobóemberével, Mó-Csinggal és Dögléggyel tette tiszteletét az asztalánál.
Nem, ez így nem volt igaz! Odatolták a mosdatlan orcájukat, és cikizni akarták Herit. Máyfolt még szájkosarat és egy pórázt is hozott, amit némi célozgatás után saját kezűleg szeretett volna felszerelni Herire. Sőt, nem átallotta azt mondani, hogy mindenki nagyobb biztonságban lesz az iskolában, ha korunk hőse ezt viseli, nem pedig az egyenköpenykéjét.
Heri azonban nem hagyta annyiban. Sőt, mindenütt jelenlévő iker barátai sem hagyták annyiban a dolgot. Hanem inkább jól helyben hagyták Máyfoltot és cimboráit, akik nyolc napon túl gyógyuló sérüléseket szenvedtek.
Ettől a remek kis feszültséglevezető aktivitástól mindenki jobban kezdte érezni magát. Összekapták magukat, elemózsiát is pakoltak, majd élükön Dupladurr és Kinyerma professzorokkal elindultak a Szt. Bingó Kórházba, ami nem volt messze, hiszen itt volt a város szélén, egy szép Fekete Erdőben, a pálmafák alatt.
Drinkmann professzor, a sorozat főszereplője, akarom mondani, a kórház főigazgatója, szívélyesen fogadta a küldöttséget. Étellel, de főleg itallal kínálta őket. Amikor senki nem akart inni, ő ivott mindenki helyett. Ettől viszont megeredt a nyelve, és megállíthatatlanul beszélni kezdett. Meg mutogatni…
– Kórházunk védőszentje Szt. Bingó, a szerencse istene. Tudják, ahhoz, hogy valaki innen élve kikerüljön, hatalmas szüksége van arra, hogy Szt. Bingó az illetőt saját gyermekeként szeresse. Ellenkező esetben sorsa bizonytalan, még inkább kétséges.
Heri egy idő múlva megfigyelte, hogy milyen sok emelet, részleg és még ki tudja, hogy mi minden található a kórházban. A főigazgató lánglelkű előadás keretében sorra bemutatta az egyes osztályokat.
– Látjátok, feleim, ez itt a por és homu osztály. Olyan betegeket ápolunk itt, akiket varázsporral szórtak be, vagy már hamuvá égtek valamilyen kedvezőtlen esemény során. – Drinkmann professzor ezzel nyilvánvalóan azokra a páciensekre célzott, akik kisebb vagy nagyobb nejlonzacskókban feküdtek az ágyakon, és mindegyikükbe be volt vezetve a hideg-meleg víz.
– És hogyan lehet az ilyen súlyos betegeket gyógyítani? – kérdezte meg Hermelin, aki nem állhatta meg, hogy ne akarjon a világon mindent megtudni.
– Nem könnyű, de mi mindent megpróbálunk, ha a hozzátartozók és a biztosító támogatja. Méghozzá anyagilag. De pénzt is elfogadunk. Meg adományokat… Nos… Általában a porrá ment betegeket úgy próbáljuk meg gyógyítani, hogy vizet adagolunk hozzájuk. Így némi reményt látunk arra, hogy idővel a testük zömét ismét víz fogja kitenni, mint ahogy az normális esetben is lenni szokott. Ha ez sikerül, elméletileg bármi megtörténhet. Akár az is, hogy a beteg ismét lábra áll. Bár, ezt hangsúlyozni szeretném, pusztán elmélet, hiszen erre még sajnos nem volt élő példa.
A kis küldöttség tovább haladt a Vajákoló osztály felé, ahol képzett kuruzslók, természetellenes természetgyógyászok, síkhülye sarlatánok kísérleteztek betegeiken. Heri rémülten látta, hogy milyen sors vár azokra, akik ide kerülnek.
Mivel innen senki nem került ki élve, a pácienseket a Szellemgyógyászati osztályra lebegtették át, amelyet halálpontosan a szemközti folyosón rendeztek be. Itt szellemidézők fogadták a beérkező kóbor lelkeket. A lelki gondokkal küzdőket lélek-sebészek aprították miszlikbe, hogy egy csapásra megszűnjön minden bajuk. A lelki is. A gazdátlanná vált testeket eladták az emberbontóba. Ez a mellékes tevékenység rendkívül busásan jövedelmezett. Nem véletlen, hogy a kórház modern benyomást keltett, mindenütt volt világítás, a vécékben papír és sok helyütt még ülőke is. A falakat hetente festették, méghozzá neves művészek. Szakképzett takarító nénik állandóan takarítottak, és volt pénz mindenre. Az egészségügyi személyzetnek nem kellett állandóan huszonnégyóráznia, volt fizetett szabadság, és rendes fizetés.
Hiába, no, valamit valamiért!
Heri nem győzött álmélkodni, hogy mi mindent látott még. Például nagy hatást tett rá a Manuálterápia- és Csirkebél Osztály, ahol manilai csodadoktorok dolgoztak éjt nappallá téve sok pénzért. Ők kézzel operálták betegeiket, mindenféle véres dolgokat szedegettek ki belőlük, amitől a betegek elhűltek, a hozzátartozók meg rosszul lettek.
Hát még a litvánok!
(Elnézést kérünk ismét! Úgy látszik, K. B. Rottringnak valamiféle balti fóbiája van. Sajnos még nem sikerült kikezeltetnie. Talán majd Észtországban, ahová azért megy, hogy okosodjon – a szerk.)
A nagy átverés abban volt, hogy a kiszedett cuccok nem a beteg, hanem általában egy csirke belsőségei voltak. A szemfényvesztés ellenére a gyógyítók népszerűek voltak, sokan jöttek hozzájuk gyógyulni, csak az volt a baj, hogy nagyon kevesen távoztak. Élve. De talán éppen ezért senki nem panaszkodott.
Azokat a pácienseket, akiket valamiféle rettenetes mentális betegség támadott meg, a Parapszichiátria Osztályon kezelték. Itt dolgoztak a kanálhajlítók, léleklátók, ördögűző szakmunkások és a Csa Lók. Utóbbiak olyan meggyőző erővel rendelkező kínai csodadoktorok voltak, akik bárkit képesek voltak lóvá tenni. Ezért ráadásul sok pénzt is kaptak, amiből jobban élhettek, mint odahaza, ahol szinte minden második ember értett ehhez a népi gyógymódhoz.
Mr. Ribizly külön osztályon feküdt. A Majdnem Kígyó Harapta Meg Őket Osztályt most hozták létre, mert korábban még nem volt precedens értékű példa arra, hogy valaki ilyen betegséggel forduljon a Szt. Bingó Kórház különösen szakképzett csodadoktoraihoz.
– Hát eljöttetek, barátaim! – hörögte Mr. Ribizly, aki mellett ott sírdogált felesége, aki hamarosan özvegyen maradt piszok sok gyerekével, akik meg árvák lettek nemsokára.
Heri szörnyen érezte magát. Rettenetes szomorúság költözött a szívébe. Tudta, hogy mindez miatta történt. Ránézett szegény Arcszőr bácsi lábára, amely egészen a nyakáig be volt kötözve.
– Itt harapott meg majdnem az az átkozott kígyó! – lihegte ereje fogytán Mr. Ribizly.
– Az állapota súlyos, reméljük nem szenved majd sokat – biztatta a jelenlévőket egy halottasnővér, aki nem fehér, hanem fekete köpenyt hordott. Mindenki felzokogott.
De legjobban Heri, mert annyira sajnálta ezt a szegény embert, akit majdnem megharapott.
Dupladurr professzor elővett a zsebéből egy varázskönyvet és kinyitotta. A könyv saját magát kezdte el lapozgatni, majd egy helyen megállt, és felolvasta magát.
„Gyógyítsad az kutyának harapásait szőrivel” – szólt az ősi nyelven papírra vetett idézet. Dupladurr elmosolyodott. Mindenkit kiparancsolt a teremből, Drinkmann professzort pedig elküldte a Detoxikáló és Gyomortisztító Osztályra, ahol szeretettel fogadták a régi törzsgárda tagot. Amikor mindenki elment, Dupladurr professzor szólt Herinek, hogy ő jöjjön vissza.
Heri visszasompolygott.
– Mi ez a furcsa zaj? – kérdezte Dupladurr professzor. – Mintha fúró hangját hallanám… Mintha belőled jönne ez a zaj! – tette hozzá döbbenten.
– Én vagyok az – vallotta be Heri töredelmesen. – Belül kínoz a szörnyű lelkiismeret-furdalás.
– Ne aggasszon, fiam! – simogatta meg a fejét a jó Dupladurr. Mindjárt utána meg Heri fejét is megsimogatta. – Most te leszel a gyógyszer, amellyel meggyógyítjuk ezt a derék, jóravaló embert, akit majdnem megharaptál.
– De hogyan? – kérdezte Heri, aki nem volt járatos a kuruzslásban.
– „Kutyaharapást szőrivel” – idézte Dupladurr. – Ez egy analógia. Nem részletezem, hogy ez mit jelent, mert annyira bonyolult, hogy még én sem értem. De, ami a lényeg, képesek vagyunk ennek segítségével a magasabb rendű, elvont gondolkodásra, így logikai úton beláthatjuk, hogy kígyó harapását viszont bőrivel kell gyógyítani.
– Nahát! – mondta Heri döbbenten.
– Most nincs más hátra, minthogy ezzel a nagykéssel egy kicsit levakarok rólad az oldaladon kialakuló pikkelysömörből, és megszórjuk vele Mr. Ribizly lábát.
– Honnan tetszik tudni, hogy pikkelysömöröm van? – lepődött meg Heri.
– Ne feledd, hogy én vagyok az igazgató. Nekem mindenről kell tudnom. Másrészt ezzel a fura jelenséggel kezdődik, amikor egy emberből a gonosz varázslat segítségével végül kígyó lesz.
– Kígyó lesz belőlem? – sápadt el Heri.
– Minden bizonnyal – mondta Dupladurr és a késsel óvatosan megkapirgálta Heri oldalát. – De ne tulajdoníts neki túlzott jelentőséget. A történelemben már másokkal is előfordult ilyesmi. Igaz nem sokszor…
– De én nem akarok kígyó lenni! – tiltakozott Heri magába roskadva.
– Pedig akkor a fiúk közül neked lenne a leghosszabb farkad az osztályban – kecsegtette az optimista Dupladurr, aki mindennek csak a jó oldalát igyekezett észrevenni. – Sőt, talán az iskolában is… De persze csak utánam – árulta el bizalmasan.
– De én nem akarok ilyen kétes dicsőséget! – jajongott Heri. – Ember akarok lenni!
– Na, jó, akkor majd meglátom, mit tehetek érted. De most hagyj magamra, mert el kell végeznem a titkos varázslatot, hogy Mr. Ribizly meggyógyuljon. Nyugtass meg mindenkit, hogy néhány perc múlva már gyógyultan távozhat. Persze csak abban az esetben, ha nem hal meg a beavatkozás közben.

15. Köpőklub

Az elmúlt napok sajnálatos eseményei közepette egy nagyon jó hír dobogtatta meg Heri és barátai szívét. Mr. Ribizlyt sikerült az immár szabadalmaztatott, kutyaharapást a szőrivel, a kígyóharapást meg a pikkelysömörével eljárás segítségével meggyógyítani, így a kivétel erősíti a szabályt elvet fényesen bizonyítva, a legtöbb bekerülő szerencsétlen betegtől eltérően, Arcszőr bácsi saját lábán hagyhatta el a Szt. Bingó Kórházat, és hatalmas szerencsével hazatérhetett otthonába.
A folytonos tanulás és leckeírás közepette a gyerekek Néha Napján kaptak egy kis kimenőt. Ilyenkor hagyományosan a közeli faluba, Drogfort Citybe kirándultak, ahol remek lehetőség nyílott arra, hogy túlzott mennyiségű édességet egyenek és igyanak. Mivel most is Néha Napja volt, ilyen pedig csak egy évben egyszer fordult elő, tanítási szünetet tartottak az oskolában.
A súlyos betegségeket, elhízást, fogszuvasodást és cukorbajt okozó szenvedélynek, a mértéktelen édességzabálásnak, leginkább a Nyálasfalás nevezetű édességboltban hódolhattak a cukorfüggő kispajtások.
Azok a gyerekek, akik szerettek olyasfajta ajándékokkal kedveskedni egymásnak, netán saját maguknak mint a gumi-kutyagumi, a rághatatlan gumicukor, a lyukasgumi, a gumipók vagy a műhányás, azok Bunkó Botjába mehettek soppingolni.
Azok a gyerekek, akik már érettebbek voltak, és már nem hozta őket lázba az édességzabálás és a hülye ajándékok boltja, azok kocsmába is járhattak. Az egyik legkedveltebb késdobáló a Szárnyas Betét volt. Ebben a vendéglátó-ipari egységben állandóan folyt a vér, a kocsma is innen kapta a nevét. Ugyanis olyan kötekedő elemek jártak oda, mint például Rágó Máyfolt és jajdekáros söpredéke, akik folyton csak rosszban sántikáltak.
Heri Kókler és kiváló barátai egyik nap úgy érezték, hogy kirúgnak ma a hámból. Ezért fogták magukat, és csoportosan levonultak a Szárnyas Betétbe. Hatalmas és szűnni nem akaró örömükben, hogy Mr. Arcszőr Ribizly bácsi meggyógyult abból a szörnyű kígyóharapásból, ami majdnem megtörtént vele, elhatározták, hogy iszonyúan felöntenek a garatra. Ehhez remek minőségű alkoholmentes italok álltak rendelkezésre. Mint például az erjesztett bikatej, a madártej, vagy pedig a tehénízű túrólé koktél. Utóbbi huzamosabb fogyasztása olyan súlyos függőséget okozott, hogy azok az egyének, akik menthetetlenül rabjaivá váltak ennek a szörnyű szenvedélynek, rövid idő múltán bocinak képzelték magukat, és erről a tévképzetről sehogyan sem lehetett őket lebeszélni.
Amikor az összeszokott galeri tagjai leértek Drogfort Citybe, Heri nagy örömmámorában, amelyben kezdett elmúlni még a brutális erejű lelkiismeret-furdalása is, azt javasolta a többieknek, hogy:
– Menjünk a Szárnyas Betétbe!
– Megőrültél?! – kommentálta higgadtan mély haverja, Controlles.
– Egyszer majdnem, de megmentettek – vallotta be Heri.
– A Szárnyas Betétbe jajdekárosok járnak! – figyelmeztette Herit Hermelin.
– Veszélyes hely az a Csippendél csapat tagjainak – hebegte a kis Genny, aki mindig félt, mert még kicsi volt és tapasztalatlan. Nem tudta még, hogy egységben a verő erő.
Ám Heri Kókler ragyogó arccal közölte, hogy menjenek oda, hiszen tizenvalahányan vannak, és ha valaki ennek ellenére kötekedni merészelne velük, az majd magára vessen.
Az érvelés mindenkinek roppant mód tetszett, mert már alig várták, hogy verekedhessenek egy jót Máyfolttal, aki ősi ellenségük volt. Évek óta irtották, de sajnos eleddig nem jártak teljes sikerrel. Máyfolt minden évben, a szünidő elmúltával, újra eljött a Rokforti Szemétláda Előállító Kukaüzem- és Fa Iskola falai közé, hogy tovább fejlessze gonosz hajlamait. Eddig még nem sikerült őt végképp eltörölni, mert mindig közbejött valami. Ezen a remek napon, tudat alatt fel is ötlött bennük, hogy majd talán most sikerülhet. Hiszen a hangulatuk remek volt, az erőnlétük kiváló, sokan voltak, ami minimum megtízszerezte az erejüket. Alig várták már, hogy balhézzanak.
A Szárnyas Betét egy pincében kapott helyet. Szűk lépcsősor vezetett le a mélybe, ahol alacsony ajtón keresztül lehetett bejutni a műintézménybe. Ahhoz, hogy az ember feje ne koppanjon bele az ajtófélfába, le kellett bújni.
– Ez egy lebuj! – mondta nem túl szellemesen Hermelin, aki nem szerette az ilyen tömegpusztító helyeket, mivel finom úrilány volt, voltak szülei és gyerekszobája is anno.
– Akkor bújjunk le! És ne finnyáskodjunk! – javasolta Heri, és magával vonszolta Hermelint is. Semmiképpen nem akarta kint hagyni a kocsma előtt. Mivel nem volt nála lakat, nagyon félt, hogy ellopják a lezáratlan Hermelint, és akkor esetleg soha többé nem látja őt. Egyébről nem is beszélve. Nem, semmiképpen nem akarta, hogy ilyen tragikus körülmények közepette érjen véget a nemi életük.
Amikor odabent voltak, tapogatózó mozdulatokkal haladtak előre, mert sötét volt a helyiségben, akár a vakondok fenekében, és rettentő sűrű füst terjengett mindenfelé. Mivel a dohányzás szigorúan tilos volt mindenütt, még itt is, ebben a remek kis csehóban, ezért mesterséges füstöléssel teremtettek romantikus hangulatot, amely képes volt visszaidézni a füstös vidéki kiskocsmák hangulatát.
A gyerekek szerint azonban ez kevéssé sikerült. Szinte mindannyian úgy vélték, a lengyel brikett égetése az ablaktalan helyiségben egészségtelen és fojtogató hatású, mellőzése mellőzte volna a mellkasukban fellépő heveny, szúró fájdalmat és a folyamatos öklendezést, amitől nem tudtak italt rendelni.
Heri magához intette a kocsmárost, és elmagyarázta neki szépen, értelmesen és intelligensen, hogy ha nem biztosít számukra egy füstmentes különtermet, akkor felnégyeli.
A kocsmáros ekkor a piszok nagy sötétben elemlámpájával megvilágította Heri arcát. Először azzal a szándékkal, hogy erőszakos cselekményekre ragadtassa magát, de amikor meglátta Heri Kókler homlokán a villám alakú sebhelyet formázó matricát, elakadt a szava. Hirtelen nagyon készséges lett, sőt még a meg nem épített, hegyi levegővel kibélelt különtermet is kinyitotta. Ráadásul azt is felajánlotta, hogy Heri Kókler és minden kedves barátja ingyen ehet, ihat, ami belefér. És természetesen nemcsak ma, hanem bármikor, amikor csak kedvük tartja.
Heri mosolygott mind a huszonhárom fogával. Barátságosan vállon veregette a kocsmárost, aki intett nekik és bevezette őket a különterembe. A helyiség tiszta volt, gondozott, asztalok és székek voltak benne, ablak is nyílott a friss hegyi levegőt árasztó domboldal felé – nagy dolog volt ez ám a pincében!!! – és a világítás is tűrhetőnek látszott. A terem kőfalain kovácsoltvas tartókban fáklyák lobogtak, ötletes módon nemcsak világítottak, hanem fűtöttek is.
Heri jóleső érzéssel arra gondolt, lám-lám, a hírnév bizony időnként még hasznos is lehet az ember számára.
A barátai és harcostársai is így gondolták, ez rögtön, első koccintásra látszott.
Persze, előbb még letelepedtek a legnagyobb asztalhoz, ételt-italt rendeltek, fogyasztottak derekasan, majd repetára is igényt tartottak. Amikor kiették a vagyonából a kocsmárost, tompán merengve üldögéltek, és halkan, kulturáltan büfizgettek, mint a jóllakott csecsemő.
Egyszer csak Hermelin szólalt meg. Mindenkinek, még nekem is feltűnt, hogy kissé akadozva beszélt. Talán túlságosan is sok erjesztett bikatejet ivott, és az megcsiccsent az agyában.
– Fffiúk és mi két lány – célozgatott a kis Genny-re.
– He? Mi van? – kérdezték a többiek renyhén, mert annyira emésztettek.
– Az elmúlt napok eseményei arra késztettek engem, hogy nagyon elgondolkodjak bizonyos dolgokon – mondta Hermelin józan hangon, és felállt az asztalra, hogy mindenki lássa, hogy nem hord bugyit.
– Halljuk, halljuk! – biztatták a fiúk egyszerre nagyon lelkesen, miközben füttyögtek is kipirultan. Hermelin pedig folytatta, mert azt hitte, a szavai hozzák izgalomba a srácokat.
– Arra a következtetésre jutottam, hogy Kampecz Dolórecz Kémbridzs setét varázslatok elleni védekezés órái nem érnek hajítófát sem. Úgy érzem, hogy ez a spinkó direkt azt akarja, hogy ha valaki megtámad minket, akkor mi ne tudjunk védekezni.
– Igen, igen! – helyeseltek a többiek, mert hasonlóképpen éreztek Hermelin iránt. A látvány hihetetlenül koncentrálttá tette tudatukat. Csakis egyre tudtak gondolni. Hogy figyeljenek. Hermelinre.
– Azt hiszem, a neve sem sok jót sejtető! – gondolkodott el Heri.
– Bizony! – értett egyet Overlay. – Kampecz Dolórecz…
– Miféle hülye neve van neki… – heherészett Pageup és Pagedown.
– Szerintem nem is ért hozzá. Látszik rajta, mert mindig csak kőkori könyvekből olvas fel – vonta le a helyes következtetést Genny is.
– Lompos professzor annak idején pedig milyen jól csinálta – merengett el Hermelin.
– Meg ne tudjam, hogy mással hetyegsz, Hermelin! – fenyegette meg játékosan Heri a fenyőfából faragott piszkavassal.
– Jaj, Herike, drága, hát tudod, hogy nem úgy értettem – védekezett Hermelin.
„Nagyon helyes, hogy védekezik” – gondolta Heri, aki még semmiképpen sem akart gyereket.
– Ennél a banyánál még Hidegráz Majbetoj is jobb volt – próbált meg Shift bevágódni Heri csajánál. Onnan, ahol a srác ült, kiváló rálátás nyílott minden apró részletre.
– Szegény Hidegráz! – merengett Hermelin. – Pedig milyen jóképű volt, istenem. Bár az, hogy meg akarta ölni Herit, sokat rontott az összképén.
– Szóval, drága Hermelin, mit akartál nekünk először mondani, amikor felmásztál az asztal tetejére, hogy belássunk a szoknyád alá? – kérdezte Heri, de nyomban el is harapta a nyelvét, mert véletlenül elárulta magát.
Hermelin elvörösödött, majd leugrott az asztalról és visszaült a helyére. Csalódott moraj töltötte be a termet. Az elégedetlenség hullámai majdnem olyan magasra csaptak, hogy Hermelin nem tudta befejezni a tervet.
– Csak azt akartam javasolni, hogy alakítanunk kellene valami titkos egyesületet. Valami önvédelmi klubot, ahol saját magunk gyakorolhatjuk majd a védekezést a sötét mágusok műbájai ellen…
– Az áldóját! – csapott az asztalra Heri Kókler. – Hermelin! Ez remek ötlet.
– Az bizony!!! – helyeselt minden iker és tesó, aki jelen volt.
– Már mindent kiterveltem! – árulta el Hermelin bizalmasan. – Köpőklubnak fogjuk hívni. Ez lesz a titkos nevünk. Ha bárki rájönne, hogy mire készülünk, annak majd azt mondjuk, hogy ez csak amolyan szakkör, mint például a töltöttgalamb lövészet, a fedettpályás sakkozás, vagy a százméteres véraláfutás.
Amikor mindenki bólogatott, hogy öröm volt nézni, Hermelin folytatta.
– A Köpőklubnak lesz még egy titkos jelentése is. Méghozzá az, hogy aki be merészel köpni minket, azt kikészítjük. Még nem tudom, hogy ágyelőnek vagy falikárpitnak készítjük ki, de ez tulajdonképpen csak részletkérdés.
– Más kispajtásoknak is lehetővé kellene tegyük, hogy megvédhessék a gonosz Fekete Krumplinyomók és hasonszőrű elvtársaik elleni támadástól magukat – vetette fel Heri, aki nagyon jóérzésű gyerek volt, nem véletlen, hogy ő volt a főszereplő, nem például az az undok macska, akit Csak Norrisznak hívtak.
– Én is erre gondoltam – bólogatott Hermelin. – Titkos, föld alatti szervezetet alakítunk. Hetente néhány, vagy esetleg több alkalommal is összejövünk. Heri pedig majd kioktat minket arról, hogyan győzhetünk az egyenlőtlen harcban…
– Én? – lepődött meg Heri.
– Te bizony! – éljeneztek a többiek. – Hiszen rajtad kívül senki nem alkalmas a feladatra. Rettentően szívós fajta vagy, már csecsemőkorodban legyőzted a világ legnagyobb fekete mágusát, és utána is többször biztató eredményt értél el ellene.
– De egyszer ikszeltem. Amikor a Pupák Kupát nyertem, emlékeztek… – vetette közbe Heri szerényen.
– Nem számít, te vagy a mi reménységünk! – olvadozott Hermelin.
– Éljen Heri Kókler! – kiáltották a kiskorúak, és hihetetlen energiát éreztek magukban.
Amikor elült a túlzásba vitt hurráoptimista hangulat, Hermelin ismét csacsogni kezdett:
– A valódi nevünk azonban az volna, hogy Dupladurr Finn Go Klub.
– He? – kérdezte mindenki meglepődve.
– Ne gondoljatok rosszra. Kimondva talán kicsit furán hangzik, de ez is csak megtévesztés. Ha mégiscsak kiderülne a valódi nevünk, még mindig azt állíthatnánk, hogy valójában a népszerű távolkeleti játék skandináv változatát játsszuk, amelyet Dupladurr professzor is mesteri szinten játszik.
– Két titkos nevünk is volna! – lelkendezett Controlles! – Ez ám a konspiráció!
– Remek, remek! – füttyentettek elismeréssel az ikrek. Mindenki csodálattal nézett Hermelinre.
Hermelin még nem fejezte be.
– Ha visszamegyünk az oskolába, megkezdem a beszervezést. Titkos társaságunkba mindenkit felveszünk, aki szimpatikus. Aki nem, azt viszont kizárjuk.
– És hol fogunk gyakorolni? – kérdezte ártatlanul a kis Genny.
Jó kérdés volt, nagyon jó. Ezt még senki sem tudta.
De nem kellett feleslegesen aggódniuk, mert a tapasztalat és a népi megfigyelések azt bizonyították, hogy minden probléma megoldódik egyszer.
Vagy kétszer.
A fiatalok elhagyták a Szárnyas Betétet. Ma nem verekedtek, mert a sűrű füstben nem találták meg az ellenséget. Ellenben köszönetüket fejezték ki a füsttől, vagy talán nem is azért sírdogáló, teljesen tönkrement kocsmárosnak a remek ételekért, italokért, kulturális körülményekért, majd megígérték, hogy máskor is eljönnek, ha nem kell fizetni. A kocsmáros nem merészelt tiltakozni, de miután a kölykök felnyomultak az oskolába, hátra ment a kivégző helyiségbe. Ott remegő kézzel búcsúlevelet írt a családjának, majd rágyújtott egy cigarettára. Mivel lassú öngyilkosságot akart elkövetni, ennél hatékonyabb módszer a fejlett varázstudomány korában sem állott rendelkezésre.

16. A lebukás

A karácsony váratlan gyorsasággal köszöntött be. Heri az ikrekkel és szüleikkel töltötte az ünnepet, ahol Black Jack is tiszteletét tette. Volt nagy evés-ivás, ajándékozás, gyertyagyújtás, sőt még a fát is meggyújtották, de a házzal együtt szerencsére azt is sikerült eloltani. Szóval, remekül telt a téli szünet, de mint minden jó dolognak ebben a kurta életben, ennek is hamar vége szakadt. Menni kellett vissza Rokfortba.
A tanulók gyorsan visszarázódtak a rokforti mindennapokba. Az elkövetkező napok a szokásos monotóniával teltek. Nappal tanítás volt, éjszaka meg I.H.B. buli. A gyengék, erőtlenek meg a férgese kihullottak, ők nem bírták hajnalig, hanem már hamarabb lefeküdtek valakivel vagy aludni.
De a ritmikus társasági összejövetelek kiváló alkalmat adtak arra, hogy a titkos társaság már meglévő tagjai beszervezzenek minden épkézláb és Heri Kóklerhez várhatóan lojális diákot az önvédelmi klubba. Hermelin különösen tehetségesnek mutatkozott a szervezés terén. Némi túlzással azt is mondhattuk volna róla, hogy egy rendezvényszervező zseni veszett el benne.
Méghozzá nem is kicsit!
Képes volt kitalálni olyan eredeti ötleteket, mint a piramisjáték. Hogy az ember esze megállt, és csak ácsorgott egy darabig, amikor figyelgette, hogy ez a kis csaj zsenge kora ellenére máris mire képes, ha kinyitja a száját.
Nevezett nem mindennapi nőnemű lény ugyanis kitalálta, hogy akit sikerül beszervezni, annak az lesz az első feladata és titkos megbízatása, hogy magával kell hoznia még egy embert. Az újonnan beszervezetteknek viszont már két embert, azoknak pedig már négy új embert kellett magukkal hozniuk.
Ellenkező esetben ugyanis sajnos nem vehettek részt a foglalkozásokon, nem tanulhatták meg Heri Kóklertől a varázsvédekezés legfontosabb néhány száz szabályát, nem készülhettek fel a gonosz varázslatok és nemkülönben gonosz fekete mágusok bevett harci szokásai ellen. Ezek a diákok egy esetleges ellenséges támadás esetén várhatóan elsőként estek volna el az egyenlőtlen küzdelemben. Így hát a diákok színe-java jelentkezett, mert mindenki ragaszkodott nyomorult kis életéhez, másrészt kiváló hepajnak tűnt az egész.
Az egész állati nagy titokban zajlott, a tanárok közül senki nem jött rá semmire. Bár Kampecz Dolórecz Kémbridzs tanársegéd asszony sejthette, hogy valami készül a Rokforti Kémnövendékképző- és Verejtékelőállító Szagiskolában. Folyton feltűnt mindenütt, még a szobája előtti vécében is állandó jelleggel szaglászott.
A tanerőt egyébként, érdemeire való tekintet nélkül, időközben tanfelügyelővé nevezték ki minisztériumi felettesei. Ez azt jelentette, hogy szabadon megfigyelhette és felügyelhette tanártársai munkáját, titkos jelentéseket és rágalomnaplót írhatott róluk, sőt bármikor kezdeményezhette kivégzésüket is.
Az egész nagyon kezdett hasonlítani a jakobinus diktatúrára, ami régen volt ugyan, de mégis szörnyű emlékeket idézett a történészekben és a mai diákokban. Kémbridzs pedig nem tétlenkedett. Rövid idő múltán, koholt vádak alapján, ki akarta penderíteni az oskola tantestületéből Himba professzort, mert ingatta a fejét, Kasszandra professzort pedig csak azért, mert időnként nem mondott igazat, máskor pedig hazudott, mint a vízfolyás, közben azt állította, hogy ismeri a jövő időt. Pedig nem ismerte, csak a múltat, az egyszerű és a folyamatos jelent.
Hibridet azért utálta, mert túl nagyra nőtt, Meggenya professzor asszonyt pedig azért, mert kalapban járt, nem pedig cipőben, mint más, normális ember. Cotton professzort is meg akarta figyelni, de az nem mutatott irányában túlzott együttműködési szándékot, ehelyett az első adandó alkalommal megharapta. Dupladurr igazgató urat nem merte bántani, mert félt tőle, mint tűzmadár a záporesőtől, ezért róla válogatott hazugságokat terjesztett.
Például nem átallotta a mindenütt kapható Toalettkacsa magazinnak azt nyilatkozni, hogy Dupladurr professzor valójában nő, és hamarosan gyereket vár. Persze ez nevetséges vád volt, hiszen Dupladurr professzor még nem várt gyereket.
De Kémbridzs legjobban Heri Kóklert utálta. Valamiért megérezte, hogy Heri hatalmas népszerűsége talán megakadályozhatja őt abban, hogy véghezvigye idei első negyedéves genya tantervét.
Kémbridzs fejébe vette ugyanis, hogy addig nem nyugszik, amíg minden tanárt ki nem rúg az oskolából. Feltett szándéka volt, hogy a gyerekeket megfélemlítse, elvegye a zsebpénzüket, és megigya előlük az iskolatejet. Leginkább pedig Dupladurr professzort akarta kicsinálni, de csak azért, mert az igazgatónak hosszabb szakálla és bajusza volt, mint neki.
Szóval, Kémbridzs valamiért úgy érezte, Heri Kókler likvidálása lehet az első lépés a totális káosz megteremtése felé, amikor egy-egy tanár éjszakai eltűnése, egy-egy diák nappali felnégyelése már nem is jelent majd nagyobb feltűnést.
Kémbridzs pokoli tervének megvalósításához azzal kezdett hozzá, hogy Herit minden nap keresztre feszítette. Ehhez Heri először nem járult hozzá, de amikor Kémbridzs közölte vele, hogy akkor Hermelinből fog haleledelt csinálni, korunk hőse nagynehezen kötélnek állt. Vagyis keresztnek… Szegény Heri! Nehéz napok köszöntöttek rá, hiszen minden nap stigmák keletkeztek a kezén. Meg a lábán. A nagyon gonosz Kémbridzs tanársegéd nem ismert sem istent, sem embert. Hetekig ment ez a rettenetes gonoszkodás, öt kiló százas szög elfogyott már, de Heri Kókler a kínzások hatására sem tört meg, és nem ismerte be, hogy ő Jézus.
Kémbridzset ez elkedvtelenítette, mert úgy gondolta, ha valamit sikerülne Herire rábizonyítania, akkor könnyűszerrel kirúgathatná a Rokfortról.
A diákok a stigmák láttán kezdeményezték az igazgatónál Heri Kókler szentté avatását, de a jó Dupladurr professzor azt állította, hogy Heri túl fiatal még ehhez, ráadásul még él, ami ebben az esetben feltétlenül kizáró ok.
– És különben is – érvelt Dupladurr –, a szakrális cécó szerint előbb boldoggá kell avatni valakit ahhoz, hogy később szent lehessen.
Bizony, bizony, be kellett tartani az értelmetlen szabályokat, és nem lehetett felülről kezdeni a ranglétrát.
Heri mindeközben határozottan kijelentette, hogy egyáltalán nem boldog, amiért minden nap keresztre feszíti az az őrült nő. De még jobban fájt neki, hogy Kémbridzs elkobozta a seprűjét, és minden indok nélkül örökre eltiltotta a Kavicslabdázástól, amit pedig legalább annyira szeretett, mint… mint a… nem, még annál is jobban.
Heri nagyon szeretett Kavicslabdázni. Az élete volt ez a hülye játék. Hatalmas őstehetsége volt hozzá, amit vélhetően az apjától örökölt, aki hozzá hasonlóan remek spíler volt egykoron.
Az avatási ötlet ezután lekerült a napirendről, mint ahogy szerencsére Heri is. A keresztről. A pokolfajzat Kémbridzs azonban folyamatosan szemmel tartotta. Láthatóan leste az alkalmat, hogy mikor alázhatja meg, feleltetheti olyan témából, amit még nem adott le, vagy írathat vele röpdolgozatot olyan kérdésekből, amelyekre az áltudomány mai állása szerint nem létezett magyarázat.
Ám Heri Kókler nem tört össze. Ebből is látszik, hogy nem volt kínai váza, hanem kemény és tökös legényke volt, aki addig nem nyugodott, amíg lehetetlen terveit meg nem valósította. Heri elhatározta, hogy addig nem nyugszik, amíg nem talál a rengeteg jelentkező számára egy megfelelő titkos búvóhelyet, ahol napestig titokban gyakorolhatnak. Mert az önvédelmi oktatást el kellett kezdeni, hiszen bármikor szükség lehetett rá.
A véletlen és a csodatévő Jótündérke segített rajta, aki éppen nagyon szomorú volt. A nagyon bunkó és agresszív kismalactól jött éppen, aki azt kívánta neki, szegénykének, hogy menjen a pokolba. Így került tehát ide, a Rokfortra. Még mindig sírdogált szegényke, mert olyan finom volt a lelkecskéje, mint a kínai selyem.
– Téged meg mi bánt, Jótündérke? – kérdezte tőle Heri szép szóval és mosolygós tekintettel.
– Az az állat, agresszív disznó! – hüppögte a Jótündérke. – Amikor megjelentem előtte és azt mondtam neki kedvesen, aranyosan, hogy kedves kismalac, teljesítem a kívánságodat, azt kívánta, menjek a pokolba. Így kerültem ide…
– Ne is törődj vele! – javasolta Heri. – Megbűnhődik majd gaztetteiért, mert Isten nem ver bottal. Lefogadom, karácsonyra ő is citromot kap majd a ropogósra sült szájába.
A Jótündérke ettől a gondolattól ellazult, sőt jobb hangulatba is került. Felajánlotta Herinek, hogy szeretkezzen vele.
De Heri kifejtette, hogy neki már van csaja, Hermelin. Ráadásul Chö Chi is ott állt sorban, pedig nem is kéne neki, hiszen úgyis hiába. Így jelen esetben egy harmadik jelentkező azért már túlzás volna. Hiszen tanulni, bandázni, sportolni is kellett minden nap, és bizony ennyi nőnemű rajongó közepette mindez már majdnem lehetetlennek mutatkozott. De hogy ne sértődjön meg a Jótündérke, Heri felajánlotta neki, hogy ha már itt van, akkor kívánna egyet, a Jótündérke pedig teljesíthetné esetleg. Így mindenki jól jár, és az egész még pénzbe se kerül.
A Jótündérke beleegyezett.
Heri pedig elmesélte neki, hogy milyen nagy gondban vannak most a titkos Köpőklub, azaz valójában a Dupladurr Finn Go Klub tagjai. Hogy nincs egy hely, ahol szabadon tanulhatnák az önvédelem kötött fogásait.
A Jótündérke ekkor varázsolni kezdett, és amikor megvolt vele, nagy örömmel újságolta Herinek, hogy sikerült létrehoznia a Rokforti Építőipari és Tervezéspolitechnikai Csodakéró épületében a Szűkös Szobát.
Heri először már éppen fel akarta hánytorgatni, hogy mi a nyavalyáért varázsolt nekik Szűkös Szobát, amikor pedig annyian vannak, mint a nyű, de a Jótündérke leintette Herit a varázsvesszőjével, és megmondta róla, hogy vízereken fekszik. Azt is közölte vele, hogy ha nem teszi máshová az ágyát, akkor két hónap múlva világítani fog a sötétben, ugyanis akkora sugárzás éri valami Hartmann pontból vagy miből.
Heri ettől nagyon megijedt, és megígérte, hogy mindent úgy tesz, ahogy a Jótündérke előírta.
A Jótündérke mielőtt végképp elment volna malacsültet vacsorázni, még elárulta, hogy a Szűkös Szoba valójában egy hatalmas terem. Csak azért hívják Szűkös Szobának, hogy megtévessze mindazokat, akik rossz szándékkal akarják megközelíteni. Titkos módon lehet majd oda belépni, és hangját visszafojtva elárulta Herinek, hogy miként és hogyan.
Heri örült ám rendesen. Meg hálás is volt, sőt, hálapénzt is akart adni, de a Jótündérke nem fogadta el, mert nem volt ő orvos, és nem volt rászorulva az ilyesmire. Azt javallotta Herinek, hogy inkább alapítson belőle titkos pénzügyi alapot, ami még jól jöhet neki és elvbarátainak azokban a nehéz időkben, amikor majd háború lesz a fekete mágusok ellen.
Heri nagyon szépen megköszönte, és értesítette diáktársait, hogy ma meg fogják tartani az első önvédelmi edzőkört.
A hír futótűzként terjedt az oskolában.
A Szűkös Szobát egy népmesei hősön keresztül lehetett megközelíteni. A népmesei hős egy titkos, rejtekajtó bejáratához volt hozzáírva. A bejáratot az ajtónálló őrizte.
A gyerekek, nem voltak többen kilencvenvalahánynál, vacsora után, kisebb csoportokban, feltűnés nélkül megközelítették a titkos ajtót, de ott az ajtónálló megálljt parancsolt nekik.
– Hová, hová? – kérdezte Herit az ajtónálló, aki furcsán ismerősnek tetszett. De hősünk nem tudta hirtelen hová tenni, így inkább nem bántotta, és a helyén hagyta, hátha kiforrja majd magát, mint a jó bor.
– Egy és kettő… – mondta bizalmasan a Jótündérke utasításának megfelelően Heri, és feszülten várta a hatást.
Az ajtónálló szeme egyszer felvillogott, az orra pedig csippant hármat, amikor kikapcsolt benne a riasztó. Az ajtó feltárult, mint anno a szezám, ami szintén efféle bejárattal volt ellátva.
– Örömmel hallom, hogy ismerni tetszik a titkos számkombinációt – jegyezte meg elégedetten az ajtónálló. – A terem az önöké, fiatalúr. Fáradjanak be, és ha kellőképpen kifáradtak, akkor ki is jöhetnek. Jómagam mindvégig itt leszek, ügyelek a rendre, és senkit nem engedek be, csak akkor, ha lefizet.
A gyerekek benyomultak, mint annak idején a hunok Európába.
Heri is majdnem így tett. Végül nem bírta magát tovább türtőztetni, és mégis csak meg kellett kérdeznie az ajtónállótól, hogy honnan olyan ismerős neki.
– Kérem szépen, engem mindenki ismer – mondta szerényen amaz. – Régebben ugyanis mesehős voltam, de most, hogy kiöregedtem, nekem is dolgoznom kell, hogy meglegyen a mindennapi betevőm.
– Ki tetszik lenni? – kérdezte Heri kíváncsian.
– Hát, eléggé ki vagyok, ez igaz – vallotta be a másik. – Egész nap csak itt állok, és mindenféle látogatókat engedek ki és be. De azért nem olyan rossz. Főleg, ha arra gondolok, hogy a magamfajta torzszülött mutáns ma már legfeljebb a szexiparban kaphatna tisztességtelen munkát. Abból pedig nem kérek, hiszen erkölcstelen, gusztustalan, és azért annyira soha nem alacsonyodnék le. Ötven évig dolgoztam benne, és ma már azt mondom, jó volt, szép volt, de elég volt.
Herit roppantul furdalta a kíváncsiság, hogy ki lehet ez a nagyon ismert személyiség itt az ajtónálló szerepében, de nem merte megkérdezni, mert szégyellte fokozott tudatlanságát.
– Látom, nem tudod a nevemet – ismerte fel Heri tekintetében a tudatlanság halovány jeleit beszélgetőpartnere, miközben áttért a tegeződésre. – Engedd meg, hogy bemutatkozzam. Én vagyok Piroska, a farkas.
Heri nagyot nézett, mint Alexander De McKukkol, a távcső feltalálója.
– Tudod, roppant sikeres voltam egy ideig, de hát a mi mesénk is kiment egyszer a divatból. Egy darabig fényesen éldegéltem a jogdíjakból, de utána sajnos felkopott az állam. Meg az enyém is. Valahol dolgoznom kellett. Tudod, fiam, egyszer majd te is rájössz erre. A hírnév sem tart örökké.
Heri nem is akart erre gondolni, hiszen egyelőre népszerűsége csúcsán volt, életének igényesen megüt, hiteles történetét pedig vették, mint a cukrot.
– Piroskaként nem kellettem sehol, hiszen kosárcipelésből nem lehet ma már megélni. Időközben a nagymama is elhunyt, a drága. Tudod, mibe került az a rengeteg enni- és innivaló, amit folyton jó messzire el kellett neki fuvarozni az erdőbe? – Piroska, a farkas sóhajtott, majd folytatta:
– Tudod, Heri, a rengeteg borocska, söröcske meg égetett szeszecske miatt a májával voltak panaszai, de végül az erdész vitte el szegényt. Viszont a farkas továbbra is élénken érdeklődött utánam. Ő mindig csak egyvalamire tudott gondolni, amikor szóba kerültem nála. Ezért aztán kénytelen voltam beadni a derekam. Vegyes vállalatot alapítottunk, egyesítettük erőinket. Ennek lett az eredménye a mostani, be kell ismernem, kissé érdekes állapot. Szóval, így jöttem létre én, Piroska, a farkas.
Heri nagy örömmel megrázta a nagyon híres személyiség mancsát, majd elment vadászni.
A gonosz mágusokra.
A kiképzőteremmé előléptetett Szűkös Szoba remek gyakorló helyiségnek mutatkozott. Voltak itt homokzsákok, jumurdzsákok, céltáblák, bordás szíjak, mászófalak, különféle szúró- és vágó fegyverek, gumimatracok és gumibabák. A gumiszoba ugyan zárva volt, de oda önként senki sem akart bemenni.
Amikor mindenki megérkezett, és felöltötte edzőruháját, Heri jóleső érzéssel nézett végig rajtuk. Már éppen beszélni kezdett volna hozzájuk, hogy megtanítson mindenkit, aki csak itt jelen van, hogyan védheti meg magát a legkegyetlenebb fekete mágus ártó, rontó és egyéb varázslataitól, amikor berontott jó barátja, az immár sztereo manó, és teljes hangerővel ordítani kezdett. Mint egy magnó! Miközben ezt tette, csak úgy döngött Dolby surround sistemje. – Mindenki meneküljön! Árulás történt! Jön a vég! Kampecz! Dolórecz! És a gonoszok! Jaj! Kémbridzs! Fusson, ki merre lát!
Ám alig tudta végigmondani gyengén megírt kis monológját, amelyben annyi felkiáltójelet kellett felhasználni, hogy ezekből átmeneti hiány keletkezett, hirtelen betoppant a hívatlan vendégnek definiálható, fent nevezett Kampecz Dolorec Kémbridzs. Azonnal gonoszul el is vigyorodott.
– Most aztán elkaptalak benneteket, jómadarak! – heherészett kegyetlen hanghordozással. – Ma este sittre vágom az egész bagázst. Különösen téged, kis sebhelyes homlokú.
Heri értette a célzást, és rögtön tiltakozott:
– Tévedni tetszik, mert ez a villám alakú sebhely csak egy matrica. Csak a szerep miatt hordom. Egyébként jó cucc, vízhatlan, ütésálló, meg minden, de simán le is lehet húzni.
– Hazudsz! – vicsorogta Kémbridzs.
– Dehogy hazudok! – felelte Heri, és egy pillanatra le is húzta a matricáját, majd utána gondosan visszaragasztotta, mert szerződés kötelezte rá, hogy nappal viselnie kell a villám alakú (tehát nem kanalam, vagy késem alakú) sebhelyet formázó optikai kiegészítőt.
Mindenki felhördült, aki eddig nem látta, vagy nem olvasta, hogy Heri mi mindenre képes csak azért, hogy ő legyen a főszereplő.
– Ó, Heri – dörgölőzött hozzá észrevétlenül Chö Chi. – Mindig is tudtam, hogy normális fiú vagy, olyan, mint Szegény Gregory, akit tragikus körülmények között veszítettem el. Akarsz velem járni?
– Nem – rúgott bele Heri határozottan. Momentán mélyponton volt a libidója, és a normális kétezer helyett most csak percenként százszor gondolt a szexre.
Chö Chi Controlles karjaiban landolt, és a fülébe lihegte.
– Istenem, micsoda kemény pasi!
– Igen, az vagyok! – jelentette ki Controlles, aki magára vette a kijelentést.
Chö Chi szeme felcsillant, majd hirtelen ötlettől vezérelve Controlles fülébe búgta:
– Szépfiú! Akarsz velem járni?
Controlles megrémült, mert arra gondolt, hogy akivel eddig Chö Chi járt, az mind meghalt. Szegény Gregoryra gondolt, aki eddig így járt. Egyből egy, ami elképesztően magas statisztikai arány, és inkább tovább dobta az ikreknek Chö Chit. Egy darabig körbe-körbe dobálták, míg végül Chö Chi Debill Longatomnál állapodott meg. Debill szellemi képességei miatt annyira nem volt válogatós, mint a többi srác, meg ki is volt éhezve rendesen, ezért rögtön szobára mentek.
– Térjünk vissza annak a kérdéskörnek a részletesebb körüljárásához, hogy mi a nyavalya ez a tiltott gyülekezés? – rikácsolta Kémbridzs tanerő. Annyira rikácsolt, hogy egyre több tanár és diák kíváncsi feje jelent meg az ajtóban. Később a testük is jött utánuk. Megérkezett Meggenya professzor asszony, Dupladurr igazgató úr, Cotton professzor és Himba professzor is. Most nemcsak utóbbi, hanem mindannyian csóválták a fejüket.
Ekkor megérkezett Configuraciusz Camel miniszter is. Vajon honnan tudta, hogy ide kell jönnie? Láthatóan nagyon elégedetten dörzsölte a kezét, és nem rázta a fejét, hanem gonosz mosollyal az orcáján bólogatott.
– Lám, lám, a kis Heri Kókler! Titkos összejövetelt szervezett, hogy megdöntse a fennálló világrendet, és az általa szított permanens forradalom keretében átvegye a hatalmat az iskola, később pedig a Mágja- és Rőzseügyi Minisztériumom felett, hogy helyettem a világ ura lehessen.
– A Mini Sztérium nem az öné, tisztelt Mini Szerű úr! – figyelmeztette Dupladurr professzor.
– De az enyém! – sziszegte a nevezett. Herinek az a szörnyű gyanúja támadt, hogy Camel kígyóvá fog átalakulni. Belegondolt, hogy egy tevéből hogyan, miféle metamorfózis útján lesz kígyó, és röhögnie kellett. De amikor az jutott az eszébe, hogy várhatóan rá is ez a sors vár, lefagyott arcáról a mosoly.
– Ellent kell hogy mondjak! – mondta vészjósló hangon Dupladurr professzor. – A Mini Sztérium köztulajdon, és a köz javára kell, hogy tevékenykedjék. Soha, ismétlem soha nem szolgálhatja egyetlen ember, jelen esetben az ön érdekeit.
– Hogy merészel ennyi ember előtt kioktatni? – sziszegte megint Camel.
Heri egészen megborzongott, mert arra gondolt, hogy talán máris alakul a miniszter. Kígyóvá… A szíve a torkában dobogott, mert arra kellett gondolnia, hogy vajon ő mikor kezdi majd az átalakulást. Amikor látta, hogy egyelőre semmi változás nem észlelhető rajta, ismét bekapcsolódott az események figyelésébe.
– Úgy, hogy ez az én iskolám! – felelte dühösen Dupladurr. – És ha ez nem tetszik magának, akkor mehet vissza a minisztériumába.
– Na, ugye, mégis elismeri, hogy az enyém? – nézett körbe diadalmasan Camel. – Ha elismeri hogy így van, akkor én meg szemet hunyok afelett, hogy magának meg iskolája van.
– Ez csak amolyan nyelvi fordulat volt – bosszankodott Dupladurr. – De magának aztán magyarázhatom. Tisztában vagyok vele, hogy soha nem járt iskolába, és csak azért lett politikus, mert máshoz nem ért. Tipikus megélhetési politikus…
– Ne merészeljen a múltamban vájkálni! – sziszegte megint Camel.
Heri egyre jobban aggódott, hogy ha ez így sziszeg tovább, előbb-utóbb meg fogja harapni a jó Dupladurrt, akit pedig ükapjaként szeretett.
– Mindennek én vagyok az oka! – mondta hirtelen, hogy megakadályozza a kibontakozófélben lévő tömegverekedést.
Minden Sam rászegeződött.
– Én találtam ki, hogy alakítsunk titkos társaságot. Én találtam ki, hogy minél több diáktársamat bevonjuk. Én találtam ki a játékot. Én találtam ki, hogy hatalmas igény lenne ennek a játéknak a játszására, amely távol kelettől messzi nyugatig roppant népszerű, fejleszti az intellektust, a színérzékelést és a türelmet. És én találtam ki a nevét is.
– A nevét? – kérdezte Camel miniszter.
– Igen – bólintott Heri. – Én találtam ki, hogy legyen a titkos nevünk – mivel az északi, Skandináviában honos változatát játsszuk –, hogy Dupladurr Finn Go Klub. Engem tessék elítélni, Alkatrazba elhurcolni, megöletni és felnégyelni. Mindennek én vagyok az oka. Sőt én vagyok az okozat is. Kettő az egyben. Tudják, mint a sampon is.
– Heri Kókler valótlanságot állít! – jelentette ki Dupladurr professzor. – Az egész az én ötletem volt.

17. Intermezzo

A kijelentést komplett döbbenet fogadta. De Dupladurr professzor nem engedte, hogy bárki megszólaljon, inkább ő kezdett el beszélni.
– Mint ahogy a titkos szervezet neve is elárulja, valójában én vagyok az alapítója. Én kényszerítettem ezeket a kiskorúakat arra, hogy akaratuk ellenére ide jöjjenek, és olyan robbanásveszélyes játékot űzzenek, mint a Finn Go.
– Maga? – örült meg Camel miniszter. – Akkor most akár le is tartóztathatnám. Sőt ha jobban belegondolok, le is fogom tartóztatni. Magam fogom elítélni törvénytelen szervezkedésért, és azért, mert nem tetszik a pofája. Valójában nagyon félek magától, ezért akarom leléptetni a színről.
– Tudom – mondta szelíden Dupladurr. – Ismerem én is a forgatókönyvet.
– Nos… – mondta Camel zavartan. – Hát akkor… Hümhöm… Basszus, elfelejtettem, hogy most mit kell mondanom.
– Most mi van? – kérdezte Dupladurr a főrendezőt, aki nem volt ott, mert egy tehetséges színésznőn dolgozott éppen a másik szobában.
– Beszéljenek! – intett be a rendező munkatársa. – Ha folyton mondanak valamit, nem fog feltűnni, hogy nem a szerepüket mondják.
– Jó ötlet! – helyeselt Camel. – Szóval, tényleg gyereket vársz, Jack? A Toalettkacsa magazinban olvastam, hogy ez a nagy hír mostanság.
– Azok a hiénák csupa hazugságot terjesztenek, Bili – vette le a szakállát egy pillanatra Jack, és megvakarta a bőrét, mert nagyon kikezdte a ragasztó, meg a rühök.
– Csak jövőre tervezzük, mert itt van most ez a sorozat, és kár volna kiszállni belőle. Rengeteg benne a lóvé…
– Naná, én is csak a pénzért csinálom – heherészett Bili.
– Mi is! – mondták kórusban a stáb tagjai.
– Én meg azért vagyok itt, mert ismerkedni akarok! – vallotta be Chö Chi.
– Mi folyik itt? – jött vissza váratlanul a főrendező, majd a kameramanhoz fordult. – Miért nem állítja le azt az átkozott kamerát, amikor ezek mindenféle hülyeséget beszélnek?
– Hogy én? – kérdezte a kameraman. – De hát én csak egy kameraman vagyok. Azt csinálom, amit maga mond nekem. Amikor elment azzal a macával hancúrozni, csak annyit mondott, aranyom, vegyen csak le mindent nyugodtan…
– Nem magának mondtam – pirult el a főrendező –, hanem neki.
– Hja, azt nem tudhattam – tárta szét a kezét a kameraman.
– Spongyát rá! – javasolta a főrendező zavartan köhintve. – De tudják mit, koncentráljunk inkább a munkára. Igyekeznünk kell, mert a gyerekek nagyon nőnek. Ha sokáig gatyázunk, Heri lassan negyvenéves lesz. Rengeteg digitális effektre lesz szükség ahhoz, hogy elhitessük a nézőkkel, hogy még csak tizenéves.
– Nekem meg hiányoznak a kisunokáim! – kiáltotta be a Hermelint alakító színésznő. – Tizenöt éve nem láttam őket.
– Így van! – kiáltotta mindenki. – Vissza akarunk menni az öregek otthonába! – követelték a gyerekszínészek.
– Nem mehetnek vissza! – esett kétségbe a főrendező. – Ha a producer visszajön a szomszéd szobából, akkor megöl engem. A filmnek meg kell lennie! Ha nem lesz meg, akkor a producerrel együtt megöl minket az író. Maguk nem ismerik őt. Nyugodtan mondhatom, hogy egy vadállat.
– Vadállat…? – merengett Chö Chi. – Vajon milyen lehet egy vadállat? Te mit gondolsz, Debill?
– Höhöhöhö – mondta Debill diplomatikusan, közben kiélten vigyorgott.
– Olyan kis buta vagy – csacsogta Chö Chi. – Ha nem volnál ennyire jó a takarításban és a mosogatásban, tuti, hogy dobnálak.
– Fizetésemelést akarunk! – zúgolódtak a színészek. – Juttatásokat és sztárallűröket szeretnénk. Drogos partikat és kicsapongó hétvégéket. Sőt, kicsapongó hétköznapokat is akarunk!
– Egyezzünk meg! – javasolta a főrendező. – Kicsapongó hétvégék, partik, de drog nélkül – és fizetésemelés. De csak nekem!
– Áll az alku! – ordította mindenki.
– Akkor most munkára! – kiáltotta a főrendező, és a kameramanhoz fordult.
– Folytatjuk a melót. Százakármelyik jelenet… Nem az, de végül is nem mindegy? Csapó. Felvétel indul!
– Mit izgul, ki se kapcsoltam a kamerát… – mormogta a kameraman rezignáltan.
– Nem kapcsolta ki? – dühöngött a főrendező.
– Nem! – mondta határozottan a kameraman, miközben rágyújtott. Egy nótára, mert tényleg, dohányozni tilos volt.
– De hát tizenötezer méter nyersanyag elment a semmibe! – tépte a haját a főrendező. – Miért nem akarja kikapcsolni a kamerát, jóember?
– Nem vagyok jóember! – sírta el magát hirtelen a kameraman. – Tudom, hogy nem gondolták, de én vagyok az, aki leszedte a környékben a védett virágokat. Igen, én vagyok az! Beismerem! Nem tudják rólam, de meg is ettem őket! Sokáig bujkáltam, mert szégyelltem magamat. Tudom, beteg vagyok, de reméltem, itt a filmiparban feltűnés nélkül kiélhetem magam… – A kameraman a főrendező vállára borult, és ott sírdogált. Vigasztalni nem lehetett.
– Hű, de ciki – sziszegte a főrendező. – Le kellene már állítani azt a kamerát.
– Ez is kígyóvá fog alakulni! – suttogta rémülten Heri.
– Dehogy fogok, fiam, dehogy! – bosszankodott a főrendező. – Azért nem kell minden marhaságot elhinni, ami ebben a történetben van.
– Annyira beleéltem már magam a szerepembe – vallotta be Heri. – Képtelen leszek majd a normális életre. Mindörökké Heri Kókler fogok maradni. És a villám alakú sebhelyemet is már egyre nehezebben tudom leszedni esténként, mert lelki függésem is van már. Egyre jobban odaragad, szinte fáj, amikor le akarom kaparni. És az érzés is szokatlan! Ha leveszem, akkor elhatalmasodik rajtam a szörnyű gyanú, hogy már nem is én vagyok Heri Kókler, hanem valaki más. Egy fiú vagyok csak, akit nem is ismernek. Vajon máris skizofrének lettünk? Mit gondolsz, Heri?
– Pszichés függés alakult ki nálad, fiam – simogatta meg Heri haját a pszichológus munkatárs. – Ez egy ilyen hosszú forgatás után nem szokatlan, bizony, nem. A testi függés viszont meglepő. A skizofréniával együtt lehet élni, bár nem könnyű, azt mi is elismerjük. Szeretnétek nekünk beszélni róla?
– Nem! – felelték együttműködésre hajolva Heriék.
– Állítsd már le azt a rohadt kamerát! – kiabálta a főrendező, immár nagyon idegesen. – Nemsokára vége a filmnek, és már alig marad annyi anyag, amivel lezavarhatjuk ezt a marhaságot.
– Nanana! – jelent meg a nagy író, K. B. Rottring hirtelen. – Mi az, hogy marhaság? Ez a remek paródia? Az én szerzői jogi termékem? Az én kis műveckém, az én önálló szerzői jogi kategóriám? Az én kissz egyetlenem. Az én kissz drágasszágom, he? Assz neked a baromszág?
– Már ő is sziszeg – aggódott Heri. – Mi lesz itt hamarosan?… Talán kígyótalálkozó?… – morfondírozott félhangosan, de senki nem figyelt rá.
– Nem úgy értettem, Mr. Rottring… – hebegte a főrendező. – Állítsuk le a kamerát – könyörögte megint, de a kameraman használhatatlan állapotban sírdogált a vállán. A főrendező már annyira vizes lett, mintha medencébe esett volna.
– Miért nem állítja már le valaki a kamerát? – fakadt sírva a főrendező is. Látszott, kezd rögeszméjévé válni az ügy. – Hát nem látják, hogy mennyire fogy a nyersanyag? Nem fogjuk tudni befejezni a filmet…
– Nem lehet leállítani – zokogta a kameraman. – Elromlott rajta a leállító gomb.
– Akkor viszont mindenki a helyére! – kiáltotta a főrendező, miközben visszaráncigálta a maga alatt lévő, ernyedt benyomást keltő kameramant, és hozzáragasztószalagozta a kamerához. – Megmentjük, ami megmenthető. Onnan újra vesszük, hogy Dupladurr és az a teve, hogy is hívják, ja, megvan, Camel összebalhéznak. Dupladurr most azt mondja:
– Engem nem fog lecsukatni, maga teve.
– Nem? – dühöngött Camel. – Dehogynem!
– Hahaha – mondta Dupladurr, és kipufogott kettőt. Ebben a pillanatban mindenki rájött, hogy miért kapta ezt a rejtélyes nevet, hogy Dupladurr. Mert ez volt ám a totál kábító mágia! A bénító hatás átjárta a Szűkös Szobát, ahol mindenkinek megbénította a mozgásszervét és az agyalapi ivarmirigyét a semmi máshoz nem hasonlítható rettenetes szag.
Ebben a pillanatban atomvillanás hallatszott, majd megjelent Dupladurr házimadara, a bűvös erejű toalettkacsa, aki képes volt arra, hogy bárkit bármilyen nagy ka… bajból kimentsen. Heri ismerősként üdvözölte, hiszen rajta is segített már egyszer, néhány könyvvel ezelőtt. Dupladurr ügyes mozdulattal belekapaszkodott a hatalmas kis madár farkába, és jobbra el.

18. Terror a Rokforton

– És most jön a feketeleves! – vihogott másnap Kampecz Dolorec Kémbridzs, a Rokforti Szadista- és Fehérterror Gyakorló- és Kikészítő Oskola újdonsült főigazgatója.
Az udvaron összegyűlt diákok rettegve hallgatták a láncáról elszabadult szörnyeteget, aki hatalmat kapott egy tevétől. Még vicces is lehetett volna, ha mással történik. Mondjuk, veled. De velük történt sajnos. Velük, ártatlan varázslópalántákkal.
– Dupladurr immár körözött bűnöző lett, mától kezdve új szelek fújdogálnak itt! – ígérte szűzbeszédében Kémbridzs. Nem csoda, hogy ilyen beszédet tartott, mert kinek jutott volna eszébe, hogy őt… hát… szóval… meg… na, mindegy, hehehe.
– Az író sem célozgathat, csak ha én megengedem – rikácsolta a boszorkány. – Mostantól kijárási tilalmat rendelek el – tért vissza a diákok és a kollégák sokkolásához. – Feloszlatom a sajtót és eltörlöm a sajtószabadságot. Sajtot is csak én ehetek. A zugérlelés mától kezdve tilos. Ezennel teljhatalommal ruházom fel magamat, Alamusz Giccs gondnok bácsit és a macskáját, akit Csak Norrisznak hívnak. Minden nap kegyetlenkedünk, az igazságtalanság ezennel jogszerűvé válik. Az ellenállókat felszámoljuk, a szülőket és a diákokat minden indok nélkül megtizedeljük.
A diákok rettegve hallgatták, hogy most mi lesz velük. Senki nem akart tizedik lenni. Legfeljebb, csak kilencedik.
– A tanórákon csakis cenzúrázott tananyag adható le. A tanárok minden délután kötelesek jelentést tenni. A diákok között besúgói hálózatot szervezünk. Ebben a főmunkatársam Rágó Máyfolt kispajtás lesz. Nagy tapsot neki! Senki nem tapsolt, csak Máyfolt és a haverjai.
– A passzív ellenállásért is halál jár! – tisztázta a szabályokat Kémbridzs.
Erre rögtön kitört a tapsvihar. Heri nem tapsolt, csak köpködött. Kémbridzs kiszúrta.
– Látom ám, hogy Heri Kókler nem tapsolt. Most azonnal a szobámba jön vallatásra. Jön vele a barátnője is. Nem, Chö Chi, te mész órára. Hermelin jön. Mondom, Chö Chi, te mész órára, különben felnégyellek!
Chö Chi elkullogott, mert egyben biztos volt, viszonzatlan szerelem ide vagy oda, azért inkább egyben akart maradni. Ment búsan Debillel együtt az órára. Az ikrek is mentek egy darabig, de csak látszólag, mert közben elhatározták, hogy megszervezik a Fi.A.SZ.T. Ez volt A Fiatal Alternatívok Szabad Testvérisége.
De erről majd később.
Heri és Hermelin Máyfolték gonosz beintései közepette bevonultak az épületbe. Kémbridzs a fegyveres biztonsági őrökkel követte őket.
– A többiek órára indulj. Egy-kettő, egy-kettő… A rokforti diákok szomorúan elindultak, oda, ahová parancsolták nekik. Néhányan máris azt gondolták, talán mégsem kellett volna ebbe a hülye magániskolába jönniük, hiszen ott volt a Cambridge meg az Oxford, ezzel az eredménnyel, ami itt még Debillnek is megvolt, oda is felvették volna őket.
Herit és Hermelint kihallgatták. De ők nem mondtak semmit. Csak hallgattak, mint Néma Bob, akit sokan csíptek ám a szövegéért.
Mindeközben az ikrek megkezdték a konspirációt. Controlles haditervet és biogáz gránátokat gyártott, a többi tesó pedig vele együtt kivitelezett. A tanárok hallgatólagosan beleegyeztek, hogy ne látogassák az óráikat.
Mindannyian terepszínű ruhába bújtak, és faszénnel, ami vaskos önkritika volt, bizony, fekete csíkokat festettek az arcukra, hogy a sötétben se látszódjanak.
A következő órákban a Fiatal Alternatívok Szabad Testvérisége hozzálátott, hogy megbénítsa az iskolai életet, földig rombolja a kinevezett igazgató tekintélyét, és őrületbe kergesse mindazokat, akiket rendvédelmi feladatokkal bízott meg az új rezsim.
Ártatlan kis tréfával kezdődött minden, mint ahogy általában a világháborúk is kezdődni szoktak.
Emberzombi Eduárd, egy elsős kisfiú, véletlenül a Csippendél csapat tagja, az ebédlőben fennhangon kijelentette, hogy olyan madarat sikerült fognia az erdőben, hogy na. Mindenki kérlelte, hogy árulja már el, hogy miféle madárról van szó, de Emberzombi Eduárd hajthatatlan maradt, mint a pedál nélküli szobakerékpár. Kijelentette, hogy a madarat csak az nézheti meg, aki nagyon erősen megragadja. Az is hozzátartozott a történethez, hogy Emberzombi Eduárd az állítólagos madarat egy kendővel lefedett kosárban tartotta, és senkinek, még a tulajdon anyjának sem engedte volna meg, hogy a kendőt felhajtsa, és az ő engedélye és jóváhagyása nélkül macerálja a madarát.
Rágó Máyfolt, aki nagyon szerette a madarakat, főleg roston, kevés zöldkörettel, lassan odasétált Emberzombi Eduárdhoz. De nemcsak ő, hanem két fogdmegje is vele tartott. Mó-Csing és Döglégy körbevették a kis elsőst, és a vele lévő tizenvalahány beavatott személyt. Mindannyian csippendéles csapatbéliek voltak, és nagyon is jól tudták, hogy miféle madár rejtőzik a kosárban. Csakhogy ezt semmiképpen sem árulták volna el senkinek. A készülő tréfa lassan kezdetét vette.
Mint minden hatalmas balhé, ez is egy elejtett félmondattal indult.
– Még te sem nézheted meg, Máyfolt – mondta kis cérnahangján Emberzombi.
– Nem? – mormogta Rágó. – Aztán miért ne nézhetném meg, te kis pisis? – kérdezte fenyegető hangon.
– Azért, mert a kis madárkámat már odaígértem az igazgató néninek – mondta a kis ártatlan és szűz fiú olyan meggyőző hangsúllyal, hogy Máyfolt sem tudott mit tenni, egyszerűen azonnal hitt neki.
– Csak egy pillantást szeretnék vetni rá… – kérlelte Rágó Máyfolt. – Nagyon szeretem a madarakat. Az étteremben is mindig azt rendelek…
– Nem! – jelentette ki Emberzombi Eduárd. – A madár az igazgató néni tulajdona. Senki sem nézheti meg előtte. Ezt szigorúan kikötötte. Az életemmel felelek ezért a madárért. Megkért rá, hogy vigyem fel neki az irodájába. Nem várhat tovább, indulnom kell.
– Várj csak! – állt elé Máyfolt. – Mi lenne, ha én vinném fel neki helyetted?
– Lehetetlen! – csóválta a fejét Emberzombi Eduárd. – Engem kért meg, nekem kell felvinnem.
– Majd azt mondom neki, hogy beteg vagy, azért hozom helyetted a madarat.
– Hát, nem is tudom – bizonytalankodott Emberzombi. – De hát mi bajom lehetne ilyen hirtelen?
– Mondjuk, hirtelen zombivá alakultál… – vetette fel az ötletet Máyfolt.
– Ugyan már, hogy találhatsz ki ilyen valószínűtlen dolgokat! – rázta a fejét Emberzombi Eduárd. – Inkább mondd meg neki, hogy megcsípett egy csiperkegomba, és most törött gerinccel és átlőtt aggyal várom a halált egy aszteroidán.
– Hú, ez remek ötlet! – lelkesedett Máyfolt. – Örülni fog, ha megtudja, hogy az egyik csippendéles holnap már a hullaházban lesz, mi pedig mégis fogunk utána fejkvótát kapni a minisztériumtól, mert nem jelentjük be még vagy hat évig az esetet.
– Na, nem bánom, viheted a kosarat – egyezett bele nagy nehezen Emberzombi. – De meg kell ígérned, hogy nem nézed meg a madarat.
– Megígérem! – esküdött hamisan Máyfolt. Már éppen menni készült, amikor Emberzombi Eduárd, csak úgy, mintegy mellékesen megjegyezte:
– Feltétlenül mondd el neki még egyszer, amit már ő is tud, hogy a madarat csak úgy szabad kivenni a kosárból, ha először a kendő alá nyúlva nagyon erősen megmarkoljuk. Ugyanis a madár a sötétben nagyon mélyen alszik. De amint leveszed a kendőt a kosár tetejéről, a világosság hatására a madár azonnal felébred és huss, elrepül. Ezt nem akarhatjuk, igaz? Persze, ha a madarat jó erősen megmarkolnád, és csak utána vennéd le a kendőt, akkor nem történhetne ilyesmi.
– Persze, hogy nem! – bólogatott Máyfolt, és már alig várta, hogy levegye a kendőt, és megegye a madarat.
– De te nem akarod ugye az igazgató néni előtt megnézni, hogy milyen madár van a kosárban? – kérdezte még utoljára Emberzombi Eduárd.
– Dehogy, dehogy! – hazudozott Máyfolt türelmetlenül.
– Na jó, akkor viheted – adta át a kosarat Máyfoltnak Emberzombi. – De nagyon vigyázz rá!
– Már hogyne vigyáznék? – röhögte Máyfolt. Amikor éppen indult, akkor jött vissza Overlay az igazgatónő szobájából.
– Kémbridzs igazgatónő már nagyon várja a különleges madarat – jelentette izgatott hangon.
– Máyfolt, igyekezz, mert azt mondta, nem tud várni egyetlen percet sem. Ugyanis, annyira éhes…
Máyfolt futólépésben elhagyta a termet. Két fogdmegje a nyomában loholt. Amikor felmentek a lépcsőn, és megbizonyosodtak róla, hogy a folyosón sem követi őket senki, akkor Rágó Máyfolt letette a földre a kosarat, és nézegetni kezdte.
– Eléggé nehéz. Vajon miféle madár lehet? Biztosan fácán.
– Az is lehet, hogy nyúl! – találgatott Döglégy, aki nem volt túl okos.
– Ostoba! Az nem madár, hanem nyúl! – mordult rá Máyfolt.
– Nem szabad megfogni! – mondta félve Mó-Csing.
– Mit gondoltok, fafejűek, azért hoztam el attól a kis tökmagtól, mert annyira szeretek cipekedni?
– Nem tudjuk biztosan, főnök! – borultak földre előtte a fogdmegek.
– Ostobák!
– Igen, főnök!?
– Ne beszéljetek folyton, amikor gondolkodni akarok.
– Igen, főnök!
Rágó Máyfolt dühösen rájuk mordult, majd óvatosan letérdelt a kosár mellé. Egyik kezével nagy műgonddal felemelte a kendőt, a másik kezét pedig ügyesen becsúsztatta alája. Eszébe jutott, amit Emberzombi mondott, hogy erősen, és hirtelen mozdulattal kell megragadnia a madarat, még mielőtt lerántaná róla a kendőt, mert ha a madár felébred, akkor huss, el fog repülni.
Rágó Máyfolt eltökélt arccal, minden idegszálával összpontosítva azon fáradozott, hogy megragadja a madarat.
Meg is ragadta.
De ekkor a szeme hirtelen fennakadt.
Az arca eltorzult!
Tekintete elborult!
Lerántotta a kendőt, és akkor már céklavörös volt a feje a dühtől.
A keze viszont…
Hát a keze… Az alkarja… De még a könyöke is…
Az bizony rettenetes állapotban volt!
– Megölöm őket! – ordította Máyfolt magából kikelve. Mindkét kezével hadonászni kezdett, amitől az a kellemetlen illatú anyag, amit a Csippendél csapat tagjai hosszas gyűjtögető munkával szereztek be Hibrid engedély nélkül üzemeltetett sertéstelepéről, most szerteszét csapódott.
– Trágya! – ordította Máyfolt. – Trágyát raktak a kosárba! Ezért még megfizettek, nyomorultak!

19. Élesztő!

De a nyomorultaknak nevezett felszabadító hadsereg önkéntesei hirtelen nagy számban megjelentek, és körbevették Máyfoltékat, akik csak hárman voltak.
– Kirepült a madárka, Máyfolt? – fuldoklott a röhögéstől Controlles.
– Jó erősen megszorítottad? – kérdezte Overlay.
– Látod, hová vezet a beteges kíváncsiság? – röhögött Altefnégy.
– A fürdőszobába! – heherészett Emberzombi Eduárd, aki lassan igazi férfivá érett ebben a remek közegben.
Máyfolt dühöngött, de mivel gyáva volt, nem mert harmadmagával megtámadni harminc másikat. Csak dúlt-fúlt magában, és morgott, akár egy veszett kutya.
Ebben a pillanatban megjelent Kémbridzs igazgatónő, és ütemesen feléjük trappolt.
Controlles zseniálisan hidegvérű mozdulattal ismét letakarta a kendővel a kosarat.
– Miért nem hozod már Máyfolt fiam azt a madarat? – kérdezte dühösen.
– Tanárnő kérem, trágya van abban a kosárban, nem pedig madár.
Kémbridzs elvörösödött, majd lassanként kék lett a feje. Mindenki reménykedett, hogy majd most megüti a guta, de nem volt olyan szerencséjük.
– Hogy merészelsz így beszélni velem, te kis pondró?
– Én? De hát az ön legnagyobb híve vagyok, igazgató néni! – omlott előtte térdre Máyfolt. Ám hiába, mert Kémbridzs, aki nemcsak Kampecz Dolórecz volt, hanem ostoba is, felkapta a kosarat, majd elviharzott vele és a tartalmával. A szobája ajtaját mérgesen bevágta maga mögött.
Alig öt másodperc telt el, amikor őrjöngve kirohant. A Fiatal Alternatívok Szabad Testvérisége boldogan látta, hogy mindkét karja könyékig barna és büdös.
– Mindenkit megölök! – ordította Kémbridzs. A kosarat nagyon mérgesen Máyfolt fejére borította, majd gyilkolási szándékkal üldözni kezdte a diákokat.
Azok pedig iszkoltak, ahogy a tüdejük bírta, netán ki merre látott. A szélrózsa minden irányában rohantak, folyosókon, lépcsősorokon, átjárókon és kazamatákon keresztül menekültek. Rágó Máyfolt és barátai az első adandó alkalommal elszaladtak egy mellékfolyosón, mert Rágó mindenekelőtt fürödni akart, de a többiek látszólag egy csapatban futottak a megvadult Kémbridzs elől. Ám egyre többen leszakadoztak a különféle mellékfolyosókon, hogy belekezdjenek a titkos akciókba, amelyeket jó előre kiterveltek.
Öröm volt nézni, hogy egyelőre minden simán haladt.
Overlay, Pagedown és Pageup felszaladtak Kémbridzs üresen maradt szobájába, és kiszabadították Herit és Hermelint, akik nem voltak gúzsba kötve. Szegények rettentően szenvedtek, de amikor meglátták a felmentő sereget, boldogok voltak, mint a lelki szegények.
– Hála Istennek! – rebegték, majd ezt követően meghallgatták a mai nap eddigi legvidámabb történetét. Ám miután halálra röhögték magukat, ismét futásnak eredtek, mert nem akartak lemaradni a további előadásról, és az élvezetet keltő erőszakos jelenetről.
Backspace, Shift és a kis Genny az első emeleten totális zűrzavart okozott. A jajdekárosok körlete mellett közvetlenül, a folyosó végén, a kopasz kaktusznál balra, kiengedték a kísérleti egereket és a mindenkire veszélyes kitömött állatokat. A szabadjára engedett bestiák berohantak a jajdekárosok szobáiba, bebújtak az ágyukba, bőröndjeikbe, szekrényeikbe, papucskáikba, és mindenhová, ahonnan nem lehetett kicsalogatni őket.
A Fiatal Alternatívok Szabad Testvérisége ezzel zseniális módon elérte, hogy a kinevezett igazgatónő legfőbb szövetségesei, a jajdekár egylet pártkatonái a helyükön maradjanak, és ne avatkozzanak az események további folyásába.
Mert hogy az események folytatódtak, ehhez szemernyi kétség sem férhetett!
Ám mindez kismiska volt ahhoz képest, hogy egy óvatlan pillanatban arra bátorították a munka szabotálására maguktól is hajlamos takarító néniket, hogy egyáltalán ne takarítsanak. A káosz káoszának káosza, a piszok nagy zűrzavar ezzel kezdetét vette.
Delete volt az, akinek magányos merénylő módjára mindent el kellett törölnie a föld színéről. Áldásos munkáját azzal kezdte, hogy kifeszített egy vékony damilt az ajtófélfák között. Azok a bizonyos ajtófélfák Alamusz Giccs és macskájának, akit Csak Norrisznak hívtak, lakosztálya bejáratánál volt található. A damil éppen abban a magasságban keresztezte az elbotolni készülő ember lépését, ahol élettanilag a legoptimálisabb volt. Komoly tudományos vizsgálatok léteztek már ebben a szakmában is, amelynek fényes eredményeiről a Kórbonctani Körkép című havilap rendszeresen be szokott számolni.
Delete kifeszített még egy zsineget, ezt jóval alacsonyabban, hogy a csacska macska is úgy járjon majd, ahogy a gazdája – vagyis sehogy.
Controlles, aki egy tervezőzseni volt, jól tudta, hogy ha győzelmet akarunk elérni, akkor meg kell bénítani az ellenséget, el kell vonni a figyelmét a legfontosabb hadi mozdulatokról, majd amikor már teljesen kimerül és összezavarodik, akkor rá kell mérni a végső csapást.
Apropó! Csap! Persze azokat is mind kinyitották a legfelsőbb emeleteken, és utána az alsókon is, mert nem akartak félmunkát végezni. A dugókat pedig nagy élvezettel bedugták. Ennek akkora árvíz lett a következménye, amilyet még nem látott a Rokforti Hajósinas- és Hínárevő Nehézbúvárképző Oskola. Folyt, zuhogott, ömlött a víz, mindent elárasztott, elmosott és elsodort.
Alamusz Giccs ajtaja a nagy sivalkodásra és vízcsobogásra kinyílt. A gondnok és a randa macskája, akit nem is mondunk már, hogy hogy is hívtak, ki akart rajta rohanni, de ez persze nem sikerülhetett nekik. A szép ívű, hatalmas esés után Giccs éppen ordítani akart, és olyan dolgokat kiabálni, amelyek nem valóak kiskorúaknak, akik még csak vágynak arra, hogy felnőjenek és minden nap álnéven cseteljenek, mocskolódjanak meg szörfözzenek az interneten. Ám a szembejövő hatalmas árhullám legnagyobb meglepetésére a nyitott szájába vágta a töméntelen mennyiségű vízben kapálódzó és veszettül karmoló macskáját, amellyel így elvolt egy jó darabig.
Eddig minden a terv szerint haladt. Rokforton viszont máris a káosz uralkodott. A diákok, a kísérleti egerek és a kitömött állatok sikoltozva menekültek a víz, a könnyűbúvárok, a gyilkos ebihalak és egymás elől. Senki nem értette, hogy mi történt.
A tanárok is menekültek.
Himba professzor kedvenc növényeit menekítve tipegett lefelé a lépcsőkön.
Kasszandra tanárnő mielőtt menekülni kezdett volna, még megjósolta, hogy ennek nem lesz jó vége.
Madám Fly fogta magát, és nem fészkelődött túl sokáig a kloakáján. Inkább kirepült az ablakon, hogy aztán az öreg diófa legfelső ágáról figyelje, mi történik.
Cotton professzor meghúzta a Whisky feliratú üvegben tárolt különleges hatású bájitalát. Majd még egyszer meghúzta. Aztán, a rendkívüli állapotra való tekintettel úgy döntött, hogy nem húzza tovább – az időt –, hanem inkább felhúzza a nyúlcipőt. Az üveget mindenesetre magával vitte.
Kinyerma Meggenya tanárnő most nem macskává, hanem kétéltűvé változott, így földön és vízen egyaránt remekül tudott menekülni.
Hóbort, a gonosz kopogószellem fel és alá repkedett, és aki elébe került, annak folyton rákoppintott a fejére a szellemkezében szorongatott húskloffolóval, amit ki tudja, honnan szerzett be. Nem tudni, miért, de valahogy mindig Kémbridzs került elébe.
– Hú! Húúúú!!! Huhuhuhú! – Szőr Nikolasz Müzli De Pudingpor, a Csippendél csapat házi szelleme csak huhogott döbbenetében. Heri baglya, Ludvig félreértette, és visszahuhogott neki, amitől Szőr Nikolasz nagyon megijedt.
– Segítség! Egy halálmadár rám huhogott! Nem akarok meghalni! Jaj nekem! Egy halálmadár! Mentsen meg valaki! – kiáltozta, és kétségbeesetten menekült a bagoly előtt, aki azt gondolta, szimpatizál vele ez a szellemesen huhogó élőlény, aki olyan intelligens és mély filozófiai mondanivalóval rukkolt elő az előbb, hogy menten beleszeretett, hiába volt ő is férfi.
Ludvig egy darabig üldözte Szőr Nikolaszt, de amikor a szellem keresztülmenekült a falon, Ludvig nekicsapódott a kőfalnak, ezt követően pedig aláhullott, mint a vakolat.
Szerencsére arra járt Vasmacska. Ők voltak Hermelin sziámi macskái, akik ketten voltak egy testben, és kimentették a döglött baglyot a vízből, hogy később megegyék.
Heri, Hermelin, Overlay, Pagedown és Pageup közben kiszaladtak a parkba, ahol a régi típusú szabadtéri budi körül csoportosult mindenki. A muzeális értéket képező kakilda Hibrid tulajdona volt. Nagyon nehezen lehetett rábeszélni arra, hogy a szent cél érdekében áldozza fel ősei pottyantóhelyét. Hibrid arra hivatkozott, hogy a hely miliője és az atmoszférája (nem is ismert ilyen szavakat! – a szerk.) elhunyt őseire emlékezteti őt. De amikor az ikrek felvázolták annak a lehetőségét, hogy Kémbridzs rémuralma netán folytatódni fog, Hibrid nem hezitált tovább, hanem igent mondott, mint anyakönyvvezető előtt az ifjú pár.
Mikor a skacok megérkeztek, már hatalmas csődület fogadta őket. Mindenütt diákok nyüzsögtek. A kezükben óriás plakátokat cipeltek, amelyek követelték Krampusz Dupladurr igazgató azonnali visszahelyezését, és Kampecz Dolorec Kémbridzs kinevezett igazgató azonnali hatállyal történő lemondását vagy lefejezését.
A tanárok csodálatos egyetértésben gyülekeztek. Ők a polgári engedetlenség legszembetűnőbb jeleként állig felfegyverkeztek. No, nem azért, mert a fegyvereket használni akarták volna. Inkább amolyan biztos, ami biztos alapon tették. Talán csak azért, mert abban az esetben, ha a kinevezett igazgató valahogy mégis csak kimenekült volna arról a zárt helyről, ahol most ücsörgött, semmiképpen sem akarták volna futni hagyni.
Mert a budiban ott reszketett Kampecz Dolórecz Kémbridzs kijelölt igazgatónő. Azt hitte, hogy a fejveszetten menekülő rokforti diákok, tanárok, megvadult kísérleti egerek, kitömött állatok, az özönvíz, Hibrid petbullja mindannyian őt üldözik. Kémbridzs páni félelmében reflexszerű mozdulattal rohant be ide, és zárta magára a kallantyút.
Persze, teljesen feleslegesen zárkózott be annyira nagyon, hiszen senki nem akart hozzá bemerd. Olyannyira nem, hogy az ajtót néhány politechnikában járatos kisdiák ügyesen be is szegezte, Hibrid pedig malomköveket görgetett elébe, hogy egy cseppet megnehezítse a ki-be járást.
– Nem engedlek be benneteket! – rikácsolta Kémbridzs. – Hiába is dörömböltök, nem nyitom ki! Itt maradok, mert ide nem tudtok utánam jönni, hehehe – kacarászott eszelősen. Nevetséges volt ezt hallani egy olyan bukásban lévő igazgatótól, aki letolt gatyával, pucér popóval egy dobbantós budi tetején ült a töksötétben, és félelmében ő maga is folyamatosan rendeltetésszerűen használta a helyet.
Már mindenki tudta, hogy Kémbridzs vesztésre áll.
Nem, nem azért, mert gondos kis kezek az iskola díszleteit szétdobálták.
Nem, nem azért, mert a szobáját és a bútorait felrobbantották, a ruháit szennyesbe dobálták, a könyveit elolvasták, a jegyzetfüzetét összefirkáltak, az ékszereit pedig kommunizálták.
Nem, nem azért, mert csicskásait, főként Alamusz Giccs gondnokot és a macskáját kiiktatták.
Nem, nem azért, mert Rágó Máyfoltot, és jajdekáros elvbarátait elüldözték.
Hanem azért, mert Kampecz Dolorec Kémbridzs egy olyan budiba menekült, amelybe már órákkal ezelőtt nagy mennyiségű élesztőt dobáltak a Fiatal Alternatívok Szabad Testvériségének mindenre elszánt tagjai.
Kémbridzs csapdába esett!
Most már ellenségeinek nem volt más dolguk, mint várni.
Amikor egy félóra múlva Kémbridzs üvölteni kezdett, már tudták, hogy nem vártak hiába.
Megkelt a kaki!
Kémbridzs dörömbölni kezdett.
De amikor rájött, hogy képtelen kitörni, abbahagyta.
Egy ideig senki nem tudta, hogy mit csinál.
De reménykedtek, minden bajnak egyszer úgyis vége szakad.
Amíg mások az elfogásának részleteiről vitatkoztak, Kémbridzs lázasan gondolkodott, hogyan menekülhetne meg innen. Mivel fogalma sem volt az élesztőről, nem tudta mire vélni a felszabaduló gázokat, a mély lyukból felbugyogó matériát, az agresszíven emelkedő anyagszintet. Minden bizonnyal azért gyújtott tüzet kovakő és gyufa nélkül, pusztán akaratának erejével az öngyújtójával, mert nagyon rossz lehetett eme sötét gondolatok közepett ott üldögélni a teljes sötétben.
Ám a föld mélyéből felszabaduló, a levegővel robbanékony keveréket képező biogáz miatt ez a meggondolatlan tüzeskedés nagyon nagy hibának bizonyult!
A következő pillanatban bekövetkezett robbanás minden képzeletet felülmúlt. Hibrid családi budija, amely évszázadokon keresztül kiválóan szolgálta őseit, amely eleddig csak nyelte-nyelte a nagy elődök által termelt anyagot, most lángba borult. A másodperc tört részéig senki nem látta, hogy mi történik. Iszonyatos füst, láng és Kémbridzs káromkodásának hangja remegtette meg a levegőt, majd az egész építmény, ülőkéstől, kabinostól, Kémbridzsestől, remek látvány kíséretében kilövődött a világűrbe.
Valószínűleg pályára állhatott a Föld körül, de az is meglehet, hogy valamivel később belezuhant a Napba.
A lényeg, hogy sem Hibrid családi budiját, sem pedig Kampecz Dolórecz Kémbridzset nem látták soha többé.

20. Látomás

Az elkövetkezendő nap a győzelem és a korai öröm napja volt. Krampusz Dupladurr igazgató bácsi távollétében, valamint Kémbridzs önjelölt igazgatónő hiányában Meggenya professzor asszony látta el az ideiglenes hivatali teendőket. Mivel az élet nem állhatott meg, be kellett fejezni mindazokat az elmaradt dolgokat, amelyek már csak erre vártak.
A Rokforti Tudományegyetem és Árvízsújtotta Menekülttábor és Iskola néhány napra alkalmatlanná vált a tanításra, ezért az iskola csapatai lejátszották az eddig elmaradt Kavicsmeccseket. Heri végtelenül örült, hogy a gonosz Dolórecnek Kampecz lett, és hogy immár ő is játszhat. Noha az edzéshiány miatt már csak annyira mutatkozott kemény legénynek mint egy üveg lekvár, mégis derekasan kitett magáért. A remek körmérkőzéses kupán kiváló játékának, valamint a Ribizly ikrek hihetetlen védelmi falának köszönhetően mindenkit ripityomra vertek, és megint megnyerték a bajnokságok.
Volt, akinek ez nem tetszett, ám hiába, mert őket is megverték. Rágó Máyfolt a gyengélkedőre került, csakúgy, mint két testőre, Mó-Csing és Döglégy. Sérüléseik nem voltak súlyosak. Ám Heri kedves szóval, komoly rábeszéléssel és némi kenőpénzzel elérte Madám Fityulánál, hogy a teljes gyógyulást mihamarabb elősegítendő totális nyugalom érdekében mindhármójukat tetőtől talpig gipszeljék be.
Ezután minden nap meglátogatták őket, hogy megnevettessék a három szomorú fiút, akik most hat hétig kénytelenek voltak gipszágyban feküdni. Mozdulatlanul! Ez a megnevettetés, csak zárójelben szeretnénk jelezni, abból állott, hogy a fiatalok napi rendszerességgel, néhány órán keresztül, lúdtollal csiklandozták a nyakig begipszelt diáktársak pucér talpát, mert nem szerették látni, hogy annyira rosszkedvűek.
Napközben még arra is volt idejük, hogy egyszer meglátogassák Hibrid óriás unokaöcsikéjét, Gardróbot. Hibrid kikötözve tartotta a szerencsétlent, de hát muszáj volt így tennie, mert Gardrób egyelőre kissé veszélyes volt, mindenkit meg akart enni. aki a látómezejébe került. A favágók, erdőkerülők, erdei állatok, erdei gyümölcsök és a kenta urak, valamint a kenta úrhölgyek máris messzire elkerülték azt a helyet, ahol üvöltött. Igen, mert szegényke nehezen tűrte a magányt, a nélkülözést, a kikötözést. Hibrid mégis büszkén mutatta be öcsikéjét. A látogatás azonban túlságosan is rövidre sikeredett, mert Gardrób erőnek erejével meg akarta paskolgatni őket. Ez a szeretet jele volt nála, de ezt senki nem akarta elhinni. Így aztán mindannyian elmenekültek.
Heri továbbra is rosszakat, nagyon rosszakat álmodott. Legutóbb például azt álmodta, hogy Voltmárvolt elnyerte kockapókeren Black Jacktől a Főnök Érdemrendjét. Az álom annyira valóságos volt, hogy reggel Heri elhatározta, ma nem megy iskolába, hanem az iskola mellé fog menni. Az álom ugyanis megmutatta neki, hogy hol található a Főnök Érdemrendje. Valamint kedvenc Keresztapja, a kiváló szerencsejátékos, akitől senki nem nyerhette el csak úgy kockapókeren azt, amit ő felrakott tétnek. Ha ez történt az álomban, akkor ott bizony nagyon nagy bajnak kellett történnie. Heri tudta, hogy Black Jack nagy veszélyben van.
És azt is tudta már, hogy hol.
Álmában hatalmas nagy mezőt látott. Ameddig a szem ellátott, mindenütt fű nőtt. Na, nem olyan, hanem egyszerű, sima, mezei fű. Mindenütt dombok domborodtak, a dombokon meg ismét csak rengeteg fű nőtt. Itt, a semmi közepén emelkedtek a rejtélyes kőoszlopok. Az égen villámok cikáztak át, és megvilágították a szentélyt.
Ott volt most is a lelki szemei előtt a Stonehenge.
Heri azonban elhessegette a fejéből az ide nem illő látomást. Tudta már, hiszen megnézte a forgatókönyvben, hogy nem oda kell mennie, mert a Főnök Érdemrendje nem ott található. Hanem a Mágja- és Kivégzésügyi Minisztériumban. A felismerés megvilágosodásszerű erővel világította meg elméjét, és hirtelen megértett mindent. Egyszeriben világos lett előtte, hogy hová tünedezett el folyton Dupladurr professzor. Hogy hová lett a Főnök Érdemrendje, amikor azt ellopták ismeretlen tettesek a szuperbiztos helyéről. Most már azt is tudta, hogy ki tette. Átjárta a felismerés, mint légkalapácsos bácsit a vibráció. Szinte látta már, hogy a Főnök Érdemrendje hol van. Heri agyába csak úgy áramlottak a szupertitkos információk.
Elméjét olyan erő kényszerítette, olyan erő ösztönözte, amelynek képtelen volt ellenállni.
Szinte ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy máris induljon.
Nem tudta még szegény gyerek, hiszen honnan is tudhatta volna, hogy nem magától támadt ekkora mehetnékje, hanem azért, mert a sötét Voltmárvolt stimulálta őt, mint átlagembert a presszókávé.
Tervébe természetesen beavatta hű barátait és ismerőseit is, akik remek ötletnek tartották, hogy lógjanak néhány napot. Elemózsiát pakoltak, hátizsákokba tömték a rengeteg, kiránduláshoz feltétlenül szükséges bútorokat, könyveket, hajszárítót, manikűrkészletet, bézbólütőt és harci homokozólapátot. Végül betették a varázspálcáikat is a zsebükbe, hogy még férfiasabb benyomást keltsenek az arra érdemes nőszemélyekben.
Azonban rögtön nagy probléma adódott.
Valahogyan el kellett hagyniuk a Rokforti Sajtérlelő és Bűzkibocsátó Akadémiát. Azaz, nem is akárhogyan. Mivel teljesen titkos bevetésre indultak, igencsak törekedniük kellett rá, hogy senki ne jöhessen rá, hová is készülnek. Ezért minden kispajtás felöltötte farsangi ruháját, mintha csak maszkabálba készülnének. Igaz, hogy ez május és a tanév végén meglehetősen feltűnő volt, de ha elrejtőzni nem is tudtak a kíváncsi tekintetek elől, legalább remekül mutattak.
Heri felöltötte szupermenes felszerelését, kék cicanadrágot húzott, és kívülre felvette a szexi piros alsógatyáját. A haját egy léghajóval hidrogénszőkére festette. Felvette a veszélyesen magas talpú cipőjét is, amiről jobban láthatta a messzi jövőt. A hátára odakanyarította a kifordítható és láthatatlanná tevő köpönyegét, de úgy, hogy annak az esőkabát fele volt kifelé fordítva, mert azt akarta, hogy a többiek is lássák, hogy kissé pattanásos arcával, nagy, kerek szemüvegével Heri Kókler milyen remekül mutat.
Előre…
Akárcsak az ikrek, akik kalóznak öltöztek. Mindegyiknek fekete kendő volt a fején, és legalább az egyik szemük le volt takarva, mintha látáskárosodottak lettek volna.
Hermelin annyira kirittyentette magát, hogy egészen bombasztikus, Carmen jellegű benyomást keltett. Bár, amikor énekelni kezdett, még a madarak is megdöglöttek körülötte. A vizuális hatás azonban még megdöbbentőbb volt. Nemcsak rúzsos szája, miniszoknyája meg rengeteg ékszere, de valami észveszejtő piros retikülje is volt! Amikor Controlles meglátta Hermelint, hogy az mennyire túldekorálta magát, megjegyezte:
– Mi van, Hermelin, mész dolgozni?
Emiatt a mondat miatt olyan adok-kapok kezdődött közöttük, hogy majdnem nem mentek el megmenteni Black Jacket és a Főnök Érdemrendjét. Ám végül győzött a józan ész, és a szent cél érdekében a felek félretették pitiáner kis sérelmeiket.
– Nincs sok időnk! – jelentette ki Heri. – Mindjárt vége a könyvnek!
Ez nagyon nyomós érv volt. Mindenki komoly, fanatikus arckifejezést öltött, megragadta cókmók-ját, fegyvereit, majd halk ima keretében elhagyták Rokfortot.
Mivel azt akarták, hogy senki meg ne tudja, hová készülnek, Hermelin rendelt egy taxit Landönből. Ám sajnos a taxi soha nem érkezett meg, ami ebben az országban bizony gyakran előfordult. Így inkább a menetrendszerűtlenül közlekedő Távolsági Autóbuszt vették igénybe.
Ez volt ám a csodálatos járgány! Az egyik ajtaja, ahol a gyerekek felszálltak, Rokfortban volt. Ám a másik ajtaja, ahol le kellett szállni, már Landönben, a Mini Sztérium előtt parkolt. Ezért hívták Távolsági Autóbusznak! Kicsit hosszú volt ugyan, nem szerették az autósok, mert szinte lehetetlen volt megelőzni, ám a rajta utazóknak kifejezetten praktikus volt. A belsejében uralkodó téridő annyira megváltozott, hogy csak fel kellett szállni rá, és már rögtön lehetett is leszállni.
Ez lehetett az oka, hogy a gyerekek még el sem indultak, máris megérkeztek.
A Fucking Ham Palota feliratot viselő ódon épület előtt felsorakozott a mindenre elszánt kis csapat. Heri végignézett fanatikus harcosain. A mélységes elégedettség melegsége járta át bensőjét.
Főleg, amikor Hermelinre pillantott. Nem is akarta részletezni, hogy milyen észbontóan nézett ki, mert attól félt, hogy ha sokáig bámulja, elfelejti, hogy miért is jött ide többedmagával.
De a többiek is remekül néztek ki. Ne menjünk messzire, itt voltak például a kalóznak öltözött ikrek, fejükön a kendőjükkel, és a fél-fél lekötözött szemükkel. Controlles azt állította, hogy így sokkal jobban tudnak célozni, hiszen a rekacióidő máris lerövidült azzal, hogy nem kellett időt rabló módon lehunyniuk a szemüket.
Debill Longatom mulatságos módon varázslónak öltözött. Komor arckifejezéssel karolt bele Chö Chibe. Őt csak véletlenül hozta magával, mivel annyira tapadt rá, hogy észre sem vette, hogy jön vele. Luca Sheggvolt ötletes módon Holdnővérnek öltözött. Valami varázspor segítségével képes lett arra, hogy a tök sötétben is kellemes, sárga fénnyel világítson egy elemlámpával.
A kis Genny felvette a kommandós tipegőjét, és fanatikus tekintettel várta már, hogy mikor ölhet végre. Látszott, teljes mértékben azonosult a szerepével. De hát azért a nagy rakás pénzért, amit a közepes színvonalú alakításért kapott, biztos, hogy más is örömest így tett volna.
A Mini Sztériumba belépve csodálkozva tapasztalták, hogy senki nincs a portán. Heri, aki már jól ismerte az Entrance Controlling Manegert, azaz a Portás Bácsit, kicsit meglepődött, hogy nem szólította meg őket a kedves, pénzéhes hang.
A következő pillanatban meglátták, hogy miért nem. A szegény Portás Bácsit valami hirtelen haragú, kegyetlen ember odaszegezte egy átalakított pénzdarabbal a tarifatáblázatához.
– Ez csakis ő lehetett! – lihegte Heri, és érezte, megfájdul a fejére erősített villám alakú sebhelye, mert véletlenül belefejelt egy oszlopba.
– Ki? – kérdezte Controlles.
– Netuddki!
– De én tudni akarom! – erősködött Controlles. – Hiszen azért vagyunk itt, hogy megvédjünk téged. Te pedig azért, hogy megvédd a világot.
– Voltmárvolt! – suttogta elmerengve Heri. – Érzem, hogy itt van. Érzem a rettenetes kisugárzását!
A bátor hősök erre közelebb húzódtak egymáshoz, és onnan figyelték a Portás Bácsi tetemét, illetve a fenyegetően sötét lépcsősort, amely felfelé vezetett az emeletre.
– Nem arra megyünk! – gáncsolta el Heri a kis Gennyt, amikor fel akart szaladni rajta. Heri betegesen utálta, ha szaladgáltak rajta.
– Lemegyünk a kazamatákba! – suttogta félig önkívületi állapotban Heri, mintha látomása volna. – A halottak közé!… Ott van a Nagyon Különleges Ügyosztály…
– Oda megyünk? – kérdezte némi aggodalommal Hermelin.
– Nem – rázta a fejét Heri. Mindenki megkönnyebbült egy kicsit.
– Te már tudod, hogy hol rejtették el a Főnök Érdemrendjét? – kérdezte Luca Sheggvolt, aki nagyon értelmesen tudott érdeklődni.
Heri a szemébe nézett Lucának, majd azt mondta Controllesnek.
– Tudom.

21. A Főnök Érdemrendje

– A Főnök Érdemrendje itt van lent a pincében. Valamelyik raktárban – Heri nevetni kezdett. – Azóta, hogy ellopták, itt van! Mindenütt keresték, de az senkinek sem jutott volna eszébe, hogy itt akár meg is találhatná az épületben. Méghozzá egy raktárban!
– Heri! – mondta Controlles, jeges félelemmel a hangjában. – Nagyon aggódom miattad. Olyan összefüggéstelenül beszélsz… A tekinteted pedig rettenetes. Sőt ijesztő! Tisztára olyan, mint Frigóé, a Gyűszűk Urnájában.
– Az egy másik film! – kiabálta be a főrendező fojtott hangon. – Fiúk, jogi problémák lehetnek, ha arról beszéltek!
Semmi baj – nyugtatott meg minden kétkedőt Heri. – Remekül vagyok. Bár egy kicsit izgulok, mert hamarosan meg fogok halni. Már hat kötetben főszerepeltem, de még eddig nem kellett meghalnom. Lámpalázam van, mert szeretném, ha jól sikerülne az első meghalásom.
– Meg fogsz halni? – sikoltotta Hermelin. – Ne tedd ezt velem, Heri!
– Nem én teszem, hanem Voltmárvolt – felelte sajnálkozva Heri. – Mivel ismerem a forgatókönyvet, tudom, hogy nemsokára az a rész jön, hogy Netuddki megöl.
– Jaj! – jajongott mindenki.
– Félek! – pisilt be a kis Genny.
Hermelinnek mentő ötlete támadt.
– Heri, nagyon figyelj! Ha ismered a forgatókönyvet, akkor akár a magunk javára is fordíthatnánk a benne lévő információkat, és simán elintézhetnénk, hogy másként alakuljon a jövő. Miért ne befolyásolhatnánk mi magunk a sorsunkat?
– Minden meg van írva előre – jelentette ki Heri, a fatalista. – A jövőt nem lehet befolyásolni. A színész szabad akarata csak illúzió. Nem tehet mást, csak amit parancsol neki a főrendező. A film végén mindannyiunk sorsa beteljesedik. Én meghalok. De ti élni fogtok. Talán…
– Nem, nem hiszem el! – erősködött Hermelin. – És mi van akkor a szabad akarattal? Én igenis megpróbálom befolyásolni a jövőt. Az ember nem élhet úgy, hogy semmit sem tesz, és azzal mentegeti magát, hogy minden úgyis meg van írva előre. Ez marhaság! Én igenis meg akarlak menteni. És mindent el fogok követni azért, hogy élj.
– Mit akarsz tenni? – kérdezte Heri.
– Van nálam egy különleges elixír. A bioboltban vettem, mert megtetszett a neve. Az a termék neve, hogy a Meghalás Tüneteit Enyhítő Teakeverék. Arra gondoltam, ha preventíve alkalmaznánk, vagyis, ha még a halálod előtt meginnád, akár talán még életben is maradhatnál.
– Nem bánom, iszom belőle – egyezett bele rezignáltan Heri. Amikor megitta az egész pohárral, amit Hermelin kitöltött neki, elégedetten vigyorgott.
– Remek lőre. Tisztára olyan mint a tiszta szesz. Van még belőle?
Hermelin ámulva nézte, amint Heri megitta az egész üveget, csak a dugót köpte ki.
– Hukk – mondta Heri vidáman. Rögtön ezután népdalokat kezdett el énekelni. Végül kijelentette: – Hukk, sose halunk meg!
Hermelin és a többiek összenéztek. A teakeverék, sokat sejtető módon, máris gyorsan kezdett felszívódni Heri szervezetében.
– Most mit tegyünk? – kérdezte mindenki, kissé tanácstalanul.
– A helyzet nem egyszerű – mondta Heri vidáman. – Lényegében máris mindenki a pincében tartózkodik, aki csak számít. Én azért jöttem, hogy megmentsem Keresztapámat, Black Jacket, akit feltehetőleg Voltmárvolt kínoz. Ő azért jött ide, mert becsapták, és azt hitte, én vagyok veszélyben. Tehát, ő azért jött, mert engem akar megmenteni. Ti szintúgy azért jöttetek, hogy engem mentsetek meg. Végül, ott van valahol, pontosan nem tudom hogy hol, mert nem vagyok radiesztéza, ott van ugye a Főnök Érdemrendje is, amit viszont Netuddki akar megmenteni magának, hogy általa a világ ura lehessen.
– Radiesztézát mondtál? – kérdezte Hermelin. Heri bólintott.
– Azt mondtad, a Főnök Érdemrendjét is ezek a különlegesen kiképzett szakemberek őrizték. Ha így van, miért nem tudták mégsem megtalálni azután, hogy valaki ellopta?
Heri nem is tudott rögtön válaszolni, mert a kérdés annyira jó volt, hogy pici háttérkutatást igényelt a válasz. Sebtében fellapozta a forgatókönyvet, és kinézte belőle, hogy miért.
– Nos, azért, mert a Főnök Érdemrendjét olyas valaki lopta el, aki igazából nem is lopta el. Többet nem árulhatok el, mert szerződés kötelez a titoktartásra. De ne féljetek! Én például már egészen bátor vagyok. Hermelin, van még abból a teából?
Hermelin nemleges választ adott.
– Ha nincs, hát nincs – törődött bele Heri. – Most a forgatókönyv szerint szét kell szóródnunk, és meg kell keressük azokat, akiket keresünk, illetve ügyesen ki kell kerülnünk azokat, akik minket keresnek.
– Így lesz, Heri! – esküdtek a fanatikus harcosok, akiknek lassanként megint tűz lobogott a tekintetükben.
– Ja, és vigyázzatok a Fekete Krumplinyomókkal!
– Mit beszélsz, Heri? – hidalt le mindenki. – Azt nem mondtad, hogy ők is itt lesznek!
– Nem akartam, hogy ilyen apróság miatt izgassátok magatokat…
– Én nem szoktam izgatni magamat – pirult el Hermelin és magához szorította a retiküljét. Ezzel a mozdulattal véletlenül bekapcsolta a félautomata berregő banánját, amit végszükség esetére hordott magánál.
– Ne féljetek! – javasolta Heri. – A félelem csak gyengévé tesz benneteket, gyermekeim. Gondoljatok pozitív dolgokra! Az lehet, hogy majd segít. Jusson eszetekbe, ha netán arra kerülne a sor, mindenkinek méltóképpen eltemetjük a holttestét.
Miután tervszerűen elosztották, hogy ki hová indul, mindenki ment, amerre látott.
Heri Hermelinnel, Controllessel és Luca Sheggvolttal együtt ment egy darabig. A pince sötét volt, nagyon jól jött, hogy Luca feje világított mint a ködlámpa. A lábuk előtt csótányok, patkányok és kegyvesztett tengeri malackák menekültek. A távolban denevérvijjogás hallatszott egy magnóból.
– Félek! – suttogta Hermelin.
– Mi is! – hörögték a többiek, de uralkodtak zsigeri ösztöneiken.
A pincefolyosó egyszer csak elágazott. Négyfelé.
– Itt elválunk! – mondta Heri.
– Kegyelettel fogunk rád emlékezni, ha mégsem válna be az a lötyi – ígérte Luca.
– Köszi! – biccentett Heri. – Ha mégis életben maradunk, hatalmas murit csapunk. És mindenki annyit ihat a Meghalás Tüneteit Enyhítő Teakeverékből, amennyi csak belefér. A számlát én állom!
A rövid lelkesítő beszédtől mindenki jobb kedvre derült, Heri pedig máris nyalogatta a szája szélét.
Ezután a fiatalok mentek tovább, ki-ki a maga útján.
Heri még hosszan Hermelin után nézett.
– Tungsram halogén! – mondta végül a pálcájának, mire annak végén világosság gyulladt.
– Jujujuj! – sziszegett Heri, és eloltotta a nadrágját. Arra gondolt, hogy túlságosan is elkalandozott valahová a gondolata, vagy talán nem jól artikulálta a varázsigét. Amikor összpontosítva újra kimondta, már a varázspálcája végén jelent meg a fénycsóva.
Heri a mesterséges világosság derengő fényében óvatosan tovább indult a pincében. A részletek jól kivehetők voltak. Jobbra és balra egyre-másra ajtók tűntek fel mellette. Heri félhangosan motyogva olvasta a rajtuk lévő feliratokat.
– Lomtár, Irattár, Könyvtár, Agytár, Koponyák Szobája…
Ettől egy pillanatra megijedt, még a pálcáját is leejtette, amitől a játékszernek apróbb sérülései lettek. Ennek dacára, még a sérülés miatt keletkezett csomó ellenére is, tökéletesen működött. Kiváló EU-s gyártmány volt, nem pedig valami vacak távol-keleti hamisítvány.
– Gyógyszerraktár, Fegyverek Szobája, Budi, Felmosó- és Tisztítószerek Szobája, Takarító Nénik Raktára – olvasta tovább Heri. – Játékbarlang, Elfekvő Ügyek Szobája, Titokszoba…
Hoppá! Ez utóbbi felkeltette Heri figyelmét. Valami megérzésféle lett úrrá rajta. Kopogás nélkül nyitott a titkos helyiségbe. A levegő tele volt elektromossággal, a mennyezeten pedig villámok cikáztak, amelyek delejes fénnyel világították meg a metálkékre fényezett falakat. Heri megborzongott, mint a lékbe pottyant eszkimó. Eszébe jutottak Krampusz Dupladurr professzor szavai:

„Fiam, most jól figyelj, mert csak egyszer fogom értelmesen elmondani. Már öt éve beszélnem kellett volna róla, de valahogy soha nem sikerült összeszednem a gondolataimat. Tudod, néha nem jutnak már úgy eszembe a dolgok, mint régebben. De mit is akartál nekem mondani, fiam?”

Heri azonnal tudta, hogy jó helyen jár. Amit látott, attól elállt a szava járása. Miközben hóna alá kapta kisebb sérüléseket szenvedett varázspálcáját, közelebb hajolt, hogy rövidlátásával még jobban szemügyre vegye az áhított objektumot. Mit sem törődve a csalétekül kihelyezett robotegérrel és a romlott sajttal, a főnök hátulnézeti önarcképével, a furfangosan időzített varázsgyertyával, és azzal, hogy hidrogénszőke haja lassan az égnek áll, tekintetét egyenesen oda vetette az orra elé. Mert a falra szegezve ott ragyogott előtte a delejes mágiával áthatott, csodatévő erejű szakrális tárgy, a Főnök Érdemrendje, amit már annyi, de annyi oldalon keresztül keresett.
Még mielőtt bármit is tett volna, elhatározta, hogy mágikus módon megjelöli ezt a helyet. Tudta, bármi is történik még a következő oldalakon, ide mindenképpen vissza kell találnia. Ezért elővette a zsebéből a festékszóró tubusát, és felírta a falra a rejtjelzett, titkos kódot, amit csak ő érthetett meg egyedül a világon, rajta kívül pedig senki más.

„Itt jártam Heri.”

Amikor megjelölte a helyszínt, akárcsak a kiskutya a kedvenc fáját, Heri ismét a szent tárgyra meredt. Még most is delejesen ragyogott. Nem ő, hanem a Főnök Érdemrendje. Heri nem tudta, hozzáérjen-e, vagy inkább ne érjen hozzá.
Már éppen el akarta venni, ami most már az övé volt, amikor valami történt. Meghallotta valahonnan a Keresztapja kiáltását. Aki tulajdonképpen a mostohabátyja is volt egyben, tehát ő volt neki a Bigbradör.
– Ne, Heri! Ne!!!
Heri hagyta a fenébe azt a vackot a falon, és kirohant a Titokszobából. Rohant, rohant, zihált a tüdeje, de nem törődött vele. Fogalma sem volt, merre is rohanhatott, mert annyira fejvesztve szaladt, hogy egyáltalán nem is figyelt rá, hogy hol jár.
Váratlanul egy hatalmas terembe ért.
Heri elborzadt a látványtól, ami fogadta.
A pokol erői szabadultak el ott!
A Fekete Krumplinyomók legfélelmetesebb gonosz mágusai csaptak össze az Élet Kommandó tagjaival. A gyerekek meg körülöttük szaladgáltak, közben pedig eredményesen igyekeztek borsot törni a máris tüsszögő, prüszkölő, allergiás tüneteket mutató gonoszok orra alá. Villámok cikáztak, robbanások villantak, delejes rontások pukkantak, emberek és mások is ordítottak. A levegőben kén és kovakő szaga terjengett, amelybe egy kevés jázminillat, és citromos vécéillatosító mesterséges aromája vegyült.
Heri rémülettel vegyes csodálkozással vette észre, hogy eljött mindenki, aki csak számított.
Az extra gázsira, persze.
Itt volt például a jól kereső Lucifer Máyfolt.
Vagy az unokatestvére szomszédja, aki ezért nagyon közeli rokona volt neki is: a híres boszorkány, Cicifix Lábgenny, aki szintén nem járt rosszul ezzel a szereppel.
Nem is beszélve Mó-csing és Döglégy apukáról, akik kevéssel is beérték, de ez a kevés is nagyon sok volt az átlagemberek fizetéséhez képest.
Itt vagdalkozott, naná, a hóhér, Mr. Kinyír is, Heriék jó ismerőse. Őt fejpénzben fizették… És rajta kívül is még sokan mások, hírhedett gonoszok, akik megérték a pénzüket.
Heri örömmel vette észre, hogy a másik oldalon a totális harcos, Vószem Zordon nyolc szemmel célzott egyszerre, és senkit nem vétett el, amikor bakot lőtt. A körülötte álló, a bak jegyében született varázslókat rettenetes erő tarolta le. Nyilvánvaló, hogy ilyen minőségű és mennyiségű munkát ő sem ingyen végzett.
Nem messze tőle Lompos prof tűzlabdákat hajigált. Annyira veszélyes volt, amit csinált, hogy senki nem mert a közelébe menni. Ő még veszélyességi pótlékot és védőitalt is kapott.
Nimphománia, aki szintén az Élet Kommandó tagja volt, vibrációs rezgéseket bocsátott ki testéből, fejen találva ezzel egy fekete varázslót, akinek azon nyomban lerobbant a parókája. De ott voltak még, és fanatikus tekintettel harcoltak a többiek is, akiket Heri nem ismert név szerint, csak látásból.
Heri éppen arra gondolt, hogy mi pénzbe is kerül egy ilyen grandiózus film fináléja egy totálisan digitális csatajelenettel, hangeffektekkel, komputeranimációs trükkökkel és sikolyokkal felturbózva, amikor észrevette Keresztapját. Black Jack éppen a Félkarú Rabló ellen harcolt, amikor Heri megszólította!
– Keresztapus!
Black odanézett, Herire kacsintott, majd tovább harcolt a szörnyeteg ellen, akit senki nem győzhetett le, csak akkor, ha bankot robbantott.
– Fél kézzel elintézlek! – kivagyiskodott Black. És tényleg! Úgy nyomta le a a Félkarú Rablót, mint anno Szkander Bég a törököt.
Ám a gonosz félszerzet hirtelen előkapta eddig láthatatlanul tartott másik karját, és csúnyán pofán nyomta vele Black Jacket.
– Hát az eszem megáll! A Félkarú Rablónak a genfi konvenció szerint nem lehet csak fél karja. Hát ebben a sztoriban már minden marhaság megtörténhet?! – kiáltotta Black Jack, aki úgy meglepődött a történteken hogy teljesen kiesett a szerepéből, majd rosszkedvűen eltűnt a díszletek mögött.
– Keresztapám! – üvöltötte Heri kétségbeesetten. – Látták, kiesett a szerepéből?!
– Mindenkivel, még a legnagyobb színészekkel is előfordul ez, fiam! – csitította Lompos. – Emlékszem, egyszer én is a harmadik vagy a negyedik Richárdot játszottam, amikor nem jutott eszembe, hogy ki az az Ofélia. Nagyon kínos volt, de ettől még nem dőlt össze a világ.
– De a Keresztapám! – tiltakozott Heri.
– Ne aggódj! A forgatókönyv szerint itt most úgyis az következett volna, hogy meghal – vetette oda a fiúnak Vószem Zordon, miközben mellékesen százhuszonhárom dühödt támadójával végzett.
– Mindenkit megölök! – kiáltotta Heri egyre jobban felidegesítve magát. Véletlenül belebotlott Cicifix Lábgennybe, aki éppen meg akarta ölni orvul.
– Aloe Vera!… – akarta mondani a halálos átkot, de nem mondta, mert Heri kirúgta őt a teremből, majd utána futott, hátha el tudja kapni a levegőben.
De alig futott néhány száz métert, váratlanul beleütközött valakibe.
Ez a valaki nem volt éppen egy senki!
Gigawatt Voltmárvolt volt az!
– Nem lát a szemétől, jóember! – förmedt rá Heri, de Voltmárvolt csak nevetett rajta, és meg akarta ölni, mert azt mondta Herinek:
– Most véged van, mint a botnak!
– Folyton ez megy! – dühöngött Heri, aki azóta, hogy a Keresztapja ilyen csúnyán kiesett a szerepéből, irtó rossz passzba került. – Hát nem unja még, mondja? Nem tudja megérteni végre, hogy nem képes engem elpusztítani? Az eddigi statisztikája egyszerűen siralmas! Négy kísérletből négy kudarc. Ebből háromszor saját magát ölte meg! Amikor pedig Drakulával akart elintézni, már én is láttam, hogy nem bízik magában. Mit tud felhozni a mentségére?
– A fejedbe látok, Kókler! – sziszegte Voltmárvolt nem a kérdésre válaszolva. – Tudom, hogy ismered a forgatókönyvet, mert az az álíró, K. B. Rottring a haverod, és beavat a forgatókönyvvel kapcsolatos titkaiba… Puff!!!
Cicifix Lábgenny ebben a pillanatban beleállt fejjel a betonba, és jajveszékelni kezdett.
– Ott tartottam – folytatta Voltmárvolt –, hogy tudom, mi következik most. Kobak Kontrollációs Technikával átvettem az elméd felett az uralmat.
– Az én elmém felett? – lepődött meg Heri.
– Így van! – jelentette ki Voltmárvolt. – Ha nem hiszed, magadra vess! De nézzük a tényeket! Befolyásolni tudom az álmaidat. Kígyóvá varázsoltalak álmodban, és majdnem meg is haraptad áldozatodat. Nem rajtad múlt, hogy nem koronázta fárasztó munkámat teljes siker. Képes voltalak arra is rábírni, hogy ide gyere, a biztos pusztulásba. Sőt, még arra is rávettelek, hogy keresd meg nekem a Főnök Érdemrendjét, mert én magam nem találtam. Megtaláltad? – kérdezte Voltmárvolt fölényesen.
– Meg! – ismerte el Heri.
– Kérem! – követelte Voltmárvolt, és kinyújtotta karmokban végződő ujjait Heri relé.
– Nincs nálam! – felelte a valóságnak megfelelően Heri. – Ott hagytam a helyén…
Voltmárvolt álla leesett a meglepetéstől.
– Hazudsz?
– Nem! – tiltakozott Heri.
– Azt akarod mondani, hogy már ott álltál előtte, nézted, hogy milyen szépen, delejesen villódzik, de nem vetted magadhoz?
– Azt – ismerte be Heri. – Meghallottam, hogy a Keresztapám, aki nemrégiben sajnos kiesett a szerepéből, és azóta senki sem látta, azt mondja: Heri, ne! Ezért hagytam a fenébe azt a vacakot, és inkább oda rohantam, ahol az emberek egymást ölik.
– Ez teljességgel ellentmond annak, ami a forgatókönyvben áll! – tiltakozott Voltmárvolt, és a farzsebéből elővette a saját változatát. Rövid ideig böngészni kezdte. – Most az a jelenet következik, amikor a halott fiú átadja nekem a Főnök Érdemrendjét. Én pedig elveszem tőle, és a világ ura leszek a következő lap alján.
– Hehehe – nevetett a nagy író, K. B. Rottring hangja. – Így is történt volna, ha nem utánozom annyira élethűen Black Jack hangját, hogy még Herit is megtévesztem vele. De mivel ezt tettem, minden másként történt.
– Ez csalás! – dühöngött Voltmárvolt, és első haragjában rugdosni kezdte a földbe fúródott Cicifix Lábgenny kiálló lábait, aki emiatt hangosan sivalkodott.
– Improvizáció! – nevetett K. B. Rottring, aki ezúttal nem öltött testet történetének világában, csak belebeszélt oda. – Néha a dolgok nem egészen úgy alakulnak, mint ahogy az ember eltervezi azt… Apropó – csodálkozott Voltmárvoltra hirtelen a nagy író –, mi lett kedvenc karaktereim egyikével, a Kertésszel, Akit Nem Lehet Megölni? Azt hittem, még mindig vele szórakozol, Volti?
– Fűbe harapott – hazudta Voltmárvolt. – És már megmondtam, hogy ne szólíts Voltinak. Annyira megalázó! Főként ennyi ember előtt!
– Nem létezik! Őt nem lehet megölni!
– Nekem mégis sikerült – dicsekedett Netuddki. – Darabokra robbantottam, utána a részeit elégettem, savas műbájt bocsátottam rá, majd az egészet eltüntettem.
– Nem rossz, nem rossz, de azért még van mit fejlődnöd, Volti – mondta a Kertész, Akit Nem Lehet Megölni, majd magabiztos léptekkel visszatért a történetbe.
– Mi a nyavalya!? – hökkent meg Voltmárvolt. – Ez már megint visszatért?
– Nem ez, hanem ő. Én is ember vagyok, még ha nem is olyan híres. Viszont az egészségem páratlanul jó. Szinte nem lehet megingatni…
– Megöllek! – fenyegette meg Voltmárvolt életveszélyesen, de amaz csak nevetett rajta.
– Gyere, Volti, lazíts egy kicsit! Nem értem, hogy miért vagy folyton annyira feszült? Ez a főgonosz figura kezd teljesen az agyadra menni, nem? De tudod mit? Menjünk mi is szórakozni! Itt már mindjárt vége a sztorinak. Ugorjunk be abba a sarki kocsmába, igyunk meg két-három jópofa sört, aztán kimegyünk a hóra, és én megöllek. Neked is jobb lesz így, hidd el nekem. Ha tovább rombolod a renomédat azzal, hogy hiábavalóan akarsz engem meggyilkolni, akkor a végén nevetségessé fogsz válni. Tudom, hogy te is tisztában vagy vele, hogy egy szerencsétlenkedő főgonosznál nincs röhejesebb a világon. Gondolj csak a Mélykék Törpikék bölcs példameséjére. Hát olyan akarsz lenni, mint a gonosz varázslójuk, az a…
– Átkozottak! – dühöngött Voltmárvolt, és dühében kirántotta a betonból Cicifix Lábgennyet, majd a vállára vette. Kettőt füttyentett, mire a terembe repült harci hátasa, a Haláli Faló. Voltmárvolt Cicifixxel a nyakában a faállat hátára ugrott. Még felszisszent egy kicsit, mert aki még nem próbálta, annak eláruljuk, egy ilyen szörnyeteg háta bizony rettenetesen kemény tudott lenni. Meg szálkás! Lendületből a Haláli Falóra felugrani pedig bizony nem tartozott a kellemes testmozgások közé. A Haláli Faló fahangon felnyerített és felágaskodott. Voltmárvolt továbbra is nagyon dühödten ordított:
– Még visszatérek, és mindenkit megölök!
– Hát persze! Meg a világ ura leszel… – intett neki búcsút Krampusz Dupladurr professzor, aki éppen most érkezett a jelenetbe. – Tipikus megalomániás! – definiálta egy jó pszichiáter magabiztosságával. Napi három szem Placebó éppen elég volna neki. Én is annyit szedek, és remekül megvagyok.

22. Kész átverés

– Győztünk! – kiabáltak a gyerekek, akik elfogták és megkötözték a gonosz Krumplinyomókat. Végszóra megjelent Camel miniszter is. Állati nagy önkritikával azt mondta magáról.
– Elnézést, Dupladurr, de be kell valljam, hogy én egy ökör vagyok. De mentségemre legyen mondva, hogy lóvá tettek. Ez a magyarázata annak, hogy miért csúsztam-másztam a gonoszok előtt, mint egy hüllő, és hogy miért ugattam össze ennyi marhaságot.
– Ne állatkodjon már, kedves miniszter úr! – veregette meg a vállát Dupladurr professzor, amitől az összeesett, mint egy teve. – Kegyelmed nem egy állat, vagy több, hanem Camel úr, a köcs…, akarom mondani, a miniszter. Mint tudjuk, néha a miniszter is félre lép. Tévedni különben is emberi dolog. Ergo: ön nem állat, hanem ember. Vagyis, a dolog el van intézve. Távozhat. – Köszönöm, köszönöm! – sírta Camel. Visszavonult a bársonyszékébe azon gondolkodni, hogy eddig milyen rohadék módon viselkedett ártatlan emberekkel.
Amikor minden Fekete Krumplinyomót gúzsba kötöttek, és elszállították őket a búsba, vagyis Alkatrazba, ahol komoly börtön várta őket, Dupladurr elégedetten elmosolyodott.
– Ideje, hogy mutassak nektek valamit – nevetett, és elővette a zsebéből a Főnök Érdemrendjét.
A hatás leírhatatlan volt. Mindenki meglepődött, csodálkozott, felkiáltott, de néhányan hitetlenkedtek is.
– Nahát! – meresztette a szemét Heri. – Ez a Főnök Érdemrendje! Hát megtalálta az igazgató bácsi? – kérdezte kamuból.
– Hogyne találtam volna meg, fiam? – simogatta meg Heri fejét az igazgató. – Hiszen én magam rejtettem el oda.
Erre a kijelentésre mindenki egyszerre kezdett el beszélni, de Dupladurr csendre intette a jelenlévőket.
– Barátaim! – kezdte. – Most mindenkit beavatok az év leghatalmasabb átverésébe. Remélem, jól fogtok szórakozni, mert én máris kijelenthetem, hogy hatalmasakat röhögtem közben. Kezdem az elején. A Főnök Érdemrendjét én loptam el eredeti helyéről, több tucatnyi nagyon csodálkozó biztonsági őr szeme láttára. Méghozzá azért, mert úgy véltem, ha Voltmárvolt megtudja, azonnal a nyomába ered a titkos kincsnek, amiről azt hiszi, hogy mindenáron meg kell szereznie.
– Eddig semmit sem értek – vágott közbe Vószem Zordon.
– Legyél türelemmel, barátom – nevetett jóízűen Dupladurr. – Voltmárvolt kémei azonnal jelentették neki az esetet, hogy a szent tárgy eltűnt. Voltmárvolt nem tudta pontosan, hogy mi az a Főnök Érdemrendje. De a régmúlt idők szent szövegeiből, amelyeket én írtam, hihihi, arra a következtetésre jutott, hogy a Főnök Érdemrendje olyasfajta páratlan erejű mágikus tárgy, amelynek birtokosa szinte korlátlan hatalomra tehet szert. Voltmárvolt ezért minden eszközzel arra készült, hogy megszerezze magának. Még szegény Heri agyát is befolyásolni kezdte, belépett a tudatalattijába, és mindenféle szörnyű dolgokra kényszerítette őt az álmok mezején. Még arra is majdnem rávette, hogy megharapja Mr. Ribizlyt, csak azért, mert nem tetszett neki az orcája.
– Így volt! – erősítette meg Heri.
– Voltmárvolt azt hitte, gonosz terve sikerrel járhat, ám semmi esélye sem volt, hiszen végig az orránál fogva vezettem. A Főnök Érdemrendje az utolsó percig a Mini Sztériumban volt, de ő bárhogy is kereste, nem találhatta meg.
– Miért nem? – kérdezte Heri.
– Azért, mert a rejtekhelyet csak én ismertem, az író és te. De te is csak azért, mert nagyon jóban vagy az íróval. Tehát senki nem tudta rajtunk kívül, merre található a rejtekhely. Viszont a Kobak Kontrollációs Technika segítségével Voltmárvolt sok mindent ki tudott szedni Heri agyából. Bizonyos részleteket megsejtett, más részleteket pedig meg is tudott. Hamarosan rögeszméjévé vált a Főnök Érdemrendje. Elhatározta, hogy ha törik, ha szakad, akár mások élete árán is, de megszerzi. Megtudta Heri agyából, hogy Black Jack, emlékét kegyelettel megőrizzük, közeli rokonságban állt Herivel. Ezért aztán Herinek olyan látomásokat keltett a kobakjában, amitől szegény fiú azt hitte, a Keresztapja veszélyben van. Heri pedig bekapta a horgot, azonnal iderohant, és majdnem megölette már megint magát.
– Még soha nem ölettem meg magam! – vágott közbe Heri. – Nem úgy, mint Volti.
– Ne nevezzetek Voltinak! – hallatszott egy bosszús, morgolódó hang a díszletek mögül.
– Még szerencse, hogy nem hoztam el a Titokszobából a Főnök Érdemrendjét – sóhajtotta Heri. – Akkor lehetséges, hogy megszerezte volna tőlem Volti, akarom mondani, Netuddki.
– Akkor sem történt volna semmi! – hahotázott Dupladurr, és a térdét csapkodta. – Ugyanis a Főnök Érdemrendje minden, csak nem mágikus erejű szent tárgy.
– Nem? Hát akkor mi? – kérdezték a jelenlévők egy emberként. A döbbenet leírhatatlan volt, ezért most nem is írjuk le.
– Én magam készítettem. Nem mágikus tárgy, hanem egy finom kis csalétek. Csupán arra szolgált, hogy kicsalogassam vele Voltmárvoltot búvóhelyéről, és felmérhessem segítségével a valódi erejét. Na, és még ahhoz is hozzásegített, hogy lekapcsoljuk közben a Fekete Krumplinyomók bandáját. Köszönet nektek érte! – biccentett az Élet Kommandó életben maradott tagjai felé.
– Szóval, a Főnök Érdemrendje nem az, aminek látszik – nevetett Dupladurr. – Nem olimpiai érdemrend, amit egy részeges indián nagyfőnök nyert kártyán egy másik alkoholistától. De nem is egy volt fáraó kegytárgya, na és azt is el kell mondjam, hogy nem volt Attila, a hun birtokában sem. Mindent én találtam ki az utolsó szóig. – Dupladurr csendre intette az egyszerre beszélőket, majd folytatta.
– Nézzétek meg ezt a remekművet! Kívül alufólia borítja, van rajta néhány felirat: egy mágikus kettes szám, és rá van az is írva, hogy „hely”. De a fémszerű külső kellemes belsőt takar – árulta el Dupladurr, miközben a kezében forgatta az érdemrendet. Annyira kellett nevetnie, hogy már a hasát fogta. – Ugyanis a legfinomabb mogyoróscsokiból készült.
Na erre aztán végképp mindenki hitetlenkedni kezdett. Az Élet Kommandó tagjai hüledeztek, a gyerekek kiabáltak, Heri pedig csak állt ott és azon gondolkodott, hogy emiatt a csokiért kellett neki annyit aggódnia. És persze, szegény Black Jack bácsi is tulajdonképpen ezért esett ki a szerepéből. Vajon hová lett azóta, hogy senki sem látta?
– Most pedig, kedves barátaim, itt az ideje, hogy megegyük a Főnök Érdemrendjét! – Dupladurr előkapta a varázspálcáját és körbekavart a fejük fölött.
– Kollektívikusz Transzportusz! – motyogta öreges hangján.
A következő pillanatban mindenkit hatalmas nagy lelki erő ragadott meg, és mire nyikkanni tudtak volna, már mindannyian ott ültek Rokfortban, az oskolában, az ebédlőben, a csodálatosan terített asztalok, a meglepett diákok és tanárok gyűrűjében.
– Kezdődhet a Hepiend! – kiáltotta Dupladurr, és kibontotta a Főnök Érdemrendjét a papírjából. A finom mogyoróscsoki, abban a pillanatban, amint érintkezett a levegővel, nőni kezdett. Nőtt, növekedett, néhány perc alatt pedig akkorára nőtt, hogy akár ötszáz gyerek ehette magát halálra belőle. A diákok örömkiáltások közepette vetették magukat az ingyencsokira.
Heri egy darabig a fejét csóválva bámulta a Főnök Érdemrendjének valósághű csomagolópapírját, majd gondolkodás nélkül belevetette magát az eszem-iszomba, utána megjöhetett a dínom-dánom. Utolsó gondolata az volt, hogy lám, vége lett valahogy ennek az évnek is!

23. Búcsú

Hazafelé is megtették a monoton vonatutat a diákok, ahol igazából már semmi érdemleges nem történt.
Talán csak az, hogy Rágó Máyfoltot és két cimboráját, Döglegyet és Mó-Csingot, türelmesen tanítgatták egy új, extrém sportágra, a vonatsízésre.
Ezt egyébként úgy kellet csinálni, mint a vízisít, csak nem motorcsónak húzta az embert, hanem vonat. A vonat mögé kötelet kötöttek, és a vonatsízéssel próbálkozó sportemberek máris élvezhették, hogy a lábuknál fogva odakötve milyen szédítő sebességgel képesek száguldani. Valódi mámor volt ez, igazi sport, ahol nőtt az adrenalin- és az endorfinszint!
Főleg annak, aki nézte!
Bár a sportág szabályait és apró részleteit a feltalálói még nem dolgozták ki. Az utazás végén például szóba is került, hogy a sportág három úttörője vajon nem szenvedett volna a jelenleginél is komolyabb sérüléseket a vasúti sínek és talpfák között, ha a testüket nem védi jótékonyan a kemény gipsz, ami a végén már nem volt rajtuk, mert hazafelé szépen lekopott.
Heri meg… megölelte Hermelint, megölelte a barátait, és borravalót adott a remek kanyarért a mozdonyvezetőnek. Vidáman integetve búcsúzott el a haverjaitól. Hiszen jól tudta, hamarosan újra találkoznak majd.
Már várta őt a népes fogadóbizottság, Vastyúk bácsi, Fekália néni, a kommandózó szomszédok, és a serpák, hogy hazacipeljék nehéz csomagjait.
Dundy Nudly is ott tipegett-topogott körülötte. Addig-addig tette mindezt, míg végül Heri megadta neki az engedélyt, hogy röviden jelentsen.
– Heri, Heri! – lihegte Dundy Nudly izgatottan. – Emlékszel még, amikor elindultunk? Vagyis, csak te… Emlékszel, amikor hozzákötötted a varázsseprűdet az én mezei partvisomhoz? Emlékszel, amikor te elindultál, én pedig örökre itt maradtam? Képzeld, elszakadt a kötél…
– Elszakadt? – csodálkozott nagyon Heri, és megsimogatta Dundy Nudly még mindig kicsit égett, és örökre hajtalan kobakját. – De hát akkor, édes kis kuzinkám, miért nem szóltál?…

(Hát ez még garantáltan folytatódik!)

Stats:

Excalibur Könyvkiadó
Digitalizálta Talgorius Grendar

© K. B. Rottring:
Heri Kókler és a Főnök Érdemrendje
2004, Tök-Alsó

Kiadja: Az Excalibur Könyvkiadó, 2006

A kiadásért a kiadó vezetője felelős!
Szerkesztette: Netuddki

Az oldalszámokat sorrendbe helyezte, a
betűket megtördelte: Savanya Zsolt

A borítót kitervelte, megfestette: Szűcs Pista bácsi,
a zseniális karikaturista

Tipográfiailag megalkotta, a borítót
megvilágította és levilágította:
Szilícium Grafika
Ebben még közreműködött: Nyári István.

Kinyomtatta: Nóvum Kft.

ISBN: 963 9285 41 2

Figyelem! A könyv pillanatragasztóval bekent változata letehetetlen olvasmány. Felbontás után fűtve tárolandó. Vízesés hatására ronggyá ázik. Az ebből adódó balesetekért csakis a felhasználó felelős.

Tartalom

- 1. Készenlétben

- 2. Rettenet!

- 3. Rossz hírek

- 4. Élet Kommandó

- 5. Elrepülés

- 6. A koncepciós pör

- 7. Menekülés

- 8. A szent tárgy

- 9. Vonaton, monoton utakon

- 10. Piszkos Heri?

- 11. Büntetésben

- 12. Hibrid története

- 13. A kígyóbűvölő

- 14. Szent Bingó Kórház

- 15. Köpőklub

- 16. A lebukás

- 17. Intermezzo

- 18. Terror a Rokforton

- 19. Élesztő!

- 20. Látomás

- 21. A Főnök Érdemrendje

- 22. Kész átverés

- 23. Búcsú

- Stats