Korongvilág - 7
Terry Pratchett
PIRAMISOK

(Tartalom)

I. Könyv

A Távozás Könyve

Nincs itt semmi más, csak csillagok, elszórtan a feketeségben, mintha a Teremtő összetörte volna kocsija szélvédőjét, s nem vette a fáradságot, hogy megálljon és összesöpörje a törmeléket.
Ez ugyanis a világegyetemek közti feneketlen szakadék, az űr jeges mélye, ami nem tartalmaz mást, csak hébe-hóba egy véletlen molekulát, néhány elveszett üstököst, és...
...ám a feketeség egy köre kissé elmozdul, a szem mérlegeli a távlatot, s ami látszólag a csillagközi hogyhíjják döbbenetes távolsága volt, sötétbe borult világgá változik, csillagai annak fényei, amit merő jóindulatból civilizációnak fogunk nevezni.
Mert, ahogy a világ lustán forgolódik, kiderül, hogy nem más, mint a Korongvilág, lapos, kerek, s négy elefánt hordozza hátán, amelyek Nagy A'Tuin teknőjén állnak, az egyetlen teknőcén, amely valaha is szerepelt a Hertzsprung-Russell Diagramon, egy tízezer mérföld hosszú, halott üstökösök fagyától csupa por, meteor-himlőhelyes, albedo-szemű teknőcén. Senki sem tudja, mi okozza ezt, bár valószínűleg a kvantum.
Számos fura dolog eshet meg azon a világon, amit egy ilyen teknőc hurcol a hátán.
Máris megesőben.
Az odalenti csillagok tábortüzek kinn a sivatagban, és távoli falvak fényei, magasan az erdőborította hegyeken. A kisvárosok elmosódott csillagködök, a nagyvárosok hatalmas csillagképek, például Ankh-Morpork városa úgy ragyog, akár két egymásba ütköző galaxis.
Ám itt, messze a lakosság nagy központjaitól, ahol a Körkörös-tenger a sivataggal találkozik, hideg, kék tűz csíkja látszik. Olyan hideg lángok, mint a Pokol lejtői, bömbölnek az égre. Kísérteties fény lobban a sivatagban.
A piramisok az ősöreg Dzsel-völgyben belevillogják energiájuk az éjszakába.
A parakozmikus csúcsaikból kisugárzó erő esetleg, eljövendő fejezetekben, világosságot deríthet számos rejtélyre: miért utálják a teknősbékák a filozófiát, miért tesz rosszat a túlzott vallásosság a kecskéknek, és mi az, amit a szolgálólányok ténylegesen csinálnak.
Egész biztosan meg fogja mutatni, hogy mit tennének őseink, ha most lennének életben. Már gyakran bocsátkoztak találgatásokba erről. Helyeselnék-e a modern társadalmat, kérdi az ember, ámulnának-e a jelenkori vívmányokon? És persze ez alapvetően elhibázza a lényeget. Amit őseink valójában gondolnának, ha ma lennének életben, ez lenne: – Miért van itt ilyen sötét?

A folyóvölgyi hajnal hűsében Dios főpap kinyitotta szemét. Mostanság nem szokott aludni. Nem tudott visszaemlékezni, mikor aludt utoljára. Az alvás amúgy is túl közel esik ahhoz a másik dologhoz, meg különben is, úgy tűnt, semmi szüksége rá. Elég volt lefeküdni pontosabban, itt lefeküdni. A fáradtságmérgek elenyésztek, éppúgy, mint minden más. Egy időre.
Mindenesetre elég sokáig.
Lelendítette lábát a kőtömbről a csöpp kis kamrában. Szinte agya tudatos ösztönzése nélkül, jobb keze megmarkolta hivatalának kígyó-körbetekeregte botját Megállt, hogy újabb jelet tegyen a falra, összébb húzta köntösét, s szaporán kilépett a lejtős folyosóra, majd ki a napfényre, a Könyörgés az Új Naphoz szavai máris fölsorakoztak elméjében. Az éjszaka elfeledve, előtte áll a nap. Oly sok körültekintő tanácsot és útmutatást kell adni, s Dios csakis azért létezett, hogy szolgáljon.
Nem Diosnak volt a legfurább hálószobája a világon. Ez csak a legfurább hálószoba volt amiből valaha is kisétált valaki.

És a nap gördült előre az égbolton.
Sokan töprengtek már, hogy miért. Néhányan azt gondolják, hogy egy óriási ganajtúró bogár görgeti. Magyarázat gyanánt ebből hiányzik egy bizonyos technológiai korszerűség, s ehhez járul még a hátrány, hogy – ahogy bizonyos körülmények között esetleg napvilágra kerülhet – talán helyes feltevés.
Eljutott a napnyugtáig anélkül, hogy különösebb kellemetlenségek érték volna [1], s lenyugvó sugarai a véletlen szeszélyéből besütöttek egy ablakon Ankh-Morpork városában, s megcsillantak egy tükrön.
Embermagas tükör volt. Minden orgyilkosnak van egy teljes alakot mutató tükre a szobájában, mert rettenetes sértés lenne bárki számára, ha nem elegánsan fölöltözve gyilkolnád meg.
Teppik kritikusan szemlélte magát. Utolsó garasát is erre a jobbára fekete selyemből készült öltözékre költötte. A kelme suhogott, valahányszor megmoccant. Igazán nagyszerű volt.
Legalább a fejfájás már kezdett elmúlni. Csaknem megnyomorította egész nap, attól rettegett, hogy kénytelen lesz a vizsgát ugrándozó bíbor pettyekkel a szeme előtt elkezdeni.
Sóhajtott kinyitotta a fekete dobozt kivette gyűrűit s fölhúzta őket. Egy másik doboz késkészletet tartalmazott klacsisztáni acélból, a pengéket lámpakorom sötétítette. Változatos, csalafinta és bonyolult eszközök kerültek elő bársonyzacskókból, bele a zsebekbe. Két hosszúpengéjű hajítótlingát csúsztatott csizmájába varrt hüvelyükbe. Egy vékony selyemfonalat meg egy összecsukható csáklyát tekert a dereka köré, a láncszeming fölé. A köpeny alatt egy fúvócső lógott bőrszíjon a hátára vetve. Teppik zsebre vágott egy keskeny bádogtartályt benne komoly nyílválasztékkal, a nyIIak hegyére előzőleg dugót húzott, s szárukba Braille-kódot vésett, hogy sötétben könnyebb legyen kiválasztani a megfelelőt.
Összerezzent, ellenőrizte rapirja élét, s átvetette a kardkötőt jobb vállán, hogy ellensúlyozza a csúzli ólom lőszerkészletének zsákját. Utólagos megfontolásból kinyitotta zoknisfiókját, kivett egy pisztolyméretű íjpuskát egy flaska olajat, egy köteg álkulcsot, és, némi gondolkodás után, egy lyukasztókést, egy zacskót válogatott lábtövisekkel, meg egy rézbokszert.
Fölkapta kalapját, s átvizsgálta bélését a vajvágódróttekercs hollétét kutatva. Kackiás szögben fejébe csapta kalpagját, egy utolsó elégedett pillantást vetett magára a tükörben, sarkon fordult, és, nagyon lassan, hanyatt esett.

Dögletes meleg volt Ankh-Morporkban. Valójában több volt dögletesnél. Orrfacsaróan bűzös volt.
A hatalmas folyó lávaszerű váladékká aszalódott Ankh, az előkelőbb lakcím, s a másik parton Morpork között. Morpork nem előkelő lakcím. Morpork egy kátránygödör ikertestvére. GyakorlatIIag nincs semmi, ami Morporkot rosszabb hellyé tehetné. Egy meteor telitalálat, például, kifejezett előrelépésnek számítana a társadalmi ranglétrán.
A folyómeder nagy része repedezett, lépszerű iszapkéreg volt. Jelen pillanatban a nap hatalmas, az égboltra szögezett rézgongnak látszott. A forróság, mely kiszárította a folyót, nappal perzselte a várost, éjjel meg sütögette, összezsugorítva az ősöreg gerendákat, s az utcák hagyományos sarát lebegő, fojtogató, okkersárga porrá változtatta.
Nem ez Ankh-Morpork tipikus időjárása. Hajlama szerint a ködök és csepergés és csúszkálás és fagyok városa inkább. Lihegve ücsörgött a ropogósra sült síkságon, mint egy varangy a samott-téglán. És még most is, úgy éjfél körül, fullasztó volt a hőség: megpörkölődött bársonyként burkolta be az utcákat, elfonnyasztva a levegőt és kiszorítva belőle a szuszt.
Magasan az Orgyilkosok Céhházának északi homlokzatán kattanás hallatszott, ahogy kilöktek egy ablakot.
Teppik, aki tetemes vonakodással ugyan, de megvált némelyik nehezebb fegyverétől, mélyet húzott a forró, romlott levegőből.
Ez az.
Ez az az éjszaka.
Azt mondják, hogy egy a kettőhöz az esélyed, kivéve, ha az öreg Mericetet húzod ki vizsgáztatónak, mely esetben akár el is vághatod a torkod rögtön az elején.
Teppik kifogta Mericetet Stratégia és Méregelméletből minden csütörtök délután, és nem jött ki vele. A hálótermek csak úgy zümmögtek a Mericetről szóló pletykáktól, a gyilkosságok számáról, a bámulatos technikáról... A maga idejében minden rekordot megdöntött. Azt beszélték, hogy még Ankh-Morpork Patríciusát is megölte. Na persze, nem a mostanit. A halottak egyikét.
Talán Nivor lesz az, aki kövér, és vidám, és szereti a hasát, és Tőrök és Kelepcéket ad elő keddenként Teppiknek jól mentek a csapdák, s remekül kijött a tanárral. Vagy esetleg a Kompt de Yoyo lesz az, aki Modern Nyelveket és Zenét tanít. Teppik egyikben sem volt tehetséges, de a Kompt épületesen szenvedélyes oktató volt, és kedvelte az olyan fiúkat, akik osztoztak előszeretetében a fél kézen lógás iránt, magasan a város utcái fölött.
Teppik átvetette fél lábát a párkányon, és leoldozta a csáklyában végződő kötelet. Megcsáklyázta az ereszt két emelettel följebb, s kicsusszant az ablakon.
Soha, egyetlen orgyilkos sem használta még a lépcsőt.

Azért, hogy későbbi események folytonosságát megalapozzuk, talán itt az ideje, hogy rámutassunk, hogy a Korongvilág történetének legnagyobb matematikusa épp fekszik és békésen fogyasztja vacsoráját.
Érdekességképpen megjegyezzük, hogy, ezen matematikus konkrét fajának betudhatóan, amit vacsorára eszik, az az ebédje.

Az Ankh-Morpork nevű szétterpeszkedés körül gongok hirdették az éjfélt, amikor Teppik vadul dobogó szívvel végigkúszott a díszes mellvéden, négy emelettel a Fémműves utca fölött.
A lemenő nap utolsó sugarai kirajzolták egy alak körvonalait. Teppik megtorpant egy különösképp visszataszító vízköpő mellett, hogy számba vegye választási lehetőségeit.
Eléggé megbízható osztálytermi híresztelések szerint, ha az ember elhantolja vizsgáztatóját a tudásszintmérő teszt előtt, akkor automatikusan átengedik. Kihúzott egy Hármas Számú hajítókést a combjához erősített hüvelyből, s elgondolkozva méregette. Természetesen, bármely próbálkozás, bármely nyílt kezdeményező lépés, amely célt téveszt, azonnali bukást s a kiváltságok elvesztését vonja maga után. [2]

A sziluett egyáltalán nem moccant. Teppik szeme odafordult a kémények, vízköpők, ventilátoraknák, hidak és létrák útvesztője felé, amely a város háztetőinek látképét alkotta.
Oké, gondolta. Ez valamiféle próbababa. Azt várja, hogy megtámadjam, ami azt jelenti, hogy máshonnan figyel engem.
Képes leszek kiszúrni őt? Nem.
Másrészt viszont, esetleg azt akarja, hogy azt higgyem, ez csak egy báb. Hacsak nem gondolt még erre is...
Azon kapta magát, hogy a vízköpőn dobolnak az ujjai, és sietve összeszedte magát. Mi lehet az ésszerű eljárás ilyenkor?
Messze lenn, az utcán, duhajok társasága dülöngélt át egy fénytócsán.
Teppik hüvelyébe dugta a kést és fölállt.
– Uram – mondta –, itt vagyok.
Egy száraz hang a fülénél így szólt, meglehetősen fojtottan: – Helyes.
Teppik egyenesen maga elé meredt. Mericet megjelent előtte, szürke port dörgölve le csontos arcáról. Kivett a szájából egy hosszú pipát s elhajította, aztán kihúzta a kartonpapírt a kabátjából. Még ebben a hőségben is melegen öltözött. Mericet olyan ember volt, aki képes lenne megfagyni egy tűzhányóban.
– Á! – jegyezte meg Mericet, s hangjából sütött a rosszallás. – Mr. Teppik. Nocsak, nocsak.
– Szép éjszakánk van, uram – mondta Teppik. A vizsgáztató fagyos pillantást vetett rá, azt sugallva, hogy az időjárásra vonatkozó megfigyelések automatikusan fekete pontot szereznek, és följegyzett valamit kapcsos felírótáblájára.
– Vegyünk először néhány kérdést – javasolta.
– Ahogy óhajtja, uram.
– Mennyi egy hajítókés maximálisan engedélyezett hossza? – csattant föl Mericet.
Teppik behunyta szemét. A múlt hetet semmi mással, csakis A Szívseb olvasásával töltötte, most maga előtt látta a lapot, pont a szemhéján belül lebegve szívfájdítóan – sose kérdezik a hosszakat és súlyokat, mondták a diákok beavatottan, elvárják, hogy bemagold a súlyokat és hosszakat és hajítótávolságokat, de a tanárok sose...
A csupasz rettegés rövidre zárta agyát s emlékezetét egyetlen rúgással sebességbe kapcsolta. Az oldal fókuszba pattant.
– „A hajítókés maximális hossza tíz ujj szélessége lehet, vagy tizenkettő nedves időben” – mondta föl a leckét. – „A hajítótávolság...”
– Nevezzen meg három mérget, amelyek fülön keresztül történő alkalmazása elfogadott.
Szellő lebbent, de nem tett semmit a levegő lehűtéséért, csak körbekavargatta a hőséget.
– Uram, az ádázcsiperke, az Ikhorion üszög és a Mustick – vágta rá Teppik azonnal.
– A gerrincs miért nem? – förmedt rá Mericet, sebesen, mint egy kígyó.
Teppiknek leesett az álla.
– U-uram, a gerrincs nem méreg, uram – nyögte. – Az szerfelett ritka ellenmérge bizonyos kígyómérgeknek, és... kivonható – egy kissé lecsillapodott, biztosabban önmagában, azok a hosszú órák, amiket vénséges szótárak böngészésével töltött, kifizetődtek – kivonható a felfújható manguszta májából, amely...
– Mi ennek a jelnek a jelentése? – kérdezte Mericet.
– ...föllelhető kizárólag a... – Teppik hangja motyogásba fúlt. Lekancsított a bonyolult rúnára a kártyán Mericet kezében, aztán újra egyenesen elbámult a vizsgáztató füle mellett.
– A leghalványabb fogalmam sincs róla, uram – közölte. Azt gondolta, hogy a füle sarkából hallja a levegővételek leghalkabbikát, az elégedett morranás legparányibb csíráját.
– Ám ha a másik oldalával lenne fölfelé, uram – folytatta –, akkor a „Zajos kutyák ebben a házban” jelentésű tolvajjel lenne.
Egy pillanatig teljes csönd támadt. Aztán, pont a válla mellett, azt firtatta az idős orgyilkos hangja: – Minden kategóriában engedélyezett a kötél általi halál?
– Uram, a szabályok csak három kérdést követelnek meg, uram – tiltakozott Teppik.
– Á! Akkor hát ez lenne rá a maga felelete?
– Uram, nem, dehogy, uram. Csak megjegyzés volt, uram. Uram, a válasz, amire vár, az, hogy minden kategória elszenvedheti a kötél általi halált, de csak a harmadik rangfokozatba tartozó orgyilkosok használhatják a három lehetőség egyikeként, uram.
– Teljesen biztos maga ebben?
– Uram.
– Nem óhajtja ismét fontolóra venni? – A vizsgáztató hangjával szekeret lehetett volna zsírozni.
– Uram, nem, uram.
– Rendben van. – Teppik ellazult. Zubbonyának háta hozzátapadt, hűvösen az izzadságtól.
– És most azt akarom, hogy induljon el saját tempójában a Könyvelők utcája felé – jelentette ki Mericet egykedvűen. – Betartva az összes jelzőtáblát és így tovább. A Rovancs sikátor útkereszteződésénél lévő gongtorony teteje alatti szobában fogok találkozni magával. És... legyen szíves, vegye ezt át!
Átnyújtott egy kis borítékot Teppiknek.
Teppik átadott egy elismervényt. Aztán Mericet belépett a kéményfedő melletti árnyéktócsába, és eltűnt.
Ennyit a ceremóniáról.
Teppik néhányszor nagy levegőt vett, s tenyerébe ürítette a boríték tartalmát Céhkötvény volt tízezer ankh-morporki tallérról, kiállítva a „Bemutatónak”. Imponáló irat volt, amit megkoronázott a Céh pecsétje a fondorlattal és az álcázott tőrrel.
Nos, innen nincs visszaút. Átvette a pénzt. Vagy túléli, amely esetben természetesen a hagyományoknak megfelelően a Céh özvegyeit és árváit támogató alapítványnak fogja adományozni, vagy a holttestéről fogják visszaszerezni. A kötvény kissé szamárfülesnek tűnt ám nem látott rajta vérnyomokat.
Ellenőrizte késeit megigazgatta kardkötőjét, maga mögé pillantott, és könnyed ügetésben nekivágott.
Mindenesetre, ez legalább némi mázli. A diákfolklór szerint csak fél tucat útvonalat szoktak használni a vizsgán, és nyári éjszakákon azok a város tetőivel, tornyaival, ereszeivel és balekjaival megküzdő tanulóktól hemzsegtek. Az épületmászás szenvedélyesen űzött, internátusok közti sport volt a maga jogán, egyike a kevés dolognak, amikről Teppik biztosan tudta, hogy jó bennük, ő volt a kapitánya a csapatnak, amelyik legyőzte a Skorpió Kollégiumot a Faljátszma döntőben. És ez az egyik legkönnyebb pálya volt.
Szinte súlytalanul átlendült a tető peremén, a tetőgerincen landolt fürgén végigszaladt az alvó épület mentén, átugrott a keskeny rés fölött a Bel-Shamharotht-az-Ichoristent-Követő-Immár-Jó-Útra-Tért Fiatalember-ek Szövetsége tornaterme cserépfedelére, könnyedén végigkocogott a szürke meredeken, lassítás nélkül fölkúszott egy tizenkét láb magas falon, és Vak Ió templomának széles, lapos tetejére szökkent.
Narancssárga telihold függeszkedett a láthatáron. Itt fönn valódi szellő lengedezett, nem erős, de annyira üdítő, mint egy jeges zuhany az utcák fullasztó hősége után. Fölgyorsult élvezve az arcába csapó hűvösséget és akkurátusan leugrott a tető végéről a keskeny deszkapallóra, ami átvezetett a Slágerszerzők sikátorába.
És amit valaki, minden valószínűséggel dacolva, eltávolított onnan.

Ilyen alkalmakkor pereg le az ember élete az ember szeme előtt...

A nagynénje zokogott, meglehetősen színpadiasan, vélte Teppik, mivel az idős hölgy olyan szívós volt mint egy víziló rüsztje. Az apja szigorúnak és méltóságteljesnek látszott, valahányszor nem feledkezett meg magáról, és megpróbálta távol tartani tudatából a szirtek és halak csalogató képeit A szolgákat fölsorakoztatták a csarnok hosszában a főlépcső aljától, szolgálólányok az egyik oldalon, eunuchok és inasok a másikon. A nők pukedliztek, ahogy elhaladt mellettük, eléggé tetszetős színuszhullám látványt hozva ezzel létre, amit a Korong legnagyobb matematikusa, ha épp nem lett volna azzal elfoglalva, hogy egy kistermetű fickó, aki a látszat szerint csak egy hálóinget visel, bottal veri és üvöltözik vele, sokra értékelhetett volna.
– De – fújta ki orrát Teppik nagynénje –, végső soron az foglalkozás.
Az apja megveregette a nagynéni kezét – Badarság, sivatag virága -jelentette ki –, a legenyhébben szólva is hivatás.
– Mi a különbség? – zokogta a nagynéni.
Az apa fölsóhajtott. – A kereset, legjobb tudomásom szerint. Jót fog tenni neki, ha kikerül a világba, és barátokra lel, és levernek róla némi nyerseséget, és ez majd leköti s meggátolja a rosszalkodásban.
– De... orgyilkosság... még olyan fiatal és sose mutatta még a legcsekélyebb hajlandóságot se erre... – A nagynéni megtörölgette zsebkendőjével a szemét. – Ez nem a mi águnkról került a családba – fűzte hozzá vádlóan. – Az a szörnyű sógorod...
– Vyrt bátyó – szólt közbe az apja.
– Szanaszét mászkál a világban és embereket gyilkol!
– Nem gondolnám, hogy ezt a szót használják – felelte az apja. – Azt hiszem, jobb szeretik az olyan szépítéseket, mint az elintézés vagy megsemmisítés. Vagy az elhantolás, úgy tudom.
– Elhantolás?
– Azt hiszem, olyasmi, mint a kihantolás, ó, vizek áradása, csak még a temetés előtt történik.
– Szerintem ez borzasztó. – A nagynéni szipákolt egyet. – De azt hallottam Nuuni úrhölgytől, hogy minden tizenötből csupán egyetlen egy fiúnak sikerül átmennie a záróvizsgán. Talán jobban tesszük, ha engedjük, hogy a fiú kihajtsa a szervezetéből.
XXVII. Teppikamon király komoran bólintott, s egyedül ment elbúcsúzni a fiától. A nővérénél kevésbé volt biztos az orgyilkosság visszatetsző voltában; már régóta ült nyakig a politikában, noha vonakodva, s úgy érezte, hogy bár az orgyilkosság valószínűleg rosszabb a dolgok megvitatásánál, határozottan jobb, mint a háború, amiről némelyek hajlamosak voltak azt hinni, hogy ugyanaz, csak hangosabb. S semmi kétség sem fért hozzá, hogy az ifjú Vyrtnek mindig bőven volt pénze, s a palotába fényűző ajándékokkal toppant be, meg egzotikus napbarnítottsággal, és érdekes emberekről szóló izgalmas történetekkel, akikkel külhonban találkozott, a legtöbbször csak elenyészően rövid időre.
Azt kívánta, bárcsak itt lenne Vyrt, hogy tanácsot adjon. Őfelsége szintén hallott arról, hogy tizenöt diákból csupán egy válik valóban orgyilkossá. Nem volt teljesen bizonyos abban, mi történik a maradék tizennéggyel, de eléggé biztosra vette, hogy ha valaki rossz tanuló az orgyilkosok iskolájában, akkor nem csak a krétát vágják hozzá, ennél azért többet tesznek, és hogy a kétségesség extra dimenziója rejlik az iskolai étkeztetésben. Viszont mindenki egyetértett abban, hogy az orgyilkosok iskolája kínálja a legjobb, minden területre kiterjedő oktatást az egész világon. Egy diplomás orgyilkos bármilyen társaságban otthon fogja érezni magát, s képes legalább egy zeneszerszámon játszani. Bárki, akit a Céh iskolájának végzett növendéke hántol el, azzal a boldog tudattal térhet örök nyugovóra, hogy olyasvalaki semmisítette meg, aki jó ízlésű és diszkrét.
És, ha jobban meggondoljuk, ugyan mi vár rá itthon? Egy két mérföld széles és százötven mérföld hosszú királyság, ami csaknem teljesen víz alá kerül az áradások idején, s mindkét oldalán erősebb szomszédok fenyegetik, akik kizárólag azért tűrik el létezését, mert ha nem lenne ott, állandóan egymással hadakoznának.
Ó, Dzselébéjbi [3] valaha nagyhatalmú volt, akkoriban, mikor az olyan parvenük, mint Tsort és Ephebe még csak egy csapat nomádból álltak, a fejükön abrosszal. Azokból a nagyszerű időkből csak a romlásba döntően költséges palota maradt, néhány poros rom a sivatagban, és – a fáraó sóhajtott – a piramisok. Mindig csak a piramisok.
Az ősei rajongtak a piramisokért. A fáraó nem lelkesedett értük. A piramisok csődbe vitték az országot, szárazabbra csapolták, mint a folyó bármikor. Az egyetlen átok, amit mostanában megengedhetnek maguknak, hogy valamelyik sírbolthoz tapadjon, az a „Húzz a francba!”.
Csakis azokkal a kicsi piramisokkal volt kibékülve, amik a kert végében épültek, minden egyes alkalommal, amikor megdöglött egy macska.
Még annak idején megígérte a fiú anyjának.
Hiányzott neki Artela. Rettenetes veszekedést okozott, hogy a királyságon kívülről házasodik, és a felesége némelyik külföldies szokása még őt is zavarba ejtette, és persze lenyűgözte. Talán tőle kapta el ezt a fura ellenszenvet a piramisokkal szemben. Dzselébéjbiben ez olyannak számított, mintha nem szeretne lélegezni. De azt is megígérte, hogy Pteppik a királyságon kívül járhat iskolába. A felesége ehhez ragaszkodott. – Az emberek soha nem tanulnak itt semmit – jelentette ki az asszony. – Csak emlékeznek a dolgokra.
Bárcsak ő is emlékezett volna, hogy nem tanácsos a folyóban úszni...
Figyelte, ahogy a szolgák közül kettő fölrakja Teppik utazóládáját a kocsi hátuljába, és, mindkettejük emlékezete szerint első alkalommal, atyai kezét fia vállára tette.
Valójában fogalma sem volt, hogy mit mondjon. Valahogy sohasem jutott idő arra, hogy jobban megismerjük egymást, gondolta. Annyi minden van, amit adhattam volna neki. Néhány átkozottul alapos elfenekelés is bőven ráfért volna.
– Ümm – mondta. – Nos, fiam.
– Igen, apa?
– Ez az, ööö, első alkalom, hogy egyedül elmész itthonról...
– Nem, apa. A tavalyi nyarat Fhem-pta-hem úrnál töltöttem, biztos emlékszel.
– Ó, tényleg? – A fáraónak eszébe jutott, hogy a palota akkoriban mintha csöndesebbnek tűnt volna. Azt hitte akkor, hogy az új faliszőnyegek miatt.
– Akárhogy is – folytatta. – Fiatalember lennél, már majdnem tizenhárom...
– Tizenkettő – javította ki türelmesen Teppik.
– Biztos vagy benne?
– Múlt hónapban volt a születésnapom, apa. Vettél nekem egy parazsas ágymelegítőt.
– Valóban? Milyen meglepő. Mondtam, hogy miért?
– Nem, apa. – Teppik fölnézett apja barátságos, ám teljesen tanácstalan vonásaira. – Igazán remek ágymelegítő – tette hozzá nyugtatólag –, nagyon szeretem.
– Ó! Akkor jó. Ööö – őfelsége ismét megveregette fia vállát, tétova módon, ahogy az ember dobol ujjaival az íróasztalon, miközben gondolkozni próbál. Szemlátomást fölmerült benne egy gondolat.
A szolgák befejezték az útiláda fölszíjazását a batár tetejére, s a kocsis türelmesen tartotta az ajtót.
– Amikor egy fiatalember elindul a nagyvilágba – kezdte tétován őméltósága –, akkor, nos, nagyon fontos, hogy emlékezzék... Az a lényeg, hogy ez végül is egy jókora világ, benne mindenféle... És persze, különösképp a nagyvárosokban, ahol számos további... – elhallgatott, s bizonytalanul intett a kezével.
Teppik jámborul fogadta mindezt.
– Ez teljesen rendben van, apa – válaszolta. – Dios főpap elmagyarázta nekem a rendszeres zuhanyozás fontosságát, meg hogy ne vakuljak meg.
Az apja rápislogott.
– Nem fogsz megvakulni? – tudakolta.
– Úgy néz ki, hogy nem, apa.
– Ó! Nos. Hát ez remek – jelentette ki a király. – Tényleg, tényleg remek. Ez aztán a jó hír.
– Azt hiszem, jobb lesz, ha megyek már, apa. Különben lekésem a dagályt.
Őfelsége biccentett, s ütögetni kezdte a zsebeit.
– Volt itt valami... – motyogta, aztán nyomára bukkant, s a kis bőrzacskót Teppik zsebébe csúsztatta. Újra megpróbálkozott a vállveregetős rutinnal.
– Csak egy kis apróság – mormolta. – Meg ne mondd a nagynénédnek! Ó, amúgy se tudnád. Elment lepihenni.
Aztán nem maradt más hátra, mint hogy Teppik menjen és áldozzon föl egy csirkét Khuftnak, Dzselébéjbi alapítójának, szobránál, azért, hogy ősének útmutató keze vezérelje lépteit a nagyvilágban. Csak egy kicsiny csirke volt, és amikor Khuft már végzett vele, azt kapja majd ebédre a király.
Dzselébéjbi valójában apró, önközpontú királyság. Még a katasztrófák is csak tessék-lássék történnek. Minden, valamit is magára adó folyó menti királysággal megesnek óriási természetfölötti sorscsapások, de a legtöbb, amit az Ősi Királyság föl tudott mutatni az utolsó száz évben, az a Békaszerencsétlenség volt. [4]

Azon az estén, amikor már jócskán kikerültek a Dzsel deltájából, s a Körkörös-tengeren haladtak Ankh-Morpork felé, Teppiknek eszébe jutott a zacskó, s megvizsgálta tartalmát. Szeretettel, s egyben szokásos viszonyulásával a dolgokhoz, apja megajándékozta őt egy dugóval, egy fél doboz nyeregszappannal, egy bizonytalan névértékű kicsiny bronzérmével, és egy szerfölött koros szardíniával.

Jól ismert tény, hogy amikor az ember halálán van, érzékszervei azonnal gyötrően kiélesednek, s mindig is úgy hitték, azért történik mindez, hogy a tulajdonos képes legyen rájönni bármely más kiútra a bajból a nyilvánvalón kívül.
Ez nem igaz. A jelenség klasszikus példája a behelyettesítési folyamatnak. Az érzékszervek kétségbeesetten összpontosítanak bármire, a közvetlen problémán kívül, amely Teppik esetében kockakövekből állt, széles terjedelemben és közelítve, abban a reményben, hogy akkor majd elmúlik magától.
Az a gond, hogy el is fog.
Bármi légyen is az oka, Teppik hirtelen hevesen tudatára ébredt a körötte lévő dolgoknak. Annak, ahogy a holdvilág csillog a háztetőkön. A friss kenyér illatának, ami a közeli pékségből szállt föl. A cserebogár zümmögésének, amikor az, fölfelé tartva, elhúzott a füle mellett. A távolban síró csecsemő hangjának és a kutyaugatásnak. A levegő halk susogásának, különös tekintettel ritkásságára és a kapaszkodók hiányára...

Több mint hetvenen iratkoztak be abban az évben. Az Orgyilkosoknál nincs roppant kimerítő felvételi vizsga, könnyen be lehet kerülni az iskolába, könnyen ki lehet kerülni belőle (az igazán trükkös dolog az, hogy függőlegesen kerüljön ki az ember). A Céh épületeinek közepén az udvar nyüzsgött a fiúktól, akiknek két közös jellegzetessége akadt – túl nagy koffer, azon üldögélt a tulajdonos, és olyan ruha, amit úgy választottak ki, hogy majd egyszer belenő a gyerek, s amiről azt lehetne mondani, hogy többé-kevésbé benne ült a tulajdonos. Egyes optimisták hoztak magukkal fegyvereket is, amelyeket az elkövetkező néhány hétben elkoboznak és hazaküldenek.
Teppik gondosan szemmel tartotta a többieket. Határozott előnyei voltak annak, ha az ember egyedüli csemetéje olyan szülőknek, akik túl elfoglaltak ahhoz, hogy sokat aggódjanak miatta, mi több, néha napokig észre sem veszik létezését.
Az édesanyja, már amennyire vissza tudott emlékezni, kedves asszony volt, s olyan önközpontú, mint egy búgócsiga. Szerette a cicákat. Nem csupán tisztelte a macskákat – azt a királyságban mindenki tette –, hanem ténylegesen kedvelte is őket. Teppik tudta, hogy a folyó menti királyságok hagyományainak megfelel a macskák iránti hódolat, ám gyanította, hogy a kérdéses állatok kecses, tiszteletet keltő teremtmények; anyja macskái viszont kicsiny, köpködő, laposfejű, sárga szemű dühöngő őrültek voltak, mind egy szálig.
Az apja rengeteg időt töltött aggódással a királyság miatt, s időnként kijelentette, hogy ő valójában sirály, bár ez valószínűleg csak általános feledékenységének volt betudható. Teppik némelykor eltűnődött megfogantatásán, mivel szülei ritkán voltak azonos vonatkoztatási rendszerben, az azonos lelki állapotról már nem is beszélve.
De nyilvánvalóan a dolog valahogy megtörtént, s ráhagyták, hogy próba-szerencse alapon fölnevelje magát, amiben enyhén akadályozta a házitanítók egymást követő sora, bár néha egész mulatságosnak bizonyultak. Azok voltak a legjobbak, akiket az apja fogadott föl, különösen azokon a napokon, amikor olyan magasröptűvé vált, amennyire csak telt tőle, s egyetlen káprázatos télre megkapott magántanárnak egy idős íbiszorzót, aki valójában egy eltévedt nyIIat keresve tévelygett be a királyi kertekbe.
Az vad űzőcskék ideje volt a katonákkal, meg holdfényes barangolásoké a nekropolisz halott utcáin, és, a legjobb mind közt, a megismerkedésé a ladikíjjal, egy félelmetesen bonyolult találmánnyal, ami, működtetőit is jelentős mértékben veszélyeztetve, képes volt egy ártatlan víziszárnyassal teli mocsarat hatalmas, úszó pástétommá változtatni.
Valamint nyitva állt előtte a könyvtár, beleértve a bezárt szekrényeket is – a vadorzónak akadtak egyéb szakismeretei, amelyek kereső foglalkozást biztosítottak számára még barátságtalan időjárásban is –, ami számos, csöndes tanulmányozással eltöltött órát nyújtott neki, különösképp ragaszkodott „A Bespalettázott Palota, Khaliból Fordította egy Úriember, ínyencek számára, Kézzel Színezett Egészlapos Ábrákkal, Szigorúan Számozott Példányszámú Kiadásban”-hoz. Zavarba ejtő volt, ám tanulságos, és amikor egy meglehetősen elvarázsolt ifjú házitanító, akit a papok fogadtak föl, megpróbálta megismertetni őt bizonyos, a klasszikus pszeudopolisziak által olyannyira kedvelt testgyakorlatokkal, Teppik egy darabig fontolgatta az ajánlatot, aztán padlóra vitte a fiatalembert egy állófogassal.
Teppik nem törekedett műveltségre. Csak valahogy rárakódott, mint a korpa.
Elkezdett esni a nem a fejében lévő világban. Még egy új tapasztalat. Természetesen már hallott róla, hogyan jön le a víz az égből kis darabkákban. Csak nem számított arra, hogy ilyen sok lesz belőle. Dzselébéjbiben sosem esett.
A tanárok nedves és kissé rossz külsejű feketerigókként közlekedtek a fiúk közt, de ő az idősebb diákok egyik csoportját mustrálta, akik az iskola oszlopos bejáratának közelében ácsorogtak. Ők is feketét viseltek – a fekete más árnyalatait.
Ez volt első találkozása a harmadlagos színekkel, azokkal a színekkel, amik a feketeség túloldalán léteznek, azokkal a színekkel, amiket akkor kapsz, ha széttördeled a feketeséget egy nyolcoldalú prizmával. Ezeket csaknem lehetetlen leírni nem mágikus környezetben, de ha valaki meg akarná próbálni, valószínűleg azzal kezdené, hogy javasolná neked, szívj el valami törvénybe ütközőt és utána vedd alaposan szemügyre a seregély szárnyát.
A felsőbbévesek kritikusan szemlélték az újonnan jötteket.
Teppik őket bámulta. A színektől eltekintve, öltözéküket a legutolsó divat szerint szabták, amely akkortájt erősen hajlott a széles karimájú kalapra, válltömésre, sveifolt derékra és hegyes orrú cipőre, s ettől követői úgy néztek ki, mint a roppant elegánsan öltözött szögek.
Én is olyan leszek, mint ők, mondta magának.
Habár minden bizonnyal jobban öltözött, tette hozzá.
Visszaemlékezett Vyrt bátyóra, ahogy a Dzselre néző lépcsőn üldögélt egyik röpke, rejtélyes látogatása során. – A szatén és a bőr nem jó. Vagy bármiféle ékszer. Semmi olyasmi, ami csilloghat vagy suhoghat vagy csörömpölhet. Ragaszkodj a nyersselyemhez vagy bársonyhoz! Nem az a fontos, hogy hány embert hantolsz el, hanem az, hogy hánynak nem sikerül téged elhantolnia.

Korábban esztelen sebességgel haladt, ami most kapóra jöhet. Ahogy a sikátor üressége fölött ívelt, megpördült a levegőben, kétségbeesetten kinyúlt, s érezte, hogy ujjai súrolják a szemközti épület egyik párkányát. Ez elégséges támpontnak bizonyult, körbelendült, s akkora erővel vágódott hozzá az omladozó téglafalhoz, hogy az a még megmaradt lélegzetet is kiütötte belőle, és csúszni kezdett lefelé a puszta falon...

– Fiú!
Teppik fölnézett. Egy rangidős orgyilkos állt mellette, ruháján keresztben a tanárok bíbor vállszalagja. Ő volt az első orgyilkos, akit valaha is látott, eltekintve Vyrttől. A férfi elég megnyerőnek tűnt. Az ember könnyen el tudta volna képzelni róla, hogy kolbászkészítő mester.
– Igen? – szólt.
– Föl fog állni, amikor megszólít egy oktatót – jelentette ki a pirospozsgás arc.
– Föl fogok? – Teppiket ez lenyűgözte. Azon töprengett, vajon hogy tudják ezt nála elérni. A fegyelem mindezidáig nem játszott jelentős szerepet az életében. Nevelőinek többségét épp eléggé kiborította alkalmazójuk látványa, ahogy némelykor az ajtó tetején gubbasztott, ahhoz, hogy az ilyen órákon olyan gyorsan essenek túl, ahogy csak lehetett, s aztán bezárkózzanak a szobájukba.
– Föl fogok, uram – javította ki a tanár. Belepillantott a kezében tartott listába.
– Hogy hívnak, fiú? – firtatta.
– Pteppik herceg az Ősi Királyságból, a Nap Birodalmából – felelte Teppik könnyedén. – Tudomásul veszem, hogy ön járatlan az etikettben, ám semmi esetre se szólítson uramnak, és amikor hozzám intézi szavait, úgy helyes, hogy homlokával érintse a földet.
– Azt mondod, Pateppik? – kérdezte az oktató.
– Nem. Pteppik.
– Á! Teppik – ismételte meg a pedagógus, s kipipálta a nevet listáján. Jóindulatú mosollyal ajándékozta meg Teppiket.
– Hát akkor, fenség – mondta –, én lennék Grunworth Nivor, az internátusod felügyelő tanára. A Vipera-házban fogsz lakni. Biztos tudomásom van arról, hogy legalább tizenegy Napbirodalom akad a Korongon, és, még a hétvége előtt, be fogsz nekem adni egy rövid dolgozatot, részletesen leírva földrajzi elhelyezkedésük, politikai jellegük, kormányzatuk székhelyét vagy fővárosuk, és az egyik, tetszés szerinti államfő hálószobájába javasolt útvonalat. Viszont az egész világon csupán egyetlen egy Vipera-ház van. Jó reggelt, fiú.
Elfordult, s rárepült egy másik meglapuló diákra.
– Amúgy nem rossz ember – jelentette ki egy hang Teppik háta mögött. – Meg különben is, megtalálod az egészet a könyvtárban. Megmutatom neked, ha akarod. A nevem Chidder.
Teppik odafordult. Egy vele körülbelül azonos korú és magasságú fiú szólította meg, akinek fekete öltözéke – az elsősök sima feketéje – úgy nézett ki, mintha darabokban szögezték volna rá. A fiatalember felé nyújtotta kezét. Teppik udvariasan megszemlélte.
– Igen? – szólt.
– Hogy hívnak, kölök?
Teppik kihúzta magát. Kezdett elege lenni ebből a bánásmódból. – Kölök? Hadd hozzam szíves tudomására, hogy a fáraók vére folyik ereimben!
A másik elfogódottság nélkül nézett vissza, kissé félrehajtott fejjel s arcán halvány mosoly játszott.
– Szeretnéd, ha ott is maradna? – kérdezte.

Nem sokkal arrébb volt egy pékség a sikátorban, és egy csapat munkás kilépett a kora hajnali levegő viszonylagos hűsébe egy sebtiben elszívott cigarettára, meg hogy elszabaduljanak a kemencék sivatagot idéző hőségétől. Beszélgetésük fölkacskaringózott a magasba, Teppikhez, aki az árnyékban megkapaszkodott egy kapóra jött ablakpárkányban, míg lába kaparászva keresett támaszt a téglák közt.
A helyzet nem is olyan rossz, mondta magában. Már rosszabbal is megbirkóztál. Például a Patrícius palotájának tengelyiránti homlokzatával múlt télen, amikor az ereszek túlcsordultak, s a falakat merő jég borította. Ez nem lehet sokkal több 3-nál, na jó, esetleg 3,2-nél. Te meg a jó öreg Chiddy inkább ilyen falakon mászkáltatok, mintsem végigballagjatok az utcán, az egész csupán nézőpont kérdése.
Nézőpont. Lenézett úgy hetven lábnyi végtelenbe. Szét fogsz loccsanni, ember, uralkodj végre magadon! Vagy a falon. Jobb lába rátalált egy málladó vakolatrészre, amibe lábujjai beplántálták maguk szinte anélkül, hogy tudatos utasítás érkezett volna agyából, amely most túl betegnek érezte magát ahhoz, hogy futó érdeklődésnél többel viseltessen a fejlemények iránt.
Nagy levegőt vett, megfeszült, aztán fél kézzel az övéhez nyúlt, megragadott egy tőrt, és bedöfte a téglák közé maga mellett, még mielőtt a gravitációnak ideje lett volna rájönni, mi is történik. Lihegve megpihent, várva, hogy a gravitáció újfent elveszítse az érdeklődést iránta, aztán oldalra lendült, s megpróbálkozott ugyanezzel másodszorra is.
Odalenn az egyik pék pikáns viccet mesélt, s lesöpört egy vakolatmorzsát a füléről. Miközben társai nevettek, Teppik fölállt a holdfényben, két klacsisztáni acélszilánkon egyensúlyozva, s puhán fölcsúsztatta tenyerét az ablakhoz, amelynek párkánya okozta megmenekülését.
Be volt ékelve. Egy jó erős ütés minden bizonnyal kinyitná, csakhogy körülbelül ugyanakkor, amikor őt magát meg keringve küldené vissza az üres légbe. Teppik fölsóhajtott, és, egy óraműves finomságával mozogva, előhúzta gyémántkörzőit tokjukból, s lassú, gyöngéd kört rajzolt a poros üvegre...

– Neked magadnak kell cipelned – mondta Chidder. – Az itt a szabály.
Teppik az útiládára nézett. Érdekes elképzelés.
– Otthon vannak emberek, akik ezt csinálják – jelentette ki. – Eunuchok meg ilyesmik.
– Magaddal kellett volna hoznod egyet.
– Nem bírják jól az utazást – felelte Teppik. Valójában eltökélten elutasított minden javaslatot, hogy egy kisebb udvartartás elkísérje, és Dios napokig duzzogott. Nem így kéne a királyi család egy tagjának kilépnie a világba, jelentette ki. Teppik megingathatatlan maradt. Meglehetősen biztos volt benne, hogy az orgyilkosoktól nem várják azt, hogy ügyeik szolgálólányok és kürtösök kíséretében intézzék. Most azonban úgy tűnt, hogy az elképzelés nem volt teljesen érdem híján. Kísérleti jelleggel megemelte az útiládát, s sikerült átvetnie a vállán.
– A népséged akkor ugyancsak gazdag, nem? – kérdezte Chidder mellette ballagva.
Teppik eltöprengett ezen. – Nem, nem igazán – válaszolta. – Főleg dinnyét termesztenek meg fokhagymát és ilyesmiket. Meg állnak az utcán és éljeneznek.
– Te most a szüléidről beszélsz? – firtatta zavartan Chidder.
– Ó, ők? Az apám fáraó. Az anyám meg ágyas volt, azt hiszem.
– Azt hittem, olyanja csak a zöldségeknek van.
– Nem hinném. Valójában sosem beszélgettünk erről. Különben is, meghalt, amikor még kicsi voltam.
– Milyen borzasztó – jegyezte meg Chidder vidáman.
– Elment, hogy ússzon egyet a holdfénynél abban, amiről utóbb kiderült, hogy krokodil. – Teppik udvariasan megpróbált nem megbántódni a fiú reakciójától.
– Az én apám meg a kereskedelemben van – jelentette ki Chidder, miközben átmentek egy boltív alatt.
– Az remek – válaszolta Teppik kötelességtudóan. Meglehetősen összetörtnek érezte magát ettől a sok új élménytől. – Még sosem jártam Kereskedelemben, de azt hallottam, hogy az ottaniak nagyszerű emberek.
A következő egy-két órában Chidder, aki szelíden poroszkált át az életen, mintha már az egészet megfejtette volna, bevezette Teppiket a hálótermek, osztálytermek és a vízvezetékhálózat változatos rejtelmeibe. Különféle okokból a szennyvízelvezetést hagyta utoljára.
– Egyáltalán semmilyen? – kérdezte.
– Voltak vödrök meg izék – felelte Teppik bizonytalanul. – Meg mindenféle szolgák.
– Egy cseppet régimódi ez a te királyságod, nem?
Teppik bólintott – A piramisok miatt – mondta. – Elnyelik az összes pénzt.
– El tudom képzelni, mennyire költséges dolgok.
– Nem különösebben. Csak kőből vannak. – Teppik fölsóhajtott. – Rengeteg kövünk van – közölte. – Meg homokunk. Kő és homok. Ezekben tényleg nagyok vagyunk. Ha valaha kőre meg homokra lesz szükséged, mi vagyunk a neked való fickók. A belső részek ellátása minden szükségessel az igazán drága mulatság. Még mindig halogatjuk a nagypapáé kifizetését, pedig az nem is volt nagyon nagy. Csak három kamra. – Teppik megfordult, s kinézett az ablakon; ekkor már újra a hálóteremben voltak.
– Az egész királyság el van adósodva – jelentette ki halkan. – Úgy értem, még az adósságaink is úsznak az adósságban. Valójában ezért vagyok itt. Valakinek a házunkból pénzt kell keresnie. Egy királyi herceg nem lebzselhet többé csupán díszként. Kötelessége, hogy belevágjon, s valami hasznosat csináljon a közjavára.
Chidder rátámaszkodott az ablakpárkányra.
– Nem lehetne legalább valamennyi cuccot kihozni a piramisokból? – firtatta.
– Ne butáskodj!
– Bocsánat.
Teppik komoran figyelte az alakokat odalenn.
– Rengeteg ember van itt – mondta, hogy témát váltson. – Nem is sejtettem, hogy ilyen nagy lesz. – Megborzongott. – Vagy ilyen hideg – fűzte hozzá.
– Folyamatosan buknak ki innen – válaszolta Chidder. – Nem bírják a kurzust. Az a fontos, hogy tudd, mi micsoda és ki kicsoda. Látod ott azt a fazont?
Teppik követte új barátja kinyújtott ujját tekintetével egy csoport diákhoz, akik a bejárat melletti oszlopoknál ácsorogtak.
– Azt a nagydarabot? Olyan arccal, mint a csizmád varrása?
– Az Schlitzes. Vigyázz vele! Ha meghív a szobájába pirítósozni, ne menj el!
– Ki az a kis kölyök, a fürtöcskékkel? – kérdezte Teppik. Egy aprócska fiúra mutatott, akit egy kimerültnek látszó hölgy részesített gondoskodásában, megnyalva zsebkendőjét, s letörölgette a feltűnőbb maszatot a fiú arcáról. Amikor ezzel végzett, a nő megigazgatta a fiúcska nyakkendőjét.
Chidder a nyakát nyújtogatta, hogy lásson. – Ó, csak egy új diák – legyintett. – Artúr Hogyhíjják. Úgy látom, még mindig ragaszkodik az őséhez. Nem fogja sokáig bírni.
– Nos, nem is tudom – felelte Teppik. – Mi is ezt tesszük és már sok ezer éve.

Egy üvegkorong pottyant a csöndes épületbe, s csörrent meg a padlón. Több percig nem hallatszott más nesz. Aztán halkan bugyogott egy olajoskanna. Egy árnyékról, amely pedig oly természetes pózban feküdt az ablakpárkányon, a dongók hullaházán, kiderült, hogy kar, ami növényi lassúsággal nyúlt az ablakkilincs felé.
Fém csikordult, s aztán tribológiai csöndben az egész ablak kitárult.
Teppik átvetődött a párkányon, s eltűnt alatta az árnyékban.
Egy percig vagy kettőig a poros teret betöltötte a zaj élénk hiánya, amit csak az okozhat, ha valaki roppant gondossággal mozog. Aztán megint olajfröccsenés hallatszott, és fémes zizzenés, amikor a tetőre vezető csapóajtó retesze óvatosan arrébb mozdult.
Teppik arra várt, hogy a lélegzete fölzárkózzék, s abban a pillanatban meghallotta a neszt. Ott volt lenn a hallásküszöb szélén, benne a fehérzajban, de nem fért hozzá kétség. Valaki pont a csapóajtó fölött várakozott, és pont most tette kezét egy darab papírra, hogy ne zörögjön a szélben.
Teppik elrántotta kezét a reteszről. Teljes óvatossággal lopakodott vissza a csúszós padlón, s a durva faburkolata fal mentén eltapogatózott az ajtóig. Ezúttal nem kockáztatott, kihúzta a dugót az olajosüvegből s hagyta, hogy egy hangtalan csöpp a zsanérokra hulljon.
Egy másodperccel később már kint volt. A kinti folyosón lustán járőröző patkány úgy kellett leállítsa magát, hogy ne nyelje le nyelvét ijedtében, amikor Teppik ellebegett mellette.
A folyosó végén volt egy másik ajtó, utána dohos raktárak útvesztője, de végül rálelt a lépcsőre. Úgy ítélte, körülbelül harminc ölnyire lehet a csapóajtótól. Nem látott egyetlen kürtőt sem. Így hát elvileg semmi sem akadályozza majd a célzásban a tetőn.
Lekuporodott, s előhúzta késgöngyölegét, aminek bársonyos feketesége sötétebb négyszöget rajzolt ki az árnyékokban. Egy Ötös Számút választott, ami nem akárkinek való hajítókés, ám megéri a fáradságot, ha az ember ismeri a fortélyát.
Nem sokkal ezután a feje nagyon óvatosan a csapóajtó pereme fölé emelkedett, egyik karja háta mögött behajlítva, de készen arra, hogy kiegyenesedjék az erők bonyolult összjátékában, amelyek együttese néhány uncia acélt suhanva fog átküldeni az éjszakán.
Mericet a csapóajtó mellett üldögélt, kapcsos felírótábláját nézegette. Teppik szeme odarándult a deszkahíd téglalapjára, amit néhány lábbal arrébb pedánsan a mellvédhez támasztottak.
Biztos volt benne, hogy nem ütött zajt. Meg mert volna esküdni, hogy a vizsgáztató meghallotta, ahogy ránézett.
Az öreg fölemelte kopasz fejét.
– Köszönöm, Mr. Teppik – mondta. – Folytathatja.
Teppik érezte, hogy kihűl a verejték a testén. Rábámult a deszkára, aztán a vizsgáztatóra, végül a késére.
– Igen, uram – szólt. Az adott körülmények között ez kevésnek tűnt. Hozzátette: – Köszönöm, uram.

Örökké emlékezni fog az első éjszakára a hálóteremben. Elég hosszú volt ahhoz, hogy mind a tizennyolc Vipera-házba került fiút elszállásolja, és elég huzatos ahhoz, hogy az odakintet is. Tervezője gondolhatott a kényelemre, de csak azért, hogy el tudja kerülni, ahol csak lehetséges, és kieszelt egy olyan szobát, ami valóban hidegebb tudott lenni, mint a kinti időjárás.
– Azt hittem, mindnyájunknak külön szobája lesz – mondta Teppik.
Chidder, aki korábban bejelentette igényét az elemeknek legkevésbé kitett ágyra az egész frizsiderben, odabiccentett neki.
– Később – felelte. Visszafeküdt és megrándult. – Gondolod, hogy direkt kihegyezik a rugókat?
Teppik nem válaszolt. Igazából az ágy sokkal kényelmesebb volt, mint az, amin otthon aludt. A szülei, lévén előkelő származásúak, gyermekeik esetében természetesen megengedtek olyan körülményeket, amiket nyomorgó pappadácsik kapásból visszautasítottak volna.
Kinyújtózott a vékony matracon, s boncolgatni kezdte a nap eseményeit. Beiratkozott orgyilkosnak, na jó, orgyilkostanoncnak, már több mint hét órája, s még csak azt sem engedték meg neki eddig, hogy rátegye a kezét egy késre. Na persze, holnap is nap lesz...
Chidder áthajolt.
– Artúr hol van? – kérdezte.
Teppik átpislogott a szemközti ágyra. Csak egy nyomorúságosan kicsi ruhászsák volt ott, takarosan középre helyezve, ám semmi jele az ágy jövendő birtokosának.
– Gondolod, hogy megszökött? – tudakolta, s szertefürkészett az árnyékokban.
– Lehetséges – felelte Chidder. – Tudod, az gyakran megesik. A mama kedvence, először távol otthonról...
A szoba végében lassan kinyílt az ajtó, s belépett Artúr, háttal, egy nagy és rendkívül vonakodó bakkecskét ráncigálva, amely minden egyes lépés ellen küzdött, végig az ágylábak közti folyosón.
A fiúk több percen át némán nézték, ahogy kikötötte az állatot ágya végéhez, kiborította zsákját a takarókra, s elővett számos fekete gyertyát, egy gyógyfűnyalábot, egy kötelet ráfűzött koponyákkal meg egy darab krétát. Megragadva a krétát s magára öltve annak ragyogó, kipirult arckifejezését, akinek eltökélt szándéka, hogy megtegye, amiről tudja, hogy helyes, történjék bármi, Artúr kettős kört rajzolt az ágya köré, s aztán, dundi térdén araszolva, megtöltötte a köztük lévő teret olyan visszataszító gyűjteményével az okkult szimbólumoknak, amilyet Teppik még sosem látott. Amikor legteljesebb megelégedettségére elkészültek, a fiú stratégiai fontosságú pontokon elhelyezte a gyertyákat, s meggyújtotta őket; sercegtek és olyan bűz áradt belőlük, hogy az ember igazán nem kívánta tudni, miből készíthették őket.
Artúr előrántott egy rövid, vörösnyelű kést az ágyon lévő egyvelegből és megindult a kecske felé...
Egy párna tarkón találta.
– Eredj már! Te hitvány ájtatos manó!
Artúr elejtette a kést, s könnyekben tört ki. Chidder fölült az ágyában.
– Te voltál az, Sajtmíves – kiáltotta. – Láttalak!
Sajtmíves, egy sovány ifjú vörös hajjal és olyan arccal, ami egyetlen hatalmas szeplő volt, dühösen bámult rá.
– Nos, ez tényleg több a soknál – jelentette ki. – Az ember nem tud aludni, amikor ennyi vallás zajlik körülötte. Úgy értem, manapság már csak kisfiúk imádkoznak elalvás előtt, mi elvileg orgyilkosnak tanulunk...
– Te csak fogd be azt a nagy szád, Sajtmíves – üvöltötte Chidder. – Én mondom, bizony jobb lenne a világ, ha többen imádkoznának. Tudom, magam sem imádkozom olyan gyakran, ahogy kellene...
Egy párna elhallgattatta a mondat közepén. Kipattant az ágyból és rávetette magát a vörös hajú fiúra, ökölcsapásokat osztogatva.
Amikor a hálóterem többi lakója összegyűlt a dulakodó pár körül, Teppik kicsusszant az ágyából és odalépdelt Artúrhoz, aki az ágya szélén ült és zokogott.
Bizonytalanul vállon veregette, azon az alapon, hogy az ilyesmi ugyebár megnyugtatja az embereket.
– Én a helyedben nem sírnék emiatt, gyerkőc – mondta nyersen.
– De... de az összes rúnát összetiporták – szipogta Artúr. – És most már túl késő! És ez azt jelenti, hogy Nagy Orm éjjel értem jön, s rátekeri az összes belsőségem egy botra!
– Tényleg?
– És kiszopogatja a szemem, mondta a mamám!
– Hű! – ámult Teppik, lenyűgözve. – Igazán? – Nagyon örült, hogy ágya pont szemben van Artúréval és páratlan kilátást fog kínálni. – Melyik vallás is ez?
– Mi Szigorúan Meghatalmazott Ormisták vagyunk – válaszolta Artúr. Kifújta az orrát. – Megfigyeltem, hogy te nem imádkozol – tette hozzá. – Neked nincs istened?
– Ó, dehogynem – felelte Teppik tétován. – Ehhez nem férhet kétség.
– Nem úgy néz ki, hogy beszélni akarnál vele.
Teppik fejét rázta. – Nem tudok – mondta. – Itt nem. Tudod, nem tudna meghallani.
– Az én istenem bárhol meg tud hallani engem – magyarázta hevesen Artúr.
– Nos, az enyémnek még az is gondot okoz, ha a szoba másik végében vagy – közölte Teppik. – Nagyon zavarba ejtő időnként.
– Te nem Offleriánus vagy, ugye? – érdeklődött Artúr. Offler Krokodilisten volt, fülek nélkül.
– Nem.
– Akkor mégis milyen istent imádsz?
– Nem annyira imádom – felelte Teppik feszengve. – Nem nevezném imádásnak. Úgy értem, rendes fickó. Ha mindenáron tudni akarod, hát ő az apám.
Artúr vörösre sírt szeme nagyra tágult.
– Te egy isten fia vagy? – suttogta.
– Ahonnan jövök, ott ez mind része a királyi létnek – sietett rámutatni Teppik. – Nem kell túl sokat tennie. Azaz a papok végzik a királyság tényleges kormányzását. Apám csak gondoskodik róla, hogy a folyó minden évben kiáradjon és egybekel az Ég Boltozatjának Hatalmas Tehenével. Nos, legalábbis régebben.
– Az Ég...
– Az anyámmal – magyarázta Teppik. – Ez az egész olyan kínos.
– Lesújt apád az emberekre?
– Nem hiszem. Sose mondta.
Artúr lenyúlt az ágy végéhez. A kecske a nagy kavarodásban elrágta kötelékét, s kiügetett az ajtón, megesküdve, hogy a jövőben fölhagy a vallással.
– Rettenetes bajba fogok kerülni – jelentette ki. – Nem kérhetnéd meg esetleg az apád, hogy magyarázza el a dolgot Nagy Ormnak?
– Talán képes rá – felelte Teppik kételyek közt. – Amúgy is akartam írni neki holnap.
– Nagy Ormot rendszerint az Alsóbb Poklokban lehet föllelni – közölte Artúr –, onnan figyel mindent, amit teszünk. Legalábbis mindent, amit én teszek. Már csak én maradtam, meg a mamám, és ő nem nagyon csinál olyasmit, amire figyelni kéne.
– Biztos lehetsz benne, hogy szólok apámnak.
– Gondolod, hogy Nagy Orm el fog jönni ma éjjel?
– Nem hinném. Megkérem apám, hogy mindenképp kérje meg, ne jöjjön.
A hálóterem másik végében Chidder Sajtmíves hátán térdelt, s ütemesen ütögette ellenfele fejét a falba.
– Mondd újra! – parancsolta. – Gyerünk! „Nincs abban semmi rossz...”
– „Nincs abban semmi rossz, ha egy pacák eléggé férfi...” légy átkozott, Chidder, te brutális...
– Nem hallak, Sajtmíves -jegyezte meg Chidder.
– „Eléggé férfi ahhoz, hogy imádkozzon más pacákok előtt”, te rohadék.
– Remek. És ne feledkezz meg erről!
Lámpaoltás után Teppik feküdt az ágyban, és a valláson töprengett. Ami bizony rettentően bonyolult téma volt.
A Dzsel völgyének megvoltak a maga privát istenei, olyan istenek, akiknek semmi köze sem volt a külvilághoz. Erre mindig is roppant büszkék voltak. Az istenek bölcsek voltak, meg igazságosak, s ügyesen, előrelátóan irányították az emberek életét, efelől semmi kétség, ám akadt néhány rejtélyes dolog.
Például Teppik tudta, hogy az apja okozza a nap fölkelését meg a folyó áradását és így tovább. Ez alapvető dolog, olyasmi, amit a fáraók mindig is megtettek Khuft ideje óta, az ember nyilvánvalóan nem vonhat kétségbe ilyesmiket. Azonban az a kérdés, vajon csak a Völgyben okozza apja a nap fölbukkanását, vagy mindenütt a világon? Az, hogy csak a Völgyben kelti a napot sokkal ésszerűbb föltételezésnek látszott, végül is, az apja már nem fiatal, viszont eléggé nehéz elképzelni azt, hogy a nap mindenhol följön, kivéve a Völgyet, s ebből kialakult az az elcsüggesztő gondolat, hogy a nap még akkor is fölkelne, ha az apja megfeledkezne róla, ami amúgy is roppant valószínű. El kellett ismerje, hogy sose látta apját bármit is tenni azért, hogy fölkeljen a nap. Az ember legalább az erőfeszítés kis nyögésére számítana hajnaltájt. Az apja meg mindig csak a reggeli után ébredt föl. A nap viszont ettől függetlenül fölkelt.
Beletelt némi időbe, míg el tudott aludni. Az ágy, akármit is mondjon Chidder, túl puha volt, a levegő túl hideg, és, a legrosszabb mind közt, az égbolt a magas ablakokon kívül túl sötét. Otthon az égbolt tele lett volna a nekropolisz villanófényeivel, amiknek néma lángolása kísérteties, de valahogy ismerős és vigasztaló is, mintha az ősök őrködnének a völgy fölött. Teppik nem szerette a sötétséget...
A következő éjjel a hálóteremben az egyik fiú, aki a tengerpart távolabbi részéről érkezett, félénk kísérletet tett arra, hogy a mellette lévő ágyon alvót beletegye a vesszőfonatos ketrecbe, amit Gyakorlati Foglalkozáson készített, és fölgyújtsa, és az azt követő éjszaka Snoxall, aki az ajtó melletti ágyat szerezte meg és valahonnan a messzi erdők egy kicsiny országából jött, zöldre pingálta magát és önkénteseket kért, akiknek beleit egy fa köré tekerhetné. Csütörtökön kisebb háborúskodás tört ki azok közt, akik az Anyaistennőt Hold-aspektusában imádták, meg azok közt, akik azt a megnyilvánulását imádták, amikor nagydarab, kövér nőként jelent meg, óriási fenékkel. Ezek után a tanárok beavatkoztak és elmagyarázták, hogy a vallást, bár remek dolog, túlzásba is lehet vinni.

Teppik arra gyanakodott, hogy a pontatlanság megbocsáthatatlan. De Mericet már biztosan előtte ott kell legyen a toronynál? És ő a legrövidebb úton megy. Kizárt, hogy az öreg előtte odaérjen. Na persze, az sem lehetséges, hogy előbb ért a pallóhoz a sikátorban... Biztos eltávolította a deszkát, még mielőtt velem találkozott, s akkor mászott föl a tetőre, amíg én a falon kúsztam, győzködte magát Teppik anélkül, hogy egyetlen szavát elhitte volna.
Végigrohant a tetőgerincen, az elmozdított cserepektől, illetve kifeszített drótoktól éber érzékekkel. A képzelete minden árnyékot figyelő alakokkal népesített be.
Előtte meredt az égnek a gongtorony. Megtorpant és jól megnézte. Ezerszer látta már, és számtalanszor fölkúszott rá, bár épp csak 1,8-at ért, annak ellenére, hogy a rézkupolát a tetején érdekes volt megmászni. Csak egy ismerős tájékozódási pont. Ami annál rosszabbá tette most: előtte emelkedett, köpcösen, fenyegetően kiemelkedve az ég szürke hátteréből.
Most már lelassult, a tornyot kerülő úton, a meredek tetőn át közelítette meg. Eszébe jutott, hogy a kezdőbetűi ott vannak fönn a kupolán, Chiddyé és sok száz további ifjú orgyilkosé mellett, és hogy akkor is ott maradnak, ha ő meghal ma éjszaka. Ez némileg megvigasztalta. De nem igazán.
Lecsatolta kötelét és könnyedén átdobta a széles mellvédre, ami körbefogta a tornyot pont a kupola alatt. Megrántotta, s hallotta a halk kattanást, ahogy a csáklya beakadt.
Akkor olyan erősen húzta, ahogy csak tudta, fél lábával kitámasztva magát egy kürtőhöz.
Hirtelen és hangtalanul, a mellvéd egy része elmozdult és a mélybe zuhant.
Nagy csattanás hallatszott, amikor becsapódott a lenti tetőbe, aztán lecsúszott a cserepeken. A rákövetkező csöndet távoli puffanás központozta, amikor megérkezett a néma utcára. Egy kutya ugatott.
Némaság uralta a tetőt. Ahol korábban Teppik tartózkodott, szellő kavarta az égető levegőt.
Jó néhány perc múlva Teppik előbukkant a kürtő mélyebb árnyékából, arcán különös, félelmetes mosoly.
Amit a vizsgáztató tesz, semmiképp sem lehet méltánytalan. Az orgyilkosok kliensei mindig elég gazdagok ahhoz, hogy megfizessenek a rendkívül leleményes védelmért, saját orgyilkosok fölbérelését is beleértve. [5] Mericet nem próbálta megölni; csupán azt próbálta elérni, hogy Teppik megölje magát.
Odaóvakodott a torony aljához, s talált ott egy ereszcsatornát. Eléggé meglepte, hogy nem volt bekenve siklasztóval, ám óvatosan keresgélő ujjai rábukkantak a feketére festett és a cső belsejébe ragasztott mérgezett tűkre. Egyet kiszedett a csipeszével és megszagolta.
Desztillált pöffeteg. Jó költséges cucc, és döbbenetes a hatása. Kivett az övéből egy kis üvegcsét és összeszedett annyi tűt, amennyit csak talált, aztán fölhúzta páncélkesztyűjét és egy lajhár sebességével elkezdett mászni.

– Na már most, lehetséges, hogy mikor a városban járnak törvényes ügyeik után, szemben találják magukat tagtársaikkal, még az is lehet, hogy valakivel azok közül az úriemberek közül, akikkel jelenleg egy padban ülnek. És ez teljességgel rendben van és mit csinál, Mr. Chidder, nem, ne is válaszoljon, biztos vagyok benne, hogy tudni se akarom, óra után jöjjön a tanáriba helyes. Mindenki számára nyitott a lehetőség, hogy úgy védje magát, ahogy tudja. Vannak azonban más ellenségek, akik a maguk sarkában fognak loholni és akikkel szemben maguk fölkészületlenek, kik azok, Mr. Sajtmíves?
Mericet úgy pördült vissza a táblától, mint a keselyű, ami épp halálhörgést hallott, s krétájával Sajtmívesre mutatott, aki nagyot nyelt.
– A Tolvajok Céhe, uram? – nyögte.
– Jöjjön ki a táblához, fiatalember!
A hálótermekben mindenféle pletykát sugdostak arról, hogy mi mindent tett Mericet a trehány diákokkal a múltban, a híresztelések mindig homályosak voltak, ám ijesztőek. Az osztály megkönnyebbült. Mericet általában egyszerre csak egy áldozatra koncentrált, ezért most semmi mást nem kell tenniük, csak érdeklődőnek látszani és élvezni a műsort. Fülig vörösödve, Sajtmíves fölállt és végigmenetelt a padok közti folyosón.
A tanár elgondolkozva méregette.
– Nos akkor – mondta –, íme, itt van előttünk Sajtmíves G., keresztülsettenkedve a remegő tetőkön. Nézzék az eltökélt fület! Nézzék térdének feszes tartását!
Az osztály kötelességtudóan kuncogott. Sajtmíves bárgyún vigyorgott.
– Ám kik azok a baljós alakok, akik lépést tartanak vele, na, kik? Mivel maga ezt olyan mulatságosnak találja, Mr. Teppik, esetleg lenne olyan szíves és megmondaná Mr. Sajtmívesnek?
Teppik megmerevedett a nevetés közepén.
Mericet pillantása beléfúródott. Pont olyan a tanár, mint Dios, az otthoni főpap. Még apa is retteg Diostól.
Teppik tudta, hogy mit kéne csinálnia, de átkozott legyen, ha megteszi. Meg kéne ijednie.
– Fölkészületlenség – felelte. – Óvatlanság. Az összpontosítás hiánya. Az eszközök karbantartásának elmulasztása. Ó, és az önhittség, uram.
Mericet egy darabig farkasszemet nézett vele, de Teppik a palota macskáival gyakorolt.
Végül a tanár röviden elmosolyodott, aminek az égvilágon semmi köze nem volt humorhoz, a levegőbe hajította a krétát, elkapta, és megszólalt: – Mr. Teppiknek teljesen igaza van. Különösen, ami az önhittséget illeti.

Volt ott egy hívogatóan nyitott ablakhoz vezető perem. Olaj fedte, így Teppik több percet fektetett kis mászóvasak becsavarásába a fal repedéseibe, mielőtt nekivágott.
Könnyedén lógott az ablaknál, miközben számos kis fémpecket húzott elő övéből. A végükre menetet vágtak, és néhány másodperc buzgólkodás után három láb hosszú botot nyert, aminek végére apró tükröt illesztett.
Ami semmit sem tárt föl a nyíláson túli homályból. Visszahúzta és megpróbálta újra, ezúttal ráaggatva csuklyáját, amit kesztyűjével tömött ki, hogy azt a benyomást keltse, egy fej bukkan föl óvatosan a fényben. Meg volt győződve, hogy műve be fog szerezni egy nyIIat vagy dárdát, ám az eltökélten megtámadatlan maradt.
Most már, a meleg éjszaka ellenére, fázott. Jól néz ki a fekete bársony, de kábé ez minden, amit a javára lehet írni. Az izgalom és a megerőltetés azt okozták, hogy mostanra több pint megnyúlósodott vizet viselt.
Előrenyomult.
Az ablakpárkányon vékony fekete drót húzódott, és a tolóablakba fölötte fűrészes pengét ékeltek. Csak egy pillanatba került, hogy további peckekkel kitámassza az ablakot, aztán elvágta a drótot; az ablak csak hajszálnyit csúszott le. Teppik elvigyorodott a sötétben.
Körbesöpört egy hosszabb rúddal, s ebből kiderült, hogy ott a padló, látszólag akadálymentesen. Valamint, hogy úgy mellmagasban van ott egy másik drót is. Visszahúzta a rudat, kis kampót erősített a végére, bedugta, beakasztotta a drótba és megrántotta.
Az ódon vakolatba vágódó, íjpuskából kilőtt nyíl tompa csattanása hallatszott.
Egy agyaggöröngy, ugyanazon rúd végén, gondosan végighúzva a padlón rengeteg lábtövis ottlétét fedte föl. Teppik kihorgászta és érdeklődve vizsgálgatta őket. Rézből készültek. Ha a mágnestechnikát alkalmazta volna, ami a megszokott eljárás ilyen esetben, nem találta volna meg őket.
Töprengett egy darabig. Volt a tarsolyában egy pár bebújós talpalávaló. Pokoli volt bennük osonni, de azért csak fölcibálta őket. (A bebújós talpalávaló vasalatokkal megerősített kalocsni. Így marad az orgyilkos ember a talpán. Ez közismert vicc a Céhen belül.) Mericet ugyebár a mérgek szakértője. Pöffeteg! [6] Ha ő kenné meg azzal a végüket, a darabkái kidekorálnák az összes falat. El se kéne temetni a maradványait, a tulaj csak újra kéne festessen.
A szabályok. Mericet nem szegheti meg a szabályokat. Nem ölheti meg csak úgy, minden figyelmeztetés nélkül. Hagynia kell, hogy ő maga, óvatlanságból vagy önhittségből, megölje magát.
Könnyedén leugrott a szoba padlójára, s hagyta, hogy a szeme hozzászokjon a sötétséghez. A néhány kísérleti botlengetés nem fedezett föl újabb drótokat; a lába alól halk roppanás hallatszott, amikor a talpalávaló összemorzsolt egy lábtövist.
– Amikor magának megfelel, Mr. Teppik.
Mericet a sarokban állt. Teppik hallotta a halk ceruzakaparászást, amikor a tanár jegyzetelt. Megpróbálta kiverni a fickót a fejéből. Megpróbált gondolkozni.
Az ágyon egy alak hevert. A takaró teljesen eltakarta.
Ez volt a legutolsó rész. Ez volt a szoba, ahol minden eldől. Ez volt az a rész, amiről a végzett diákok sosem beszéltek. A megbukottak meg nem voltak abban a helyzetben, hogy megkérdezhesse őket az ember.
Teppik tudatát betöltötték a választási lehetőségek. Ilyenkor, gondolta, kellene valami isteni útmutatás. – Hol vagy, apus?
Irigyelte az osztálytársait, akik olyan istenekben hittek, akik megfoghatatlanok és jó messze laknak valami hegytetőn. Az ember tényleg hihet olyan istenekben. Ám rettentő nehéz hinni olyan istenben, akivel minden reggelinél szemben ülsz.
Leakasztotta az íjpuskáját, s összecsavarozta a bezsírozott alkatrészeket. Ez nem számított rendes fegyvernek, de kifogyott a késekből, és a szája túlságosan kiszáradt a fúvócsőhöz.
Kopácsolás hallatszott a sarokból. Mericet szórakozottan ütögette a fogát a ceruzával.
Lehet, hogy csak bábu van a takaró alatt. Honnan tudhatná? Nem, valóságos személy kell legyen. Az ember hall történeteket. Talán kipróbálhatná a peckekkel...
Megrázta a fejét, fölemelte az íjpuskát, és gondosan célzott.
– Amikor tetszik, Mr. Teppik.
Ez az.
Ez az, amikor kiderül, hogy képes vagy-e ölni.
Ez az, amit mindig is megpróbált kiverni a fejéből.
Tudta, hogy képtelen rá.

Oktonap délutánonként Lady T'malia tartott Politikai Opportunitást, egyike azon kevés asszonyoknak, akik magas rangot vívtak ki a Céhben. A Körkörös-tenger körüli országokban közmegegyezés tárgyát képezte, hogy egyik módja a hosszú élet elérésének az, ha az ember sosem étkezik Őlédisége társaságában. Egyedül a fél kezén viselt ékszerek elegendő mérget hordoztak egy kisebb város elhantolásához. Döbbenetesen szép asszony volt, noha az a fajta kiszámított szépség, amit csak egy csapat tehetséges fodrász, manikűrös, vakolómunkás, fűzőkészítő és varrónő, valamint három óra kemény munka minden áldott reggel képes létrehozni. Amikor lépkedett, a bálnacsont halkan nyögött a hihetetlen megpróbáltatástól.
A fiúk már sokat okultak. Amikor a tanárnő beszélt, nem az alakját nézték, hanem az ujjait.
– És most – mondta Lady T'malia –, vegyük szemügyre a Céh megalapítását megelőző helyzetet. Ebben a városban, valamint sok más helyen úgyszintén, a civilizációt a számtalan nagyméretű és nagyhatalmú kartell dinamikus érdekviszonyai táplálják és fejlesztik.
– A Céh megalapítása előtti időkben a törekvés az előrelépésre ezen konzorciumok körében elkerülhetetlenül vezetett sajnálatos véleménykülönbségekhez, melyeket rendkívül veszteségesen számoltak föl. Ezek szerfölött ártottak a városi közérdeknek. Értsék meg, kérem, hogy ahol diszharmónia uralkodik, ott a kereskedelem akadozik.
– És mégis, és mégis. – A tanárnő összekulcsolta kezét a mellén. Olyan nyikorgás hallatszott, mint mikor egy gálya vergődik az orkánban.
– Nyilvánvalóan szükség volt egy szélsőséges, ám felelősségteljes módszerre az összeegyeztethetetlen érdekkülönbségek rendezésére – folytatta –, és ezért lefektették a Céh alapjait. Minő gyönyörűség – a váratlan csúcspont a nő hangjában több tucat fiatalembert rántott ki bűnös magánábrándjaiból – kellett legyen a részvétel azokban a korai időkben, amikor szilárd erkölcsű férfiak belevágtak, hogy kikovácsolják a végső politikai eszközt, eltekintve a háborútól. Milyen szerencsések maguk most, hogy olyan hivatásra trenírozhatnak, amely oly sokat követel a modor, magatartás, megjelenés és ezoterikus szakismeretek terén, s ugyanakkor olyan hatalmat kínál, amely valaha csakis az istenek kizárólagos területe volt. Valóban, a maguk számára a világ a leginkább kedvükre való puhatestű...
Az ebédszünetben Chidder lefordította ennek nagy részét az istálló mögött.
– Én tudom, hogy mit jelent a Fölszámolás Rendkívüli Veszteséggel – jelentette ki Sajtmíves büszkén. – Azt jelenti, hogy baltával intézték el.
– Egy nagy frászt – közölte Chidder.
– Hát te meg honnan tudod?
– A családom régóta van a kereskedelemben – felelte Chidder.
– Huh! – morrant Sajtmíves. – Kereskedelem.
Chidder sose részletezte, miféle kereskedelem volt. Volt valami köze árucikkek szállításához és a szükségletek ellátásához, de hogy pontosan milyen árucikkek és miféle szükségletek voltak ezek, sosem derült ki világosan.
Miután fölpofozta Sajtmívest, Chidder gondosan elmagyarázta, hogy a Fölszámolás Rendkívüli Veszteséggel nem csupán azzal jár, hogy az áldozatot elhantolják, lehetőleg rendkívül alaposan, hanem hogy üzlettársai és alkalmazottai is közvetlenül belekeverednek, együtt az üzlethelyiségekkel, az épülettel, valamint a szomszédos környék nagy részével, azért, hogy minden érintett fölfogja, az illető elég oktalan volt ahhoz, hogy olyan ellenségeket szerezzen be, akik képesek dühbe gurulni, méghozzá vakon.
– Hű! – mondta Artúr.
– Ó, ez még semmi – legyintett Chidder. – Egyik Disznóleséskor a nagyapám meg a könyvvitelrészlegünk magas szintű üzleti tárgyaláson vett részt a tengelyföldiekkel és tizenöt tetem sose került elő. Az ilyesmi nagyon káros. Fölzaklatja a szakmai kollektívát.
– Az egész szakmai kollektívát, vagy csak azt a részét, amelyik a hasán fekve lebeg a folyóban? – kérdezte Teppik.
– Pont ez a lényeg. Jobb, hogy így mennek a dolgok – csóválta fejét Chidder. – Tudjátok. Tisztán. Ezért akarta apám, hogy belépjek a Céhbe. Úgy értem, manapság az embernek muszáj az üzletre koncentrálni, nem tölthetjük az összes időnk közönségszolgálattal.

Az íjpuska vége remegett.
Teppik minden mást szeretett az iskolában, a falmászást, az énekórákat, a széleskörű oktatást. Ám az a tény, hogy emberek gyilkolásával végzed, már régóta emésztette. Még sosem ölt meg senkit.
Pont ez a lényeg, mondta magának. Ez az, ahol kiderül mindenki számára, képes vagy-e rá, beleértve saját magad.
Ha most elrontom, halott vagyok.
A sarokban Mericet kis, elbátortalanító dallamot kezdett dúdolni.
Volt egy bizonyos ár, amit a Céh fizetett az iparengedélyéért. Gondoskodott róla, hogy ne létezzenek óvatlan, bátortalan, vagy, ahogy mondani szokás, halálügyetlen orgyilkosok. Sosem találkozol senkivel, aki megbukott a vizsgán.
Akadnak, akik megbuknak. Csak sosem találkozol olyannal. Lehet, hogy egyikük ott van alatta, lehet, hogy pont Chidder az, vagy Snoxall, vagy valamelyik a fiúk közül. Mindenki ma este csinálja végig a futamot. Talán ha elbukik, ő lesz ott összekötözve alatta...
Teppik megpróbálta kivenni a fekvő alakot.
– Khm – köhintett a vizsgáztató.
A fiú torka kiszáradt. Úgy kavargott benne a pánik, mint részegben a hamarost viszontlátandó vacsora.
A foga vacogni akart. A gerince egy merő jégcsap, a ruhája nedves rongyok páncélja. A világ lelassult.
Nem. Nem fogja megtenni. A hirtelen döntés úgy ütötte meg, mint egy tégla a sötét sikátorban, és majdnem olyan meglepetést is okozott. Nem arról volt szó, hogy utálja a Céhet, vagy különösebben rühelli Mericetet, de ez nem tisztességes eljárás bárki levizsgáztatására. Egyszerűen helytelen.
Elhatározta, hogy megbukik. Mégis, pontosan mit tehet az öreg, itt és most?
És stílusosan fog megbukni.
Megfordult, hogy szemtől szembe legyen Mericettel, nyugodtan a vizsgáztató szemébe nézett, kinyújtotta az íjpuskát tartó kezét kissé bizonytalanul jobbra, s meghúzta a ravaszt.
Fémesen kattant, aztán csattanás hallatszott, amikor a nyíl visszapattant az ablakpárkány egyik szögéről – Mericet lebukott, amikor elhussant a feje fölött –, becsapódott egy fáklyatartóba a falon, s elszállt Teppik sápadt arca mellett, dorombolva, mint valami őrült macska.
Aztán puffant egyet, amikor beleállt a takaróba, s csönd lett.
– Köszönöm, Mr. Teppik. Ha volna szíves még egy pillanatig türelemmel lenni.
Az öreg orgyilkos kapcsos fölírótáblája fölé hajolt, ajka mozgott.
Fogta a ceruzáját, ami egy darabka kirojtosodott madzagon lógott, s néhány jelet írt egy rózsaszín papírdarabra.
– Nem fogom azt kérni, vegye el a kezemből – közölte –, egy s más okból. Az ajtó melletti asztalon fogom hagyni.
Nem volt különösebben kellemes mosoly: keskeny volt és kiszáradt, olyan mosoly, amiből minden melegséget réges-rég kiforraltak; általában azok az emberek szoktak így mosolyogni, akik már kábé két éve holtak a tűző sivatagi nap alatt. De legalább érezted, hogy próbálkozik.
Teppik nem moccant. – Átmentem? – kérdezte.
– Ez az eset látszik fennforogni.
– De...
– Biztos vagyok benne, hogy tudja, tilos megvitatnunk a vizsgát a diákokkal. Azonban annyit elmondhatok, hogy én személy szerint nem helyeslem ezeket a modern, fölvágós módszereket. Szép jó napot magának. – És Mericet kivonult.
Teppik odatámolygott az ajtó melletti poros asztalhoz és elborzadva lenézett a papírra. Pusztán szokásból elővett egy csipeszt a tarsolyából, hogy azzal fogja meg.
Eredeti volt bizony. Ott volt rajta a Céh pecsétje, meg az ákombákom kacskaringó, ami kétségtelenül Mericet aláírása; épp elég gyakran látta, általában dolgozatok alján, olyan megjegyzések mellett, mint 1/2. Keressen föl a tanáriban!
Odalépdelt az ágyon fekvő alakhoz és elhúzta a takarót.

Már majdnem hajnali egy volt. Ankh-Morporkban ilyenkor kezdődik az éjszaka.
Sötét volt a tetők fölött, a tolvajok és orgyilkosok légies világában. De odalenn a város élete úgy áramlott az utcákon, mint a dagály.
Teppik kábultan sétált át a sokaságon. Bárki más, ha ilyesmivel próbálkozik ebben a városban, egyenesen fölszólítja a népeket, hogy kalauzolják el egy kis városnézésre a folyó fenekén, de Teppik az orgyilkosok feketéjét viselte, s így a tömeg automatikusan szétnyílt előtte s összezárult mögötte. Még a zsebtolvajok is békén hagyták. Sosem lehet tudni, mit talál az ember. Teppik céltalanul beténfergett a Céhház kapuján, lezöttyent egy fekete márványpadra, s állát öklére támasztotta.
Tény az, hogy az élete befejeződött. Korábban egyáltalán nem gondolt arra, hogy mi fog történni ezután. Nem mert arra gondolni, hogy lesz ezután.
Valaki megütögette a vállát. Amikor megfordult, Chidder leült mellé, s szótlanul odamutatott egy rózsaszín papírdarabot.
– Rázd le! – javasolta.
– Te is átmentél? – kérdezte Teppik.
Chidder vigyorgott. – Simán – válaszolta. – Nivor volt az. Semmi gond. Bár egy kissé megizzasztott a Vészsüllyesztőnél. És te?
– Hmm? Ó! Semmi. – Teppik megpróbálta megemberelni magát. – Semmi vész – felelte.
– Hallottál a többiek közül valakiről?
– Nem.
Chidder hátradőlt. – Sajtmívesnek sikerül – jelentette ki fennhéjázóan. – Meg a tacskó Artúrnak. Nem hiszem, hogy a többieknek menni fog. Adunk nekik húsz percet, mit szólsz hozzá?
Teppik megkínzott arccal fordult felé.
– Chiddy, én...
– Mi?
– Amikor sor került rá, én...
– Mi történt?
Teppik a macskakövekre meredt. – Semmi – motyogta.
– Piszkos mázlid van, csak egy jó, szellős futamod volt a háztetőkön, nekem meg a csatornák jutottak, aztán föl a Rőfösök Tornyának árnyékszékébe, amikor visszaértem, mehettem átöltözni.
– Neked is bábu volt ott, igaz? – tudakolta Teppik.
– Jó ég, neked nem?
– De hagyták, hogy azt higgyük, igazi lesz! – siránkozott Teppik.
– Igazinak érződött, nem?
– Igen!
– Akkor jó. És átmentél. Szóval semmi gond.
– De nem törted azon a fejed, hogy ki lehet a takaró alatt, ki az és miért...
– Aggódtam, hogy esetleg nem csinálom jól – ismerte el Chidder. – De aztán úgy gondoltam, rajtam ne múljék.
– De én... – Teppik elhallgatott. Mit tehetne? Menjen és magyarázza el? Valahogy ez nem tűnt rettentője ötletnek.
A barátja hátba vágta.
– Ne rágd magad! – mondta. – Túl vagyunk rajta!
És Chidder föltartotta hüvelykujját odaszorítva a mutató- és a középső ujjhoz jobb kezén, az orgyilkosok ősi tisztelgésével.

Hüvelykujj két másikhoz szorítva és Dr. Cruces, a vezető oktató, szikár alakja, ahogy a meghökkent fiúk fölé tornyosul.
– Mi nem gyilkolunk – jelentette ki. Halk hang volt, a doktor sosem emelte föl a hangját, de valahogy szerét ejtette, hogy úgy lejtsen és pörögjön, hogy még egy hurrikánban is meg lehessen hallani.
– Mi nem hóhérkodunk. Mi nem mészárolunk. Mi sosem, ebben egészen biztosak lehetnek, mi sosem kínzunk. Nekünk semmi közünk erős érzelmi felindulásból vagy gyűlöletből vagy nyereségvágyból elkövetett bűncselekményekhez. Mi nem azért tesszük, mert az elhantolás élvezet, vagy valami titkos belső sugallatra, vagy kicsinyes előnyszerzésért, vagy valami ügy vagy hit szolgálatában; én mondom maguknak, uraim, mindezen okok a legnagyobb mértékben gyanúsak. Nézzenek annak az embernek szemébe, aki megölné magukat meggyőződése kedvéért, s orruk a förtelem bűzét fogja beszippantani. Hallgassanak meg egy vallásháborúra fölszólító beszédet, és, biztosíthatom magukat, fülük meg fogja hallani a gonosz pikkelyeinek csörrenését és szörnyű farkának súrlódását a nyelv tisztasága fölött.
– Nem, mi pénzért tesszük.
– És mivel mi mindenekfelett tisztában kell legyünk az emberélet értékével, nagyon sok pénzért tesszük.
– Csak kevés ennél tisztább indíték létezik, ennyire megfosztva minden színleléstől.
– Nil mortifi, sine lucre. Emlékezzenek erre! Nem ölünk, ha nincs fizetség.
Egy pillanatra elhallgatott.
– És mindig adjanak számlát – tette hozzá.

– Szóval minden rendben – mondta Chidder. Teppik gyászosan bólintott. Ez volt az, ami olyan kedvelhetővé tette Chiddert. Irigylésreméltó képessége, hogy elkerülje a komoly töprengést bármiről, amit csinál.
Egy alak közeledett óvatosan a nyitott kapun keresztül. [7] A portásfülkéből kiszűrődő fáklyafényben göndör, szőke haj csillant.
– Akkor hát ti is megcsináltátok – mondta Artúr, hidegvérűen lebegtetve a cédulát.
Artúr nagyon sokat változott hét év alatt. Nagy Orm folyamatosan elmulasztotta, hogy szervi bosszút álljon rajta hiányos jámborsága miatt, s ettől kigyógyult abból a szokásából, hogy mindenhova fejére húzott kabáttal rohanjon. Apró termete természetadta előnyhöz juttatta a mesterség azon területein, amelyek keskeny résekkel jártak. Vele született hajlama kiderült azon a napon, amikor Schlitzes és néhány cimborája elhatározták, hogy jó mulatság lesz az új fiúkat megpokrócozni és elsőnek Artúrt választották; tíz másodperccel később a hálóterem összes lakójának együttes erőfeszítése tudta csak lefogni Artúrt és kifeszíteni a szék maradványait a kezéből. Kiszivárgott, hogy a néhai Johan Ludorum fia, aki az egyik legkiválóbb orgyilkos volt a Céh történetében. A halott orgyilkosok fiai mindig ingyenes helyet kaptak az iskolában. Időnként egész gondoskodó tudott lenni a szakma.
Nem fért kétség ahhoz, hogy Artúr át fog menni a vizsgán. Különórákat adtak neki és azt is megengedték, hogy tényleg nagyon komplikált mérgeket használjon. Valószínűleg maradni is fog, hogy posztgraduális tanulmányokat végezzen.
Vártak, amíg a város gongjai kettőt nem ütöttek. Az óraművek előállítása nem precíziós technológia Ankh-Morporkban, s a város változatos közösségei közül számosnak megvolt a maga elképzelése arról, mégis milyen hosszú egy óra, így hát a háztetőkről visszaverődő harangozás öt percen át folytatódott.
Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a városi közmegegyezés szerint jócskán elmúlt kettő, mindhárman abbahagyták cipőjük csöndes szemlélését.
– Hát akkor annyi – jelentette ki Chidder.
– Szegény öreg Sajtmíves – mondta Artúr. – Igazán tragikus, ha jobban belegondol az ember.
– Az, tartozott nekem négy garassal – értett egyet Chidder. – Gyerünk már! Szerveztem valamit magunknak.

XXVII. Teppikamon király kikászálódott az ágyból és fülére szorította kezét, hogy kicsukja a tenger morajlását. Nagyon erős volt ma éjjel.
Mindig hangosabb szokott lenni, amikor nem érezte jól magát. Szüksége volt arra, hogy valami elterelje a figyelmét saját magáról. Elküldethet Pteráért, kedvenc szolgálólányáért. A lány különleges volt. Éneklése mindig fölvidította a fáraót. Az élet annyival szebbnek látszott, mikor végre abbahagyta.
Vagy ott van a napkelte. Az mindig vigasztaló. Kellemes ott ülni a palota legtetején, pokrócba csavarva, s nézni a folyóról fölemelkedő párafátylat, miközben az arany áradat ellepi az országot. Az embert elönti a már megint jól végzett munka meleg, elégedett öröme. Még ha valójában nem is tudja, hogyan csinálta...
Fölkelt, belecsoszogott a papucsába, s kiment a hálószobájából, végig a széles folyosón, ami a hatalmas csigalépcsőhöz vezetett meg a tetőre. Néhány pislákoló mécs megvilágította a többi helybéli isten szobrát, melyek kutyafejű, haltestű, pókkarú izék helyváltoztató árnyképeivel festették be a falakat. Gyerekkora óta ismeri őket. Kamaszkori rémálmai egész alaktalanok lettek volna nélkülük.
A tenger. Csak egyszer látta, amikor még kisfiú volt. Nem sokra tudott visszaemlékezni a méretén kívül. Meg a zajon. Meg a sirályokon.
Azok azóta is kísértették. Úgy tűnt, hogy sokkal jobban megoldották a dolgot, mármint a sirályok. Azt kívánta, bárcsak sirályként jöhetne vissza egy nap, de persze az lehetetlen, ha az ember fáraó. Sosem térsz vissza. Pontosabban el se távozol, valójában.

– Nos, akkor mi is ez? – kérdezte Teppik.
– Kóstold meg – javasolta Chidder –, csak kóstold meg! Sose lesz rá többet lehetőséged.
– Szinte kár elrontani – jegyezte meg lovagiasan Artúr a tányérján levő finom mintára tekintve. – Mik ezek a kis vörös izék?
– Azok csak retkek – mondta Chidder elutasítóan. – Nem azok a fontosak. Rajta!
Teppik odanyúlt a kis favillával és fölszúrt egy papírvékony, fehérhúsú halszeletet. A papit készítő konyhafőnök olyan arckifejezéssel fürkészte őt, mint aki a totyogó kisgyereket lesi első születésnapján. És, döbbent rá, ugyanezt teszi mindenki az étteremben.
Gondosan megrágta a falatot. Sós volt és kissé gumiszerű, enyhe célzással pöcegödör-kifolyóra.
– Finom? – kérdezte Chidder aggodalmasan. Több közelben ülő vacsoravendég tapsolásban tört ki.
– Határozottan nem mindennapi – ismerte el Teppik rágás közben. – Mi ez?
– Mélytengeri robbanóhal – felelte Chidder.
– Teljesen rendben van – tette hozzá sietve, amikor Teppik jelentőségteljesen letette villáját. – Tökéletesen biztonságos, föltéve, hogy a gyomor, máj és egyéb emésztőszervek minden darabkáját eltávolítják, ezért kerül olyan sokba, nincs olyasmi, hogy másodosztályú robbanóhalséf, ez a legdrágább étel a világon, az emberek verset írnak róla...
– Lehetne ízrobbanás – motyogta Teppik, visszanyerve önuralmát. Mindenesetre jól kellett elkészítsék, különben már ő lenne a tapéta a helyiségben. Óvatosan megböködte a gyökérszeleteket, amik elfoglalták a tányér többi részét.
– Ezek mit csinálnak az emberrel? – firtatta.
– Nos, amennyiben nem pontosan a megfelelő módon készítik őket elő hat héten át, akkor katasztrofális reakcióba lépnek a gyomorsavaddal – válaszolta Chidder. – Elnézést. Azt gondoltam, hogy a számunkra elérhető legdrágább étkezéssel kéne ünnepeljünk.
– Értem. Sült hal rósejbnivel Férfiaknak – jegyezte meg Teppik.
– Tartanak itt ecetet? – tudakolta Artúr, tele szájjal. – És még valami pépes borsó is könnyen lecsusszanna.
De a bor jó volt. Bár nem kitűnő. Nem a nagy évjáratok egyike. Ám azt megmagyarázta, miért fájt Teppiknek egész nap a feje.
Előnapos volt. A barátja négy palack amúgy elég közönséges fehérbort vett. Az ok, amiért olyan rengetegbe került, az volt, hogy olyan szőlőből készült, amit még el sem ültettek. [8]

A fény lassan, lustán mozog a Korongon. Nem siet, hogy eljusson valahova. Ugyan minek? Fénysebességgel minden hely ugyanaz a hely.
XXVII. Teppikamon király nézte, ahogy az arany korong átlebeg a világ peremén. A ködtakarta folyóról egy sereg daru rebbent a magasba.
Mindig is lelkiismeretes voltam, mondta magának. Soha senki nem magyarázta el neki, hogyan keltse a napot, árassza a folyót, növessze a gabonát. Hogy is tehették volna? Végül is, ő az isten. Neki kéne tudnia. De nem tudta, ezért aztán csak élte az életet őrülten remélve, hogy az egész majdcsak rendben lesz valahogy, és úgy tűnt, sikerült neki a dolog. Ámbár az volt a gond, hogy ha egyszer nem sikerül, nem fogja tudni, miért nem. Visszatérő rémálma volt, hogy Dios főpap fölrázza egy reggel, csak persze az nem lesz reggel, és a palota minden lámpása ég, és kinn, a csillagfényes sötétségben dühös tömeg morajlik és mindenki várakozóan néz rá...
És nem lesz képes kinyögni mást csak azt: „Sajnálom”.
Rettegett ettől. Milyen könnyű elképzelni, hogy jég képződik a folyón, örök fagy derezi a pálmafákat és reccsenve szaggatja le a leveleket (amik ripityára törnek, amikor a megfagyott földre hullanák) és a madarak élettelenül zuhannak le a magasból...
Árnyék söpört el fölötte. Könnybe borult szemmel fölnézett a szürke és üres láthatárra, száját eltátotta rémületében.
Fölállt, félredobva a takarót, s mindkét kezét esdekelve emelte föl. De a nap távozott. Ő az isten, ez a dolga, azért van itt, hogy elvégezze ezt az egyetlen feladatot, és nem teljesítette kötelességét a népe iránt.
Most már hallotta lelki fülével a tömeg dühét, az üvöltések zúgását, ami kezdte betölteni fülét, míg aztán a ritmus sürgetővé és ismerőssé vált, míg el nem érte azt a pontot, ahol többé már nem nyomasztotta belül, hanem kifelé húzta őt, oda a sós kék sivatagba, ahol a nap mindig süt, és csillogó alakok keringenek az égbolton keresztül.
A fáraó lábujjhegyre állt, hátravetette fejét, és kitárta szárnyát. És ugrott.
Miközben fölszárnyalt az égre, meglepve hallott egy puffanást maga mögött. És a nap előbújt a felhők mögül.
Később a fáraó rettentő kínosan érezte magát ettől.

A három újdonsült orgyilkos lassan tántorgott az utcán, folyton megközelítve, ám sosem elérve a hanyatt esést, és megpróbálta „A Varázsló Vesszejének Göcsört Van a Végén”-t összhangban énekelni, vagy legalább azonos hangnemben.
– Zórjási ésss kerek ésss sokat nyoma latba'... – énekelte Chidder. – A fenébe, mibe léptem bele?
– Tudja valaki, hol vagyunk? – érdeklődött Artúr.
– Mi... mi a Céhházba indultunk – felelte Teppik. – Csak valahogy rossz irányba, az ott a folyó előttünk. Érzem a szagát.
Az óvatosság átszúrta Artúr alkoholpáncélját.
– Lehetnek erre vész... ves... veszélyes emberek ilyenkor éjszaka – kockáztatta meg.
– Aha – nyIIatkozta Chidder elégedetten. – Mink. Van róla cédula. Volt vizsga meg minden. Szeretném én azt látni, hogy bárki megpróbáljon bármit velünk.
– Úgy van – értett egyet Teppik, és valami támaszt keresve ráborult Chidderre. – Fölhasítjuk őket a hogyhíjjáktól izéig.
– Bizony!
Bizonytalanul továbbingadoztak a Rézhidra.
Igenis voltak erre veszélyes emberek a virradat előtti árnyékokban, és jelenleg ezek úgy húsz lépéssel mögöttük jártak.
A bűnöző Céhek bonyolult rendszere ténylegesen nem tette Ankh-Morporkot biztonságosabb hellyé, csak ésszerűsítette a veszélyeket és rendszeres, megbízható alapokra helyezte őket. A főbb Céhek sokkal alaposabban és jóval több sikerrel tartották fönn a városban a rendet, mint az ósdi Városi Őrség valaha is, és valóban igaz, hogy bármely szabadúszó, iparengedéllyel nem rendelkező tolvaj, akit a Tolvajok Céhe elkapott, hamarosan vizsgálati fogságban találta magát, beszámolandó szociális vizsgálódásairól, összeszögezett térddel [9]. Azonban mindig akadnak vállalkozó szellemek, akik megkockáztatják a bizonytalan megélhetést a törvényenkívüliek világán kívül, s öt, ennek a leírásnak megfelelő férfiú közeledett óvatosan a trióhoz, hogy bemutassák nekik a hét ajánlatát, az elnyisszantott torkot kirablással és a leginkább kedvükre való folyami iszapba temetéssel.
Az emberek általában kitérnek az orgyilkosok útjából egy ösztönös érzés miatt, ami azt súgja, hogy az istenek helytelenítik emberek megölését sok pénzért (ugyanis rendszerint jobb szeretik, ha az embereket nagyon kevés pénzért vagy ingyen ölik meg) és a dolog hübriszbe torkollhat, ami az istenek ítélete. Az istenek nagy hívei az igazságnak, legalábbis amennyiben csak halandókra terjed ki, s közismert, hogy olyan lelkesedéssel szolgáltatják, hogy még mérföldekkel arrébb is fűszertartóvá változnak egyesek.
Mindazonáltal az orgyilkosok feketéje nem rettent el mindenkit, és a társadalom bizonyos rétegeiben kifejezetten presztízskérdés egy orgyilkos kinyírása. Olyasmi, mint egy hatos sorozat a conkersben [10].
Lényegében tehát ők hárman, amint épp áttántorognak a Rézhíd elhagyatott deszkáin, hótt részeg orgyilkosok, és a fickók mögöttük mindenképp azon vannak, hogy beszúrják a jelentőségteljes vesszőt.
Chidder odaimbolygott az egyik fából készült címervízilóhoz [11], ami a híd tenger felőli oldalát díszítette, visszapattant és a korlátra roskadt.
– Felfordult a gyomrom -jelentette be.
– Csak rajta! – mondta Artúr. – Erre van a folyó.
Teppik fölsóhajtott. Vonzódott a folyókhoz, amelyeket, úgy érezte, arra szántak, hogy tündérrózsák legyenek a tetejükön, alattuk krokodilokkal, és az Ankh mindig elcsüggesztette, mert ha beledobsz egy tündérrózsát, föloldódik benne. A folyó lecsapolta a nagy, hordalékos síkságokat egész föl a Kostető-hegységig, s mire áthaladt Ankh-Morporkon, nép. egy millió, csak azért lehetett még folyadéknak nevezni, mert gyorsabban mozgott, mint körötte a föld; valójában a belehányás – átlagban véve – valószínűleg kis mértékben tisztábbá teszi.
Teppik lebámult a központi hídlábak közt csörgedező vékony szivárgásra, aztán tekintetét a szürke láthatárra emelte.
– Jön föl a nap – közölte.
– Nem rémlik, hogy ettem olyat – motyogta Chidder.
Teppik hátralépett, és egy kés suhant el az orra előtt, s temetkezett a mellette levő víziló ülepébe.
Öt alak lépett elő a ködből. A három orgyilkos ösztönösen közelebb húzódott egymáshoz.
– Ha közel jöttök hozzám, nagyon meg fogjátok bánni – nyögte Chidder, hasát szorongatva. – Iszonyú lesz a tisztítószámla.
– Na hát akkor, mink is van nekünk itten? – szólalt meg a vezértolvaj. Ilyesmiket szokás mondani hasonló körülmények közt.
– A Tolvajok Céhéből vagytok? – kérdezte Artúr.
– Nem – válaszolta a vezér. – Mi vagyunk a kicsiny, nem jellemző kisebbség, aki rossz hírbe keveri a többit. Legyetek szívesek odaadni értékeitek és fegyvereitek. Ez persze nem változtatja meg a végkimenetelt, ugye, tudjátok? Csak annyi, hogy a hullarablás kellemetlen és megalázó.
– Lerohanhatnánk őket – javasolta Teppik tétován.
– Rám ne számíts! – tiltakozott Artúr. – Térképpel se tudnám megtalálni a seggem.
– Nagyon el fogtok keseredni, amikor lehánylak – mondta Chidder.
Teppik tudatában volt a hajítókéseknek, mindkét kézelőjében, és hogy annak esélye, miszerint képes lesz megragadni egyiket is még élve és időben ahhoz, hogy hasznát vegye, valószínűleg elenyésző.
Ilyen alkalmakkor a vallásos vigasz nagyon fontos. Megfordult, és a nap felé nézett, ami épp kivált a hajnal felhőtömbjéből.
Volt egy apró pötty a közepén.

A néhai XXVII. Teppikamon király kinyitotta szemét.
– Repültem – suttogta –, emlékszem a szárnyalás érzésére. Mit keresek itt?
Megpróbált fölállni. Egy pillanatra elöntötte a súlyosságérzet, aztán váratlanul megszűnt, így csaknem erőlködés nélkül állt talpra. Lenézett, hogy lássa, mi okozta ezt.
– Ó, jaj! – sóhajtotta.
A folyóvölgyi királyság kultúrájának bőven volt mondandója a halálról, meg hogy mi történik utána. Igazából alig volt mit mondania az életről, afféle terhes előjátéknak tekintette a fő esemény előtt, amin át kell esni, olyan sietősen és udvariasan, ahogy csak lehet, s ezért a fáraó igen gyorsan eljutott a következtetésre, hogy ő most halott. Ebben jelentős szerepet játszott szétroncsolódott testének látványa lent alatta, a homokon.
Mindent szürkeség bugyolált be. A tájnak kísérteties kinézete volt, mintha képes lenne egyenesen átsétálni rajta. Na persze, valószínűleg meg is tudom tenni, gondolta.
Megdörzsölte a kezéhez hasonlatos valamit. Nos, megtörtént. Ez az, ahol a dolog érdekessé válik, amikor tényleg elkezdek élni.
Mögötte megszólalt egy hang: JÓ REGGELT.
A király megfordult.
– Hello! – mondta. – Te lennél a...
HALÁL – bólintott a Halál.
A király meglepődött.
– Úgy tudtam, hogy a Halál óriási, háromfejű szkarabeuszbogárként jön el – jegyezte meg.
A Halál vállat vont. NOS. MOST MÁR TUDOD AZ IGAZAT.
– Mi az ott a kezedben?
EZ? EZ KASZA.
– Nagyon fura kinézetű tárgy, nem igaz? – ámult a fáraó. – Azt hittem, a Halál a Könyörület Cséphadaróját és az Igazság Sarlóját hordozza.
A Halál ezen láthatólag eltöprengett.
MIBEN? – firtatta.
– Tessék?
MÉG MINDIG EGY ÓRIÁSI BOGÁRRÓL VAN SZÓ?
– Á! Föltételezem, a rágóiban. De szerintem karjai is vannak az egyik freskón a palotában. – A király habozott. – Kissé hülyén hangzik, most, hogy elmondom neked. Úgy értem, egy óriási bogár karokkal. És íbiszfejjel, úgy rémlik nekem.
A Halál fölsóhajtott. Mivel nem az Idő teremtménye, ezért múlt vagy jövő neki egyre megy, bár volt egy időszak, amikor megpróbált abban a formában megjelenni, amire a kliens számított. Ez összeomlott, mert általában lehetetlen tudni, mire számít a kuncsaft, amíg meg nem halt. És akkor elhatározta, hogy mivel amúgy se számít soha senki a halálra, akár saját kedvére is tehet s a továbbiakban ragaszkodott az ismerős feketecsuklyás köntöshöz, ami takaros és nagyon meghitt és mindenhol elfogadható, mint a legjobb hitelkártyák.
– Mindegy – legyintett a fáraó –, gondolom, jobb, ha indulunk.
HOVÁ?
– Te nem tudod?
ÉN CSAK AZÉRT VAGYOK ITT, HOGY GONDOSKODJAM ARRÓL, HOGY A KIJELÖLT IDŐBEN MEGHALJ. AMI EZUTÁN TÖRTÉNIK, MÁR RAJTAD MÚLIK.
– Nos... – a király automatikusan megvakarta az állat –, föltételezem, várnom kell, amíg el nem végzik az előkészületeket és így tovább. Mumifikálnak. Meg építenek egy nyavalyás piramist. Hümm. Itt kell lebzseljek, míg kivárom mindezt?
FÖLTESZEM, IGEN. A Halál csettintett ujjaival, és a remek hófehér paripa abbahagyta a kertlombok legelészését és odaügetett hozzá.
– Ó! Nos, azt hiszem, nem fogok odanézni. Tudod, először kiszedik az összes nyálkás belső részt. – Bizonytalan aggodalom kifejezése suhant át arcán. Olyan dolgok, amik teljesen ésszerűnek látszottak, míg élt, kissé gyanúsnak tűntek, most, hogy már meghalt.
– Azért, hogy konzerválják a testet és így új életet kezdhessen a Másvilágon – fűzte hozzá némileg hüledező hangon. – És aztán betekernek téged pólyába. Ez legalább logikusnak tűnik.
Megdörzsölte az orrát. – De aztán beteszik azt a rengeteg ételt meg italt a piramisba veled együtt. Tényleg fura egy kicsit.
HOL VANNAK AZ EMBER BELSŐ RÉSZEI EZEN A PONTON?
– Ez tényleg bizarr, nem igaz? Üvegben vannak a következő kamrában – felelte a király, hangját kétely élezte. – Még egy nagy, francos szekérmodellt is tettünk apus piramisába.
Még jobban összeráncolta homlokát. – Tömör fa, az volt, bizony – mesélte, félig önmagának. – Aranyfüsttel befuttatva. És négy faökör, hogy húzzák. Aztán odahórukkoltunk egy átkozottul nagy követ az ajtó elé pecsétnek...
Megpróbált gondolkozni, és megdöbbentően könnyűnek találta. Hideg, tiszta áradatban új eszmék ömlöttek elméjébe. A fényjátéka a sziklákon, az ég mély kéksége, a világ sokrétű lehetőségei, amelyek ott nyújtóztak körülötte mindenhol. Most, hogy már nem volt teste, hogy állhatatos követelőzéseivel okvetetlenkedjék, a világ tele lett meglepetéssel, ám sajnálatos módon az a tény is szerepelt az elsők között, hogy sok minden az előzőleg igaznak hitt dolgok közül most olyan szilárdnak és megbízhatónak látszik, mint a mocsárgáz. Valamint most, amikor végre meglett minden hozzávalója, hogy élvezze az életet, bele fogják temetni egy piramisba.
Amikor meghalsz, az első dolog, amit elvesztesz, az életed. A következő az illúzióid.
LÁTOM, BŐVEN VAN MIN ELGONDOLKODJ – mondta a Halál és nyeregbe szállt. – ÉS MOST, HA NEM HARAGSZOL...
– Várj egy percet...
IGEN?
– Amikor én... lezuhantam..., meg mertem volna esküdni, hogy repültem.
AZ A RÉSZED, AMELYIK ISTENI, TERMÉSZETESEN REPÜLT IS. TE MOST TELJESEN HALANDÓ VAGY.
– Halandó?
NEKEM ELHIHETED. ÉN CSAK TUDOM.
– Ó! Nézd, van jó néhány dolog, amit meg szeretnék kérdezni...
MINDIG ÍGY VAN. SAJNÁLOM. A Halál lova horpaszába csattintotta sarkát, és eltűnt.
A király ott állt, amikor több szolga érkezett sietve a palota fala mellett, lelassítottak holtteste közelében és óvatosan nyomultak előrébb.
– Jól érzi magát kegyességed, ó, fölékszerezett mestere a napnak? – reszkírozta meg egyikük.
– Nem, nem érzem jól magam! – csattant föl a király, akinek némelyik alapvető föltevését a világegyetemről komolyan megingatták, és az ilyesmi senkit nem hangol jókedvre. – E percben épp úgy teszek, mint aki halott. Döbbenetes, mi? – tette hozzá keserűen.
– Hall minket kegyességed, ó, reggelek isteni okozója? – tudakolta a másik szolga lábujjhegyen közeledve.
– Most zuhantam le egy száz láb magas falról a fejemre, mégis, mit gondolsz? – üvöltötte a király.
– Nem hiszem, hogy hall minket, Dzsahmet – mondta a másik szolga.
– Figyeljetek – kezdte a fáraó, akinek szorongatottságával csakis a szolgák teljes képtelensége tudott versengeni, hogy meghalljanak bármit, amit mond –, meg kell keressétek a fiam, hogy megmondjátok neki, felejtse el ezt a piramis ügyet, legalább addig, amíg gondolkozom rajta kicsit, van egy-két pont, ami kissé önellentmondásosnak látszik ebben az egész halál utáni életben, és...
– Kiáltsak? – kérdezte Dzsahmet.
– Nem hiszem, hogy elég hangosan tudnál kiáltani. Szerintem halott.
Dzsahmet lenézett a merevedő tetemre.
– A kénköves pokolba! – szólalt meg végül. – Hát, akkor először is ugrott a holnap.

A nap, sejtelme se lévén, hogy utolsó fellépése zajlik, folytatta a nyugodt ereszkedést a világ pereme fölött. És belőle, gyorsabban, mint ahogy bármilyen madárnak joga van repülni, egy sirály csapott le Ankh-Morporkra, a Rézhídra és nyolc mozdulatlan alakra, egy felé bámuló arcra...
A sirályok eléggé szokványosak Ankh-ban. De amikor ez átrepült a csoport fölött, kieresztett egy hosszas sikolyt torkából, amitől a tolvajok közül három elejtette a kését. Semmi tollasnak nem lenne szabad képesnek lennie ilyen hang kiadására. Ebben karmok voltak.
A madár szűk körben keringett, majd szárnyverdesve landolt egy alkalmatos vízipacin, ahonnan tébolyult, vörös szemmel meredt a jelenlevőkre.
A vezértolvaj eltépte megbabonázott tekintetét róla, amikor meghallotta, hogy Artúr így szól, egész kedvesen: – Ez egy Kettes Számú hajítókés. Kilencvenhat százalékot értem el késhajításban. Melyik szemgolyódra nincs szükséged?
A vezér rámeredt. Ami a többi fiatal orgyilkost illeti, vette észre, az egyik még mindig a sirályt bámulta mereven, míg a másik zajosan rókázott a korláton át.
– Csak egyetlen egy van belőled – mutatott rá. – Mi meg öten vagyunk.
– Ám hamarosan csak négyen lesztek – közölte Artúr.
Lassan mozogva, mint aki kábulatban lebeg, Teppik kinyújtotta kezét a sirály felé. Bármilyen normális sirály esetében ez a hüvelykujj elvesztését eredményezte volna, ám a teremtmény az ültetvényre hazatérő uraság önteltségével szökkent rá.
Ettől a tolvajok még inkább rosszul érezték maguk. Artúr mosolya nem javított a helyzeten, sőt.
– Milyen helyes madár – jegyezte meg a vezér a rendkívül gondterheltek vidámkodó hangnemében. Teppik álmodozva simogatta a sirály golyófejét.
– Szerintem jó ötlet lenne, ha most elmennétek – nyilvánított véleményt Artúr, míg a madár oldalogva Teppik csuklójára sasszézott. Úszóhártyás lábbal kapaszkodva, kitárt szárnnyal, hogy megőrizze egyensúlyát, pojácának kellett volna látsszon, de helyette úgy tűnt, rejtélyes hatalom tölti el, mintha sas lenne inkognitóban. Amikor kitárva csőrét fölfedett egy nevetségesen bíbor madárnyelvet, azt sugallta, hogy ez a sirály sokkal többre képes a tengerparti paradicsomos szendvicsek veszélyeztetésénél.
– Ez varázslat? – tudakolta az egyik tolvaj, de sietve lepisszegték.
– Akkor mi megyünk is – jelentette be a vezér. – Elnézést a félreértésért...
Teppik melegen, vakon rámosolygott.
Aztán mind meghallották a kitartó kis neszt. Hat szempár fordult körbe és le, Chidderé már korábban arra nézett.
Alattuk, sötéten ömölve a dehidratált sárra, az Ankh áradt.

Dios, Első Miniszter és a főpapok főpapja, nem volt természeténél fogva vallásos ember. Ez nem kívánatos adottság egy főpap esetében, megzavarja az ember ítéletét, ingataggá teszi. Ha elkezdesz hinni a dolgokban, az egész hamarosan bohózattá válik.
Nem mintha bármi kifogása lenne a hit ellen. Az embereknek muszáj istenekben hinniük, már csak azért is, mert olyan nehéz az embereknek hinni. Az istenek szükségesek. Dios csak annyit kért tőlük, hogy ne álljanak az útjába, és hagyják, hogy elvégezze dolgát.
Megjegyzem, nagy szerencse, hogy megvan hozzá a külseje. Ha a génjeid úgy látták jónak, hogy magas testalkatot, kopasz fejet és olyan orrot adjanak neked, amivel sziklát lehetne szántani, valószínűleg határozott céljuk volt ezzel.
Dios ösztönösen gyanakodott azokra az emberekre, akik fáradozás nélkül voltak vallásosak. Úgy érezte, hogy a természetadta vallásos népségben nem lehet megbízni, mert hajlamosak arra, hogy a sivatagban kószáljanak és látomásaik legyenek – mintha az istenek lealacsonyodnának odáig. És soha semmit nem intéznek el. Azt hiszik, hogy a rituálék nem fontosak. Azt hiszik, hogy az ember közvetítő nélkül beszélhet az istenekkel. Dios tudta, azzal a fajta szilárd és hajthatatlan bizonyossággal, ami körül megforgathatod a világot, hogy Dzselébejbi istenei éppúgy szeretik a rituálékat, mint bárki. Elvégre az az isten, aki rosszallja a rituálékat, olyan lenne, mint a hal, ami ellenzi a vizet.
A trón lépcsőjén ült, botjával keresztbe térdén, és továbbadta a király parancsait. Az a tény, hogy ezeket jelenleg egyetlen király sem adta ki, nem okozott gondot neki. Dios mostanra már régebb óta volt főpap, nos, mint amire még szívesen emlékezett, s egészen világosan tudta, miféle parancsokat adna ki egy józan király, és kiadta őket.
Meg különben is, a Nap Arca ott hever a trónon, és csak ez számít. Az egész fejet beburkoló maszk volt, tömör aranyból, amit a mindenkori uralkodó a nyilvános események során viselt; arckifejezése, a szentségtörők szerint, a jóindulatú székrekedésé. Évezredek óta jelképezte Dzselébéjbiben a királyságot. Valamint a királyok megkülönböztetését is nagyon megnehezítette.
Rendkívül szimbolikus is volt, bár senki sem emlékezett arra, hogy mit jelképez.
Rengeteg ilyesmi akadt az Ősi Királyságban. Például a bot a térdén a maga nagyon szimbolikus kígyóival, amik jelképesen tekeredtek az allegorikus teveösztöke köré. A nép azt hitte, hogy ez hatalmat ad a főpapoknak az istenek valamint a holtak fölött, ám ez valószínűleg csak metafora volt, azaz hazugság.
Dios helyzetet váltott.
– Elkísérte a szertartásmester a királyt a Távozás Termébe? – kérdezte.
Az alacsonyabb rangú főpapok köre bólintott.
– Dil, a balzsamozó, áll e pillanatban szolgálatára, ó, Dios.
– Jól van. És a piramisok építője megkapta az utasításokat?
Hut Kumi, Khefinnek, a Kapuk Kétarcú Istenének, főpapja előrelépett.
– Bátorkodtam magam gondoskodni erről, ó, Dios – dorombolta.
Dios megkocogtatta botját ujjaival. – Ó, igen – mondta. – Nem kétlem, hogy megtetted.
A papság messzemenően arra számított, hogy Kumi lesz az, aki Dios örökébe lép abban az esetben, ha Dios valaha is tényleg meghal, habár arra várakozni, hogy Dios meghaljon, sosem tűnt kifizetődő elfoglaltságnak. Az egyetlen eltérő vélemény magáé Diosé volt, aki, ha lettek volna barátai, valószínűleg bizalmasan megsúgja nekik a feltételeket, melyeknek előbb kéne bekövetkeznie, úm. kék holdak, röpködő disznók és hogy őt, Diost, a Pokolban lássák. Valószínűleg azt is hozzáfűzte volna, hogy az egyetlen különbség Kumi és egy szent krokodil között a krokodil szándékának alapvető tisztessége.
– Jól van – közölte.
– Ha emlékeztethetném méltóságod? – szólalt meg Kumi. A többi pap arca üdvösen és biztonságosan kifejezéstelenné vált, amikor Dios metszően ránézett.
– Igen, Kumi?
– A herceg, ó, Dios. Hazakérette már valaki?
– Nem – felelte Dios.
– Akkor honnan fogja tudni? – tudakolta Kumi.
– Tudni fogja – szögezte le Dios határozottan.
– Hogyan fog ez megtörténni?
– Tudni fogja. És most mind távozhattok. Menjetek innen! Foglalkozzatok az isteneitekkel!
A papok kisiettek, egyedül hagyva Diost a lépcsőn. Olyan régóta ez volt a szokásos helye, hogy mélyedést csiszolt a kőbe, amibe pontosan beillett a feneke.
Természetesen a herceg tudni fogja. Ez része a dolgok takaros elrendezésének. Ám tudatának a rituálék és méltó hagyomány évei által mélyre taposott kerékvágásaiban Dios bizonyos nyugtalanságot észlelt. Az ott nem érezte magát otthonosan. A nyugtalanság olyasmi, ami másokkal esik meg. Nem azzal jutott el oda, ahol most áll, hogy helyt adott a kételkedésnek. Mégis ott hátul volt egy kicsiny gondolat, egy apró bizonyosság, hogy gondok lesznek ezzel az új királlyal.
Nos. Hamar bele fog tanulni. Mindegyik beletanult.
Helyzetet változtatott és megvonaglott az arca. A fájások és nyIIallások visszatértek, s ezt nem engedheti meg. A kötelességteljesítés útjába állnak, és szolgálata szent kötelesség.
El kell újra menjen a nekropoliszba. Ma éjjel.

– Nem önmaga, ezt te is láthatod.
– Hát akkor kicsoda? – firtatta Chidder.
Bizonytalanul tocsogtak végig az utcán, ezúttal nem részegen, hanem azoknak az esetlen járásával, akik ketten három helyett próbálnak irányt tartani. Teppik lépegetett, de nem úgy, hogy meggyőzhette volna a másik kettőt, hogy a tudata bármiféle szerepet játszik ebben.
Körülöttük ajtókat löktek ki, átkokat szórtak, és hallani lehetett, ahogy a bútort fölhurcolják az emeletre.
– Pokoli vihar kellett legyen a hegyekben – jegyezte meg Artúr. – Általában nem szokott így megáradni még tavasszal sem.
– Talán tollat kéne égessünk az orra alatt – javasolta Chidder.
– Az az átkozott sirály lenne a legjobb erre – morrant Artúr.
– Miféle sirály?
– Te is láttad.
– Mér', mi van vele?
– Te láttad, nem? – A bizonytalanság sötét fénye villant Artúr szemében. A sirály korábban eltűnt a nagy izgalomban.
– A figyelmem más foglalta el – magyarázta Chidder szégyenlősen. – Biztos azok a mentolos ostyák okozták, amit a kávéhoz adtak. Gondoltam is, hogy nem egészen kifogástalanok.
– Kétségtelenül kissé vérfagyasztó volt az a madár – jelentette ki Artúr. – Figyelj, tegyük le valahol, amíg kiöntöm a vizet a csizmámból, jó?
A közelben volt egy pékség, ajtaja kitárva, hogy a tálcákra rakott frissen sült cipók lehűlhessenek a kora reggel hűsében. Odatámasztották Teppiket a falhoz.
– Úgy néz ki, mintha valaki fejbe csapta volna – állította Chidder. – De senki se tette, igaz?
Artúr fejét rázta. Teppik arca gyöngéd mosolyba dermedt. Bármi legyen is az, amire a szeme szegeződött, nem a szokásos dimenziókészletben foglalt helyet.
– Vissza kell vigyük a Céhbe és be a beteg...
Elhallgatott. Sajátságos susogás hallatszott mögötte. A cipók enyhén ugrándoztak tálcáikon. Egy-kettő leesett a padlóra, ahol fölfordultak, mint a hátukra fordított bogarak.
Aztán a kenyérhéjak szétrepedtek, mint a tojás héja, és zöld hajtások százai bukkantak elő.
Néhány másodpercen belül a tálcák új, lábon álló gabonát lengettek, amiknek kalásza már kezdett megtelni és lehajolni. Chidder és Artúr átmasírozott rajtuk, pléhpofával, megkísérelve a százméteres gondtalan sétafikálás rekordját, mereven tartva Teppiket maguk közt.
– Ezt mind ő csinálja?
– Az az érzésem, hogy... – Artúr hátranézett arra az esetre, ha dühös pékek bukkannának elő és észrevennék az ennyire agresszívan korpás terméket, s olyan hirtelen torpant meg, hogy a másik kettő megpördült körülötte, mint valami kormánylapát.
Elgondolkozva nézték az utcát.
– Nem olyasmi, amit mindennap láthatsz, ez itt – szólalt meg végül Chidder.
– Arra gondolsz, ahogy füvek meg izék teremnek mindenütt, ahova a lábát teszi?
– Igen.
Összenéztek. Egy emberként lenéztek Teppik cipőjére. Már bokáig növényzetben állt, ami siettében szétrepesztette az évszázados macskaköveket.
Anélkül, hogy egyetlen szó elhangzott volna, megragadták Teppik könyökét és a levegőbe emelték.
– A betegszoba – mondta Artúr.
– A betegszoba – értett egyet Chidder.
Ám mindketten tudták, már akkor is, hogy ez többet kíván a forró borogatásnál.

Az orvos hátradőlt.
– Eléggé egyértelmű – jelentette ki sebesen gondolkozva – A mortis portalis tackulatum esete, szövődményekkel.
– Az mit jelent? – kérdezte Chidder.
– Laikus kifejezéssel azt – szipákolt az orvos –, hogy egy szikra élet sincs benne.
– És mik a szövődmények?
Az orvos nemhiába tette le a hippokrízisi esküt. – Még mindig lélegzik – mondta. – Nézzék, a pulzusa csupa zörej, és olyan a hőmérséklete, hogy tojást lehetne sütni rajta. – Tétovázott, tudatában annak, hogy ez valószínűleg túlságosan egyenes és könnyen érthető; az orvostudomány vadonatúj művészet volt a Korongon és semmire se fog jutni, ha az emberek megérthetik.
– Pyrocerebrum ouerf culinaire – nyilatkozta, miután alaposan végiggondolta.
– Jó, és mit tud tenni vele? – érdeklődött Artúr.
– Semmit. A fiú halott. Minden orvosi vizsgálat ezt bizonyítja. Szóval, ööö... temessék el, tartsák szépen és hűvösön, és mondják meg neki, hogy jövő héten keressen újra föl. Lehetőleg nappal.
– De még lélegzik!
– Ezek csak reflexmozgások, amik könnyen összezavarhatják a laikusokat – legyintett könnyedén az orvos.
Chidder sóhajtott. Azt gyanította, hogy a Céh, aminek elvégre páratlan tapasztalatai voltak éles késekről és bonyolult szerves vegyületekről, sokkal jobban ért az elemi diagnosztikához, mint az orvosok. Lehet, hogy a Céh embereket öl, de legalább nem várja el tőlük, hogy hálásak legyenek érte.
Teppik kinyitotta szemét.
– Haza kell mennem – jelentette be.
– Halott, mi? – hördült föl Chidder.
Az orvos dicsőségére vált hivatásának. – Nem szokatlan, hogy a tetem a halál bekövetkezte után aggasztó hangokat ad – szögezte le vitézül. – Ami felizgathatja a hozzátartozókat és...
Teppik szálegyenesen fölült.
– Valamint izomrángások a merevedő hullában bizonyos körülmények között... – kezdte az orvos, de már nem volt benne meggyőződés. Aztán ötlete támadt.
– Ez ritka és rejtélyes betegség – magyarázta –, ami mostanában sűrűn fordul elő. Ezt egy... egy... olyan kicsi valami okozza, amit semmilyen módon nem lehet észlelni – fejezte be arcán önelégült mosollyal. El kellett ismerje, ez jó ötlet volt. Nem is szabad elfelejtenie.
– Nagyon szépen köszönjük – mondta Chidder, kinyitva az ajtót és kitessékelve az orvost. – Amikor legközelebb pompásan fogjuk érezni magunk, biztosan elhívatjuk.
– Valószínűleg egy virtus – tódította a doktor, miközben szelíden, ám eltökélten kiakolbólították a szobából. – Elkapott egy virtust, rengeteg van belőle...
Az ajtó becsapódott.
Teppik lelendítette lábát az ágyról és a fejét szorongatta.
– Haza kell mennem – ismételte meg.
– Miért? – firtatta Artúr.
– Nem tudom. A királyság engem akar.
– Úgy tűnt, hogy téged ott csúnyán elkapott... – kezdte Artúr. Teppik elutasítókig intett a kezével.
– Figyeljetek! – mondta. – Kérlek szépen, nem akarom, hogy bárki is racionálisan kimutasson dolgokat. Nem akarom, hogy bárki azt mondja, pihennem kéne. Ez mind nem számít. Visszatérek a királyságba, amilyen hamar csak lehet. Értsétek meg, nem arról van szó, hogy muszáj. Egyszerűen csak így lesz. És te segíthetsz nekem, Chiddy.
– Hogyan?
– Apádnak van egy rendkívül gyors hajója, amit csempészésre használ – jelentette ki Teppik határozottan. – Kölcsön fogja adni nekem cserébe jövendő kereskedelmi lehetőségek kedvező mérlegeléséért. Ha egy órán belül indulunk, időben meg fogja tenni az utat.
– Az én apám becsületes kereskedő!
– Ellenkezőleg. Múlt évben jövedelmének hetven százaléka származott a következő árucikkek be nem jelentett kereskedelméből – Teppik szeme elbámult a semmibe –, gullán és lakkhár illegális szállításából kilenc százalék. Adózatlan éjszakai hajójáratokból...
– Na jó, harminc százalékban becsületes – ismerte el Chidder –, ami sokkal becsületesebb, mint a többség. Jobb lesz, ha elmondod, honnan tudod. Nagyon, nagyon gyorsan.
– Én... nem is tudom – válaszolta Teppik. – Amikor én... aludtam, úgy tűnt, hogy mindent tudok. Mindent mindenről. Azt hiszem, az apám meghalt.
– Ó! – mondta Chidder. – Hát, részvétem.
– Ó, nem kell. Nincs miért. Ezt szerette volna. Azt hiszem, már alig várta. A családunkban a meghalással kezdi el az ember tényleg, tudjátok, élvezni az életet. Szerintem ő ezt roppantul élvezi.

Valójában a fáraó egy fölös kőtömbön ücsörgött a szertartásos előkészítő kamrában és figyelte, ahogy saját lágyrészeit gondosan eltávolítják testéből és a jellegzetes kanópuszokba teszik.
Ezt a látványt nem túl gyakran látja ember – legalábbis nem olyan ember, aki helyzeténél fogva aggódó figyelemmel kíséri.
A fáraó eléggé földúlt volt. Noha hivatalosan már nem lakott a testében, mégis kötődött hozzá valamiféle okkult kötelékkel, s nem könnyű sok boldogságot érezni, amikor látod, hogy két mesterember könyékig turkál benned.
És a viccek sem voltak mulatságosak. Nem bizony, amikor magad vagy, azt mondhatni, a céltábla.
– Nézze csak, Dil mester – szólalt meg Gern, egy pufók, vörös képű fiatalember, akiről a király már megtudta, hogy a legújabb inas. – Látja... igen... ezt tessék nézni, ezt tessék nézni... látja... kizsigerelem a maga nevét. Pedzi már? Kizsigerelem a nevét, érti?
– Csak tedd őket az edénybe, fiú! – intette Dil fáradtan. – És ha már témánál vagyunk, a szokásos hasbeszélést se tartom sokra.
– Elnézést, mester.
– És adj ide egy hármas számú agykampót, ha már úgyis arra jársz, légy szíves!
– Máris hozom, mester.
– És ne lökj meg! Ez a része pepecselős.
– Igenis.
A király közelebb hajolt.
Gern mindenfelé kotorászott, aztán hosszasat füttyentett.
– Csak tessék megnézni ennek a színét! – mondta. – Az ember nem is hinné, mi? Ez olyasmi, amit megesznek, mester?
Dil sóhajtott. – Csak tedd a köcsögbe, Gern!
– Máris, mester. Mester?
– Igen?
– Melyik darabkában van az isten, mester?
Dil fölkancsított a király orrlyukába, s megpróbált összpontosítani.
– Az elrendeződik, mielőtt a fáraó idekerül – felelte türelmesen.
– Tűnődtem rajta – mondta Gern –, mert, tetszik tudni, annak nincs külön edénye.
– Nincs. Nem is lehet. Ugyancsak fura korsónak kéne lennie.
Gern kissé kiábrándultnak tűnt. – Ó! – mondta. – Szóval akkor ő is csak olyan, mint mindenki?
– Szigorúan szervi értelemben – válaszolta Dil kissé fojtott hangon.
– A mamim azt mondta, hogy egész jó király volt – jegyezte meg Gern. – Mit tetszik gondolni?
Dil megtorpant kezében az edénnyel.
– Sose gondolok erre, amíg nem kerülnek ide – válaszolta. – Szerintem jobb volt a legtöbbnél. Rendes tüdő. Tiszta vese. Szép nagy arcüregek. Én mindig ezt várom el egy királytól. – Lenézett, s kinyilvánította szakmai ítéletét. – Tényleg öröm vele dolgozni.
– A mamim azt mondta, hogy helyén volt a szíve – folytatta Gern. A király, lehangoltan lebegve a sarokban, gyászosan bólintott. Igen, gondolta. Harmadik edény, legfölső polc.
Dil beletörölte kezét egy rongyba és sóhajtott. A temetkezési üzletágban töltött harmincöt év, amely megajándékozta biztos kézzel, higgadt nyugalommal és élénk érdeklődéssel a vegetarianizmus iránt, a közönségest meghaladó hallóképességgel is megáldotta. Mert csaknem meg volt győződve arról, hogy, pont a fülénél, valaki más is sóhajtott.
A király szomorúan átment a kamra másik felébe, s rábámult a gyászos folyadékra az előkészítő dézsában.
Ez aztán fura. Amikor életben volt, az egész olyan ésszerűnek, olyan magától értetődőnek tűnt. Most, hogy halott, teljesen fölösleges fáradságnak látszik.
Ez kezdte bosszantani. Nézte, ahogy Dil és inasa rendet raknak, szertartásosan elégetnek némi gyantát, fölemelik őt – a hullát –, tisztelettudóan átcipelik a kamrán és gyöngéden belecsúsztatják a tartósító olajos ölelésébe.
XXVII. Teppikamon saját testére meresztette szemét, ami szánalmasan hevert a dézsa alján, mint a legutolsó savanyú uborka az üvegben.
Tekintetét a sarokban lévő zsákokra emelte. Azok tele voltak szalmával. Elmondás nélkül is tudta, hogy mit fognak csinálni vele.

A hajó nem siklott, hanem átfúrta magát a vízen, áttáncolt a tizenkét evezővég keltette hullámokon, elnyúlt, mint egy olajfolt, suhant, mint egy madár. Mattfekete volt, és alakja akár a cápáé.
Nem volt rajta dobos, hogy az ütemet üsse. A hajó nem akart pluszsúlyt. Különben is, neki volt szüksége a teljes felszerelésre, beleértve a kereszthurkokat is.
Teppik a néma evezősök sorai között ült a keskeny aknában, ami a rakodótér volt. Jobb nem találgatni, miféle rakományé. A hajót szemlátomást úgy tervezték, hogy nagyon kis mennyiségeket tudjon roppant sebesen szállítani és anélkül, hogy ezt bárki észrevenné, és Teppik kétellte, hogy a Csempészek Céhe tud a hajó létezéséről. A kereskedelem érdekesebb volt, mint hitte.
Gyanús könnyedséggel találták meg a folyótorkolatot – eltűnődött, hányszor osonhatott föl a folyón ez a suttogó árnyék – és a korábbi rejtélyes rakomány egzotikus aromája ellenére ki tudta venni szülőföldje illatát. Krokodiltrágya. Nádpollen. Tündérrózsa-virágok. Nem létező csatornázás. Az oroszlánállomány szaga és a vízilovak bűze.
A vezérevezős finoman megütötte a vállát, intett, álljon föl, és segített megtartani egyensúlyát, mikor Teppik a fedélzetről lemászott a sekély vízbe. Mire kigázolt a partra, a hajó megfordult, s csupán egy árnyék puszta gyanúja lett a folyón lefelé.
Mivel természeténél fogva kíváncsi volt, Teppik eltűnődött, hol fog megbújni a hajó nappal, ugyanis a kinézete alapján arra tervezték, hogy csakis a sötétség leple alatt közlekedjen, s úgy döntött, hogy valószínűleg meglapul valahol a delta nádborította ingoványában.
És mert most már ő volt a király, megjegyezte, hogy ezentúl rendszeres őrjáratokra lesz szükség a mocsarakban. Egy királynak tudnia illik bizonyos dolgokat.
Megtorpant, bokáig a folyó iszapjában. Korábban mindent tudott.
Artúr összevissza zagyvált sirályokról meg folyókról meg levelet hajtó kenyerekről, ami azt sugallta, hogy túl sokat ivott. Teppik csak arra tudott visszaemlékezni, hogy rettenetes veszteségérzettel ébredt, amikor az emlékezete elvesztette vízhatlanságát és elszivárogtak belőle új kincsei. Olyan volt, mint az álmokban előforduló rendkívüli tisztánlátás, ami fölébredéskor elillan. Korábban mindent tudott, de amint megpróbált visszaemlékezni, mi is volt az, kifolyt a fejéből, mint valami lyukas vödörből.
De egy új érzést hagyott maga után. Előzőleg az élete bandukolás volt, amit a körülmények irányítottak. Most fényes síneken kattogott. Talán nem volt alkalmas az orgyilkosságra, ám azt tudta, hogy királynak megfelel.
A lába szilárd talajt talált. A hajó a palotánál kissé lejjebb tette ki folyásirányban, és a túlsó parton a piramisvillogások, kékellve a holdfényben, betöltötték az éjszakát ismerős ragyogásukkal.
A boldog holtak lakhelyei mindenféle méretben beszerezhetőek, bár persze nem mindenféle formában. A városhoz közelebb sűrűn tömörültek, mintha a halottak szeretnék a társaságot.
És még a legöregebbek is mind hiánytalanok voltak. Senki sem vett kölcsön köveket, hogy házat vagy utat építsen belőlük. Teppik erre érthetetlenül büszke volt. Senki sem törte föl az ajtókat és nézett körül odabenn, hátha az elhunytaknak akadnak olyan ősi kincsei, amiket már nem használnak többé. És minden áldott nap óhatatlanul ennivalót hagytak a kicsiny előkamrákban; a holtak élelmezési tisztjei jókora részét foglalták el a palotának.
Az étel néha eltűnt, néha nem. Azonban a papok nagyon határozottak voltak ebben a kérdésben. Függetlenül attól, hogy az ennivaló elfogyott vagy sem, a halottak megették. Föltehetőleg ízlett nekik; sosem panaszkodtak vagy jöttek vissza repetázni.
Gondoskodjatok a holtakról, mondták a papok, és a holtak is gondoskodni fognak rólatok. Elvégre ők vannak többségben.
Teppik félrehajtotta a nádszálakat. Megigazította öltözékét, lesöpört némi sarat a kézelőjéről, és elindult a palota felé.
Előtte, sötéten a villanófény háttértől, állt Khuft óriási szobra. Hétezer évvel ezelőtt Khuft kivezette népét a... – Teppik nem emlékezett honnan, de valahonnan, ahol nem szerettek lakni, valószínűleg, és jó okkal; ilyen alkalmakkor kívánta, bárcsak többet tudna történelemből – és imádkozott a sivatagban és a hely istenei megmutatták neki az Ősi Királyságot És ő bevonula, biza, és birtokába vévé akkorontól, hogy ivadékai mindörökké ottan lakozzanak. Mindenesetre valami ilyesmi. Valószínűleg több biza volt benne, meg néhány kétségnek nélküle, a tetejébe tejjel-mézzel. Ám látványa annak az óriási patriarkális arcnak, annak a kinyújtott karnak, annak az állnak, amin sziklát lehet törni, vakmerő a villanófényben, elárulta neki, amit már úgyis tudott.
Hazaért, és sohasem fog többé elmenni.
A nap kezdett fölkelni.

A Korongon élő legnagyobb matematikus, és ami azt illeti, az utolsó az Ősi Királyságban, nyújtózkodott állásában és megszámolta a szalmaszálakat ágyában. Aztán megbecsülte a szögek számát a falban. Utána néhány percet annak bizonyításával töltött, hogy egy automorf rezonanciamezőnek félig-végtelen számú határozatlan prímideálja van. Ezután, hogy múljék az idő, újra megette a reggelijét.

II. Könyv

A Holtak Könyve

Eltelt két hét. A megfelelő időben elvégzett rituálék és szertartások a világot az égbolt alatt s a csillagokat pályájukon tartottak. Döbbenetes, hogy mi mindenre képes a rituálé meg a szertartás.
Az új király szemügyre vette magát a tükörben, s homlokát ráncolta.
– Miből készült? – kérdezte. – Eléggé homályos.
– Bronzból, Sire. Csiszolt bronzból – válaszolta Dios, átnyújtva neki a Könyörület Cséphadaróját.
– Ankh-Morporkban üvegtükreink voltak, ezüstözött hátlappal. Nagyon jók voltak.
– Igen, Sire. Nekünk itt bronzunk van, Sire.
– Tényleg föl kell tegyem ezt az aranymaszkot?
– A Nap Arca, Sire. Tovább örökítve az összes koron át. Igen, Sire. Minden nyilvános esemény alkalmával, Sire.
Teppik átkukucskált a szemnyíláson. Határozottan jóképű arc volt. Halványan mosolygott. Eszébe jutott, amikor apja egyik nap meglátogatta a gyerekszobában és elfelejtette levenni; Teppik összesikította a palotát.
– Elég nehéz.
– Az évszázadok súlya nyomja – jelentette ki Dios, és átadta az Igazság Sarlóját.
– Régóta vagy pap, Dios?
– Nagyon sok éve, Sire, egész férfi- és eunuchkoromban. Most...
– Apa azt mondta, hogy te voltál a főpap már nagyapa idejében is. Nagyon öregnek kell lenned.
– Jól konzervált vagyok, Sire. Az istenek kegyesek voltak hozzám – mondta Dios a bizonyítékok dacára. – És most, Sire, ha még ezt is tartani tudnánk...
– Mi az?
– A Gyarapodás Lépe, Sire. Roppant fontos.
Teppik a helyére bűvészkedte.
– Gondolom, rengeteg változást éltél át – csevegett tovább udvariasan.
A vén pap arcán a fájdalom kifejezése suhant át, ám gyorsan, mintha sietne, hogy elszökhessen. – Nem, Sire – felelte zökkenőmentesen –, nagyon szerencsés voltam.
– Ó! Ez micsoda?
– A Bőség Kévéje, Sire. Szerfölött jelentős, nagyon szimbolikus.
– Ha be tudnád gyömöszölni a hónom alá, akkor... Hallottál már a csatornázásról, Dios?
A pap ujjával pattintott a kíséret egyik tagjának. – Nem, Sire – válaszolta és előrehajolt. – Ez a Bölcsesség Áspiskígyója. Idedugom, itt jó lesz?
– Olyan, mint a vödrök, csak nem annyira, khm, büdös.
– Borzasztóan hangzik, Sire. Mindig úgy tudtam, hogy a szag távol tartja a gonosz befolyásokat. Ez, Sire, a Mennyei Vizek Lopótöke. Amennyiben föl tudnánk emelni állunkat...
– És ez mind szükséges, igaz? – érdeklődött Teppik motyogva.
– Hagyományos, Sire. Amennyiben egy kissé át tudnánk rendezni a dolgokat, Sire... itt van a Földi Vizek Háromágú Szigonya, szerintem képesek leszünk ezt az ujjat köré tekerni. Majd gondunk kell legyen a házasságunkra, Sire.
– Nem hinném, hogy összeülünk, Dios.
A főpap mosolygott a szájával. – Sire tréfálkozni szíveskedik, Sire – mondta pallérozott modorban. – Mindazonáltal feltétlenül szükséges, hogy Sire megnősüljön.
– Sajnos, minden lány, akit ismerek, Ankh-Morporkban van – közölte fesztelenül Teppik, titokban teljesen tisztában azzal, hogy ez az általános kijelentés Mrs. Gallérra utal, aki hatodikos korában az ágyazója volt, meg az egyik fölszolgáló parasztlányra, aki nagyon bírta őt, és mindig extra adag szaftot adott neki. (Bár... és vére kalapálni kezdett az emléktől... évenként megrendezték az Orgyilkosok Bálját és, mert a fiatal orgyilkosokat kiképezték arra, hogy szabadon mozogjanak a társadalomban és elvárták tőlük, hogy jól táncoljanak, és mert a jól szabott fekete selyem és a hosszú combok vonzották az idősebb nők bizonyos fajtáját, végigpörögték az éjszakát dalidókkal, galliard-okkal és lassú léptű páviákkal, míg a légkör sűrű nem lett a pézsmától és vágyakozástól. Chidder, akinek nyílt, jámbor arca és alkalmazkodó modora mindig nyerő volt, a következő napokon nagyon későn jött vissza lefeküdni és az órák alatt gyakran elaludt...)
– Nem lennének megfelelőek, Sire. Olyan hitvestársat szeretnénk, aki járatos a hagyományokban. Természetesen, a nagynénénk rendelkezésünkre áll, Sire.
Csörömpölés hallatszott. Dios sóhajtott, s intett a kíséretnek, hogy szedjék föl a holmikat.
– Ha újrakezdhetnénk, Sire? Ez a Vegetatív Szaporodás Káposztája...
– Elnézést – szólt Teppik –, ugye, nem hallottam, hogy azt mondtad, el kéne vegyem a nagynénikém?
– De igen, Sire. A családtagok közti házasság nagyszerű hagyománya dinasztiánknak – közölte Dios.
– De a nénikém a nénikém!
Dios a szemét forgatta. Újra meg újra adott tanácsot a néhai királynak a fiú oktatásáról, de a férfi makacs volt, mint egy teve. S most menet közben kell elintézze. Az istenek próbára teszik, döntötte el. Évtizedekbe telik egy monarcha előállítása, s neki csak hetei vannak rá.
– Igen, Sire – válaszolta türelmesen – Természetesen. Valamint úgyszintén kegyességed nagybácsija, unokatestvére és apja.
– Várjunk csak, az apám...
A pap nyugtatóan fölemelte kezét. – Csupán alakiság -mondta. – Sire ükanyja politikai célszerűségből egyszer kinyIIatkoztatta, hogy király, és nem hiszem, hogy az ediktumot valaha is érvénytelenítették.
– De ő azért nő volt?
Dios döbbentnek látszott. – Ó, dehogy, Sire. Az ükanyja férfi. Ő maga jelentette ki.
– De figyelj, az ember nagynénje...
– Úgy van, Sire. Teljesen megértem.
– Hát, köszönöm – nyögte Teppik.
– Nagy kár, hogy nincsenek nővéreink.
– Nővéreink!
– Nem hígítja föl az isteni vért, Sire. A nap esetleg rossz néven venné. És ez, Sire, a Higiénia Lapockacsontja. Hová parancsolja?

XXVII. Teppikamon király nézte, ahogy kitömik. Még jó, hogy mostanság nem érez éhséget. Egész biztos, hogy sosem akar többé csirkét enni.
– Nagyon takaros öltések, mester.
– Csak szorítsd jól oda az ujjad, Gern!
– A mamim is ilyen szépen varr. Van neki egy köténye ilyen öltésekkel, van bizony – társalgott Gern.
– Azt mondtam, ne mozgasd!
– Vannak rajta rucák meg tyúkok – folytatta segítőkészen Gern.
Dil az öltésekre összpontosított. Kész volt elismerni, hogy szakmai tudása kiváló. A Balzsamozók és Társult Szakmák Céhe kitüntetéseket adományozott neki érte.
– Biztos nagyon büszke tetszik rá lenni – jegyezte meg Gern.
– Mi?
– Hát, a mamim azt mondja, hogy a király továbbél, valahogyan, ez után a kitömés meg összeöltés után. Valamiképp a Másvilágon. A maga öltéseivel a testében.
Meg több zsák szalmával és két vödör szurokkal, gondolta szomorúan a király árnya. És Gern ebédjének zsírpapírjával, bár nem hibáztatja a fiút, csak megfeledkezett arról, hova tette. Az egész örökkévalóság valaki ebédjének csomagolópapírjával létfontosságú szerveid részeként. És maradt benne egy fél kolbász is.
Őszintén ragaszkodni kezdett Dilhez, sőt még Gernhez is. És még mindig ragaszkodott a testéhez is – legalábbis kényelmetlenül érezte magát, ha néhány száz ölnél távolabbra csatangolt tőle –, és így a legutóbbi pár napban sok mindent megtudott róluk.
Tényleg rém fura. Az egész életét eltöltötte a királyságban csak néhány pappal meg hasonszőrűvel beszélve. TárgyIIagos tudomása volt arról, hogy más emberek is akadtak körülötte – szolgák és kertészek és így tovább – de azok elmosódott pacnikként jelentek meg az életében. Ő volt a csúcson, aztán a családja, aztán a papok és persze a nemesek, s utána jöttek a pacnik. Na persze, átkozottul rendes pacnik, a világ legremekebb pacnijai közül, olyan hűséges pacnigyűjtemény, amilyet csak kívánhat egy király uralni. De attól még pacnik.
Ám most teljesen lekötötte Dil bátortalanul remélt céhbeli előmenetelének napi részletezése és Gernnek Glwenda, a közelben lakó fokhagymatermelő leánya, felé tett esetlen kezdeményező lépéseinek kibontakozó története. Döbbent ámulattal hallgatta egy olyan világ részletes kibomlását, ami éppúgy tele volt aprólékos rang- és osztálykülönbségekkel, mint az, amiből nemrégiben eltávozott; rettenetes volt elképzelni, hogy esetleg sosem fogja megtudni, hogy Gern fölülkerekedik-e az apa ellenvetésein és elnyeri szíve választottját, vagy hogy Dil teljesítménye ennek a munkának – rajta – elvégzésében elég-e ahhoz, hogy a Balzsamozók és Társult Szakmák Céh Marólúg Páholyának Emelkedetten Nagyszerű Kilencvenfokos Variancia rangjára pályázzon.
Olyan volt, mintha a halál valami elképesztő optikai eszköz lett volna, ami még egy vízcsöppet is az élet bonyolult méhkasává változtat.
Ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy tanácsokkal lássa el Dilt alapfokú politikából, vagy Gern tudomására hozza a tisztálkodás és tisztes megjelenés előnyeit. Többször meg is próbálkozott vele. Semmi kétség, érzékelni tudták őt. Ám mindig a huzatnak tulajdonították.
Most figyelte, ahogy Dil a pólyák nagy asztalához lépdel és visszajön egy vaskos köteggel, amit tűnődve tartott ahhoz, amire a király most már kész volt saját tetemeként gondolni.
– Szerintem inkább a vászon – jelentette ki Dil végül. – Az az ő színe.
Gern félrehajtotta a fejét.
– Jól mutatna a bisszuszban – mondta. – Vagy esetleg a kalikóban.
– Nem a kalikó. Határozottan nem a kalikó. Túl nagy a fáraón.
– Bele tudna porladni. Tetszik tudni, a használat során.
Dil fölhorkant. – Használat? Használat? Nem szabadna nekem használatról és kalikóról beszélned! Mi történik, ha ezer év múlva valaki kirabolja a sírt és ő kalikóban van, azt szeretném tudni. Elimbolyogna félútig a folyosón, megengedem, esetleg megfojtaná az egyik sírrablót, de aztán szétbomlana, érted? A könyökök kinn lennének semmi perc alatt, és én ezt sosem élném túl.
– De addigra halott tetszik lenni, mester!
– Halott? És annak ehhez mi köze? – Dil átlapozta a mintákat. – Nem, a bisszusz lesz az. A bisszusznak bőven van tágulása. Jól nyúlik is. A fáraó tényleg képes lesz gyorsan támolyogni az átjárókban, ha valaha is szükségét érzi.
A király sóhajtott. Jobb szeretett volna valami könnyűsúlyú tafotát.
– És menj, csukd be az ajtót! – fűzte hozzá Dil. – Kezd a hely levegős lenni.

– És most itt az idő – mondta a főpap –, hogy meglátogassuk néhai atyánk. – Megengedett magának egy csöndes mosolyt. – Biztos vagyok benne, hogy már alig várja – tette hozzá.
Teppik ezt fontolóra vette. Nem olyasmi volt, amit ő már alig várt, de legalább mindenki le fog szállni a rokonokkal történő nősülése témájáról. Lenyúlt, reményei szerint királyi modorban, hogy megsimogassa az egyik palotabéli macskát. Ez sem volt jó húzás. A teremtmény megszaglászta, a gondolkozás erőfeszítésétől kancsított, aztán megharapta az ujját.
– A macskák szentek – közölte Dios, döbbenten a szavaktól, amiket Teppik elsziszegett.
– Hosszúlábú, ezüstszőrű macskák megvető arckifejezéssel, talán – jelentette ki Teppik, kezét dédelgetve. – Erről a fajtáról nem is tudom. Biztos vagyok benne, hogy szent macskák nem hagynak döglött íbiszeket az ágy alatt. És meggyőződésem, hogy a végtelen homoksivatag közepén élő szent macskák nem jönnek a házba és csinálnak a király szandáljába, Dios.
– Minden macska macska – mondta bizonytalanul Dios. – Ha lennénk oly kegyesek és követnénk minket. – Egy távoli boltív felé irányította Teppiket.
Teppik lassan követte őt. Már egy örökkévalóságnak tűnő idő óta itthon van, és még mindig nem érzi otthon magát. A levegő túl száraz. A ruhák kényelmetlenek. Túl nagy a forróság. Még az épületek is helytelennek látszanak. Először is, az oszlopok. Nálunk otth.... náluk a Céhben az oszlopok kecses, recézett dolgok voltak, kis kőszőlőfürtökkel meg izékkel a tetejükön. Itt masszív, körte alakú göröngyök voltak, amiken az összes kő lefolyt az aljukra.
Fél tucat szolga vonult mögötte, a királyi jelvények különféle darabjait hurcolva.
Megpróbálta utánozni Dios járását, s ráébredt, hogy a kellő mozdulatok eszébe jutnak. Az ember a törzsét így fordítja, aztán a fejét meg így, kinyújtja a karját tenyérrel lefelé negyvenöt fokos szögben a testhez képest, és aztán megkísérel lépni.
A főpap botja visszhangot vert, amikor a padlóköveken koccant. Akár egy vak is végigsétálhatott volna a palotán mezítláb követve nyomon az időkoptatta mélyedéseket, amiket az évek során kivésett.
– Attól tartok, úgy fogjuk találni, hogy atyánk némileg megváltozott, amióta utoljára láttuk – csevegett Dios, miközben elhullámoztak a freskó mellett, amin Khaphut királynő kegyesen elfogadta a Világ Királyságainak Hódolatát.
– Hát igen – válaszolta Teppik, zavarban a hangnemtől. – Halott, nem igaz?
– Ráadásul még az is – ismerte el Dios, és Teppik rádöbbent, hogy előtte nem olyan triviális dologra utalt, mint a király jelenlegi testi állapota.
Elmélyült benne az elborzadt ámulat. Nem mintha a főpap különösebben kegyetlen vagy közömbös lett volna, egyszerűen csak a halál csupán bosszantó átmenet volt a lét szüntelen üzletmenetében. A tény, hogy az emberek meghalnak, pusztán kényelmetlenség, olyasmi, mint mikor látogatóba mész és senki sincs otthon.
Fura egy világ, gondolta. Csupa dolgos árny, és sosem változik. És én része vagyok ennek.
– Ő kicsoda? – kérdezte rámutatva egy szokatlanul nagy falfestményre, amin egy magas férfi kéményszerű kalapban és fonott szakállal harci szekéren hajtott át más, sokkal kisebb embereken.
– A neve ott van alul a kártusban – közölte pedánsan Dios.
– Mi?
– Abban a kis oválisban, Sire – világosította föl Dios.
Teppik közelről bámulta a sűrű hieroglifákat.
– Sovány sas, szem, tekergő vonal, ember bottal, ülő madár, tekergő vonal – olvasta. Dios arca megrándult.
– Azt hiszem, többet kell foglalkozzunk a modern nyelvek tanulmányozásával – jelentette ki, némileg magához térve. – A neve Pta-ka-ba. Ő a király, amikor a Dzsel Birodalom a Körkörös-tengertől a Perem-óceánig terjed, amikor csaknem a kontinens fele nekünk adózik.
Teppik rájött, hogy mi az, amitől olyan furcsa a fickó beszéde. Dios bármely mondatot elhajlított a töréspontig, ha ettől elkerülhette a múlt időt. Egy másik freskóra bökött.
– És az a nő? – érdeklődött.
– Ő Khat-leon-ra-pta királynő – tudatta Dios. – Loppal szerzi meg Howondaföld királyságát. Ez a Második Birodalom ideje.
– De ő halott? – firtatta Teppik.
– Úgy tudom – felelte a főpap szívdobbanásnyi szünet után. Igen. A múlt idő határozottan zavarja Diost.
– Hét nyelven beszélek – büszkélkedett Teppik, abban a biztos tudatban, hogy a tényleges jegy, amit ezek közül háromból kapott, titokban marad a Céh naplóiban.
– Valóban, Sire?
– Ó, igen. Morporkiul, vanglemesrül, ephebeiül, laotasziul és... több máson – sorolta Teppik.
– Á! – Dios bólintott, mosolygott és folytatta a vonulást a folyosón végig, kissé bicegve, ám továbbra is kimért léptekkel, akár az évszázadok ketyegése. – A barbár országok nyelvei.

Teppik az apjára nézett. A balzsamozók jó munkát végeztek. Várták, hogy most ezt meg is mondja nekik.
Az a része, amelyik még mindig Ankh-Morporkban élt, megszólalt: ez egy hulla, pólyába csavarva, csak nem azt hiszik, hogy majd ettől jobban lesz? Ankh-ban, meghalsz, és eltemetnek vagy elégetnek vagy odavetnek a hollóknak. Itt, csak azt jelenti, hogy kissé lelassulsz és te kapod a legjobb ételeket. Kész röhej, hogy igazgathatsz egy királyságot így? Ezek láthatólag azt hiszik, hogy halottnak lenni olyan, mint a süketség, csak kicsit hangosabban kell beszélned.
De egy másik, öregebb hang azt mondta: Mi hétezer éve így működtetjük a királyságot. A legegyszerűbb dinnyetermelőnek is olyan családfája van, amihez képest a királyok másutt kérésznek látszanak. Mi birtokoltuk a kontinenst, mielőtt eladtuk, hogy fizessünk a piramisokért. Mi még csak nem is gondolunk más, háromezer évnél fiatalabb országokra. A dolog működik.
– Szia, apa! – mondta.
XXVII. Teppikamon árnya, aki közelről leste egy ideje, odasietett hozzá.
– Jól nézel ki! – örvendezett. – Örülök, hogy látlak! Figyelj, ez sürgős! Légy szíves, hallgass meg, a halálról van szó...
– Azt mondja, örül, hogy látja Sire-t – tolmácsolt Dios.
– Te hallod őt? – ámult Teppik. – Én nem hallottam semmit.
– A halottak magától értetődően a papokon keresztül beszélnek -jelentette ki a pap. – Ez a szokás, Sire.
– De ő hall engem?
– Természetesen.
– Gondolkoztam ezen az egész piramisügyön, és tudod, nem vagyok biztos benne.
Teppik közelebb hajolt. – A nagynéni sok puszit küld – közölte hangosan. Ezen eltűnődött. – Mármint az én nénikém, nem a tiéd. – Remélem, tette hozzá magában.
– Hé? Hé? Hallasz engem?
– A fáraó üdvözli kegyességed a síron túli világból – nyIIatkozta Dios.
– Na jó, föltételezem, azt teszem, de FIGYELJ, nem akarom, hogy vedd a fáradságot és építtess...
– Csodás piramist fogunk neked építtetni, apa. Tényleg nagyon fogod szeretni. Lesz mindenféle ember, hogy gondoskodjon rólad meg minden. – Teppik Diosra pillantott jóváhagyásért. – Annak örülni fog, nem igaz?
– De én nem AKAROM! – visította a király. – Előttem egy egész izgalmas örökkévalóság, amit még nem láttam. Megtiltom, hogy piramisba tegyél!
– Azt mondja, nagyon helyes és hogy Sire kötelességtudó fiú – zengte Dios.
– Látsz engem? Hány ujjam tartom föl? Azt hiszed, mulatságos, mi, hogy a halálod hátralévő részét egymillió tonna szikla alatt kell töltsd, figyelve, hogyan porladsz el? Ez az elképzelésed a jó időtöltésről?
– Meglehetősen huzatos itt, Sire – figyelmeztetett Dios. – Talán tovább kéne menjünk.
– Különben is, sehogy sem engedheted meg magadnak!
– És majd odatesszük a kedvenc freskóid meg szobraid melléd. Annak örülni fogsz, ugye? – folytatta kétségbeesetten Teppik. – Minden darabod meg holmid körülötted.
– Annak örülni fog, ugye? – kérdezte Diostól, miközben visszaballagtak a trónterembe. – Csak mert, nem is tudom, valahogy az az érzésem, hogy nem túl boldog tőle.
– Biztosíthatom, Sire – válaszolta Dios –, a királynak nem is lehet más kívánsága.
A balzsamozó kamrában XXVII. Teppikamon király megpróbálta megveregetni Gern vállát, a legkisebb hatás nélkül. Föladta, és lecsüccsent maga mellé.
– Ne tedd, fiú! – mondta keserűen. – Sose legyenek utódaid!

És aztán ott volt maga a Nagy Piramis.
Teppik léptei visszhangot vertek a márványlapokon, amikor körbejárta a makettet. Nem volt biztos abban, mit kell az embernek csinálnia itt. Ám a királyok, azt gyanította, gyakran kerülnek ilyen helyzetbe; és mindig ott van a jó öreg tartalék.
– Nahát, nahát. Mióta tervezel piramisokat? – tudakolta.
Pteklaszp, a nemesség építésze, mélyen meghajolt.
– Egész életemben, ó, dél fényessége.
– Bizonyára lebilincselő – csevegett Teppik. Pteklaszp oldalvást a főpapra sandított, aki biccentett.
– Vannak jó oldalai, ó, vizek forrása – kockáztatta meg. Nem volt hozzászokva, hogy királyok úgy szóljanak hozzá, mintha emberi lény lenne. Homályosan úgy érezte, hogy ez így nincs rendben.
Teppik a dobogón álló makett felé intett.
– Igen – mondta bizonytalanul. – Nos. Remek. Négy fal és egy hegyes csúcs. Igazán kitűnő. Első osztályú. Mindent kifejez, tényleg. – Még mindig túl soknak tűnt a csönd körülötte. Tovább hazardírozott.
– Igazán látványos – állította. – Úgy értem, kétség sem férhet hozzá. Ez... egy... piramis. És milyen remek piramis! Khm.
Még mindig nem látszott elégnek. Próbált valami mást keresni. – Az emberek ránéznek majd az eljövendő századokban és azt mondják, azt mondják... ez ám piramis. Ümm.
Köhécselt. – A falak csinosan lejtenek – krákogta.
– Azonban – említette.
Két szempár fordult az övé felé.
– Ümm – motyogta.
Dios fölvonta szemöldökét.
– Sire?
– Mintha emlékeznék arra, hogy apám egyszer azt mondta, tudod, hogy amikor meghalt, nagyon szeretné, ha, izé, a tengerbe temetnék.
Nem hangzott föl a fölháborodás fuldoklása, amire pedig számított. – A folyótorkolatra gondolt. Nagyon süppedős a talaj a deltánál – jegyezte meg Pteklaszp. – Hónapokba telne, míg elkészülne egy tisztes alapozás. Aztán meg ott van a süllyedésveszély. Meg a nedvesség. Nem jó a nedvesség egy piramis belsejében.
– Nem – közölte Teppik, megizzadva Dios tekintetében. – Azt hiszem, úgy gondolta, hogy, érted, a tengerbe bele.
Pteklaszp ráncokba vonta homlokát. – Kényes dolog – jelentette ki elgondolkozva. – Érdekes ötlet. Gondolom, lehetne építeni egy kicsit, mondjuk egymillió tonnást, és aztán pontonokon vagy valamin lebegne...
– Nem – vágott közbe Teppik, igyekezve nem elnevetni magát –, azt hiszem, arra gondolt, hogy nem kell...
– XXVII. Teppikamon úgy gondolja, hogy minden késedelem nélkül szeremé az eltemettetést – nyIIatkozta Dios, hangja, mint az olajos selyem. – És kétségtelen, hogy kitüntető jelenlétéhez a lehető legjobbat igényli, amit csak építeni tud, építőmester.
– Nem, én biztos vagyok abban, hogy rosszul értetted – szólalt meg Teppik.
Dios arca megmeredt. Pteklaszpé pedig annak viaszos kifejezését vette föl, akinek nagy hirtelen semmi köze ehhez. Elkezdett a padlóra bámulni, mintha életben maradása azon múlna, hogy minden egyes részletét megjegyezze.
– Rosszul? – hitetlenkedett Dios.
– Ne vedd zokon! Biztos vagyok benne, hogy jót akarsz – nyugtatta Teppik. – Csak hát arról van szó, hegy apa nagyon egyértelműnek tűnt akkor és...
– Jót akarok? – ízlelgetett minden egyes szót Dios, mintha savanyú szőlő lenne. Pteklaszp köhintett. Már végzett a padlóval. Most nekilátott a plafonnak.
– Sire – szólt Dios –, mi mindig piramisépítők voltunk. Az összes királyunk piramisba temettük. Ez az, ahogy mi elrendezzük a dolgokat, Sire. Ez az, ahogy a dolgok megtörténnek.
– Igen, de...
– Ezen nincs mit vitatni – szögezte le Dios. – Ki kívánhatna bármi mást? Elzárva minden leleménnyel az Idő megszentségtelenítései ellen – most az olajos selyem páncéllá vált, acélkeménnyé, lenézővé, mint egy szigony –, védve minden Időkre a Változás sértéseitől.
Teppik lepillantott a főpap ujjperceire. Fehérek voltak, a csont átdomborodott a húson, mintha dühöngve szökni vágyna.
Tekintete fölsiklott a szürkébe öltöztetett karon Dios arcára. Jóságos istenek, gondolta, tényleg igaz, valóban úgy néz ki, mintha nem győzték volna kivárni, hogy meghaljon és – biztos, ami biztos – bepácolták volna. Aztán pillantása beleakadt a papéba, meglehetős csattanással.
Úgy érezte, mintha a húsát nagyon lassan leszaggatnák a csontjairól. Úgy érezte, hogy semmivel sem fontosabb egy kérésznél. Egy szükséges kérész, határozottan, olyan kérész, ami megérdemelt tiszteletadásban fog részesülni, mindazonáltal rovar, annak minden jogával. És annyi szabad akarattal annak a tekintetnek dühében, mint egy papiruszfecnié a hurrikánban.
– A király akarata az, hogy el legyen temetve egy piramisban -jelentette ki Dios azon a hangon, amit a Teremtő kellett használjon, amikor létbe szólította a holdat és a csillagokat.
– Ööö – szólalt meg Teppik.
– A piramisok legnagyszerűbbikét a királynak! – tanácsolta Dios.
Teppik föladta.
– Ó! – nyögte. – Jó. Remek. Igen. Csakis a legjobbat, persze.
Pteklaszp fölragyogott a megkönnyebbüléstől, cikornyás mozdulattal kapta elő írótábláját, s előhúzott egy stílust a parókájából. A fontos dolog, ezt jól tudta, az egyezség megkötése amilyen hamar csak lehet. Ha engedi a dolgokat kisiklani ilyen helyzetben, az ember azon kapja magát, hogy 1.500.000 tonna méretre készült mészkő marad a nyakán.
– Akkor a szabványmodell lesz, mondjuk azt, ó, víz a sivatagban?
Teppik Diosra nézett, aki ott állt és a semmibe meredt, puszta akaraterővel behódolásba bámulva az Entrópia szelindekjeit.
– Szerintem valami nagyobbat – kockáztatta meg.
– Az a Kormányzati modell – mondta Pteklaszp. – Roppant exkluzív, ó, örök oszlop alapja. Kibír egy örökkévalóságot. Valamint különleges ajánlatunk ebben az eónban a különféle parakozmikus jelentőségű méretek beépítése magába az épületbe többletköltség nélkül.
Várakozásteljes pillantást vetett Teppikre.
– Igen. Igen. Az jó lesz – értett egyet Teppik.
Dios nagy levegőt vett. – A király ennél sokkal többet kíván – jelentette be.
– Azt tenném? – kételkedett Teppik.
– Úgy van, Sire. Sire kifejezett kívánsága, hogy atyjának az emlékművek legnagyobbika állíttassák – nyIIatkozta Dios zökkenőmentesen. Teppik tudta, hogy ez erőpróba, de nem ismerte a szabályokat, nem tudta, hogyan kell játszani, és el fogja veszíteni.
– Az lenne? Ó. Igen. Igen. Föltételezem, tényleg az. Igen.
– Egy mindent fölülmúló piramis a Dzsel mentén – fejtegette Dios. – Ez a király parancsa. Ez így helyes és illő.
– Igen, igen, valami ilyesmi. Ööö. A szokásos nagyság kétszerese – bökte ki Teppik kétségbeesve és röpke elégedettséggel nyugtázta, hogy Dios egy pillanatra zavarba jött.
– Sire? – hökkent meg.
– Ez így helyes és illő – idézte Teppik.
Dios tiltakozásra nyitotta száját, meglátta Teppik arckifejezését, és becsukta.
Pteklaszp sietve jegyzetelt, az ádámcsutkája föl-alá ugrándozott. Ilyesmi csak egyszer adódik az üzleti életben.
– Csinálhatunk egy nagyon csinos fekete márványburkolatot a külsejére – ajánlotta anélkül, hogy fölnézett volna. – Lehet, hogy pont elég van hozzá a kőbányában. Ó, égi testek királya – tette hozzá kapkodva.
– Nagyon jó lesz – bólintott Teppik.
Pteklaszp friss táblát kapott elő. – Mondjuk azt, hogy a sisakkövet elektrummal borítjuk? Olcsóbb, ha rögtön kezdetben beépítjük, az ember nem akar ezüstöt használni, aztán bánkódni később, bárcsak lett volna...
– Igen, legyen elektrum.
– És a szokásos mellékhelyiségek?
– Mi?
– Azaz a temetkezési kamra és a külső kamra. Ajánlom a Memfiszt, roppant választékos, vele jár a hozzáillő extra nagy kincseskamra, ami olyan jól jön azokhoz az apróságokhoz, amiket az embernek nincs szíve hátrahagyni. – Pteklaszp megfordította a táblát, s elkezdte a másik oldalt. – És természetesen egy hasonló lakosztály a királyné számára, úgy gondolom? Ó, király, ki mindörökkön élni fog.
– He? Ó, igen. Igen. Azt hiszem – felelte Teppik Diosra pislantva. – Mindent. Tudja.
– És aztán ott vannak az útvesztők – folytatta Pteklaszp, próbálva elnyomni a remegést hangjában. – Nagyon népszerűek ebben a korszakban. Roppant fontos a labirintus, semmi értelme elhatározni, kellett volna bele útvesztő, miután már ott jártak a sírrablók. Lehet, hogy ódivatú vagyok, de én mindig a Labrüszre voksolok. Ahogy mondani szoktuk, lehet, hogy bejutnak, na jó, de sose fognak kijutni. Egy kicsivel többet kóstál, de mit számít a pénz ilyen esetben? Ó, vizek ura.
Csak annyit, hogy nincs nekünk, figyelmeztetett egy hang hátul Teppik tudatában. Oda se fütyült rá. A végzet markában volt.
– Igen – mondta kiegyenesedve. – Legyen a Labrüsz. Méghozzá kettő.
Pteklaszp stílusa repült az írótáblán.
– Egy apának, egy anyának, ó, sziklák sziklája – krákogta. – Nagyon praktikus, nagyon kényelmes. Válogatott csapdákkal a raktárkészletből? Föl tudunk kínálni kelepcéket, vermeket, csúszkákat, gördülő gömböket, lehulló dárdákat, nyIIakat...
– Igen, igen – türelmetlenkedett Teppik. – Kérjük ezeket. Mindet kérjük. Az összest.
Az építész nagy levegőt vett.
– És természetesen szükségesek a szokásos sztélékre, bejárókra, ünnepélyes szfinxekre... – kezdte.
– Rengetegre – értett egyet Teppik. – Ezt teljesen rád bízzuk.
Pteklaszp megtörölte homlokát.
– Remek – jelentette ki. – Csodás. – Kifújta az orrát. – Ha nem haragszik meg merészségemért, felséged atyja, ó, magvak elvetője, szerfölött szerencsés, hogy ilyen kötelességtudó fia van. Hozzátehetem...
– Elmehet – szólt közbe Dios. – És elvárjuk, hogy a munka azon nyomban elkezdődjék.
– Késedelem nélkül, biztosíthatom – felelte Pteklaszp. – Ööö.
Szemlátomást valami óriási filozófiai problémával küszködött.
– Mi van? – érdeklődött Dios. Forró volt a nap, de a főpap hangja libabőrössé tett volna egy pingvint.
– A huh. A huh kérdése. Amivel nem azt akarom mondani, huh. Természetesen legrégibb kliensünk, nagyra becsült fogyasztónk, ám tény az, hogy huh. Abszolúte semmi kétség sem férhet a hitelképességhez huh. Nem szeretném semmiképp sem azt sugallni, hogy huh.
Dios olyan pillantást vetett rá, amitől egy szfinx is pislogott volna és elfordította volna fejét.
– Óhajt valamit mondani? – tudakolta. – Őfelségének rendkívül szoros az időbeosztása.
Pteklaszp némán mozgatta állkapcsát, ám az eredmény előre eldöntött ügy volt. Még az istenek is szégyenlős motyogásra kényszerültek Dios szemével szemben. És úgy tűnt, hogy még a kígyók a főpap botján is őt bámulják.
– Khm. Nem, dehogy. Sajnálom. Én csak, huh, hangosan gondolkodtam. Akkor már megyek is, jó? Olyan sok a teendő. Huh. – Mélyen meghajolt.
Már félúton járt a boltív felé, amikor Dios hozzáfűzte: – Kész legyen három hónap alatt. Időben az Áradásra. [12]
– Mi?
– Az 1398. monarchához beszél – utasította rendre Dios fagyosan.
Pteklaszp nagyot nyelt. – Bocsánat – suttogta. – Úgy értem, micsoda?, ó, nagy király. Úgy értem, egyedül a tömbök vontatása. Huh. – Az építész ajka remegett, ahogy különféle kommentárokkal próbálkozott és a képzeletében teljes sebességgel nekifuttatta őket Dios tekintetének. – Tsortot sem egy nap alatt építették – motyogta.
– Nem hisszük, hogy annak mi szabtuk meg a pályázati feltételeit – közölte Dios. Rámosolygott Pteklaszpra. Valamiképp ez rosszabb volt bármi másnál. – Természetesen – jelentette ki –, prémiumot fogunk fizetni.
– De sose fize... – kezdte Pteklaszp, aztán megroggyant.
– A büntetés a kicsúszásért a határidőből természetesen rettenetes lesz – szögezte le Dios. – A szokásos záradék.
Pteklaszpnak nem maradt mersze a vitatkozáshoz. – Természetesen – mondta teljesen megsemmisülve. – Megtiszteltetés. Ha őeminenciáik kegyesen elbocsátanának? Még van néhány óra a nappalból.
Teppik bólintott.
– Köszönöm – hálálkodott az építész. – Fakadjon valóban gyümölcs kegyességük ágyékából. Megkövetem alássan, Lord Dios.
Hallották, hogy odakinn leszáguld a lépcsőn.
– Pompás lesz. Túl nagy, ám... pompás – jegyezte meg Dios. Kinézett az oszlopok között a nekropolisz látképére a Dzsel túlpartján.
– Pompás – mondta ismét. Megint összerándult a lábába nyIIalló fájdalomtól. Á. Újra át kell keljen a folyón ma éjjel, semmi kétség. Ostobaság volt tőle, hogy napok óta halasztgatja. Ám elképzelhetetlen, hogy olyan helyzetben legyen, hogy ne tudja tisztességesen szolgálni a királyságot...
– Valami baj van, Dios? – kérdezte Teppik.
– Sire?
– Úgy tűnt nekem, hogy kissé elsápadtál.
A pánik kifejezése villant át Dios ráncos vonásain. Kihúzta magát.
– Biztosíthatom, Sire, hogy a lehető legjobb egészségnek örvendek. A legjobb egészségnek, Sire!
– Nem gondolod, hogy túlzásba vitted, igaz?
Ezúttal nem lehetett eltéveszteni a rémület arckifejezését.
– Mit vittem túlzásba, Sire?
– Mindig buzgólkodsz, Dios. Elsőként kelsz, utolsóként fekszel. Lazábban kéne venned.
– Csakis azért létezem, hogy szolgáljak – mondta Dios.
Teppik csatlakozott hozzá. A kora esti nap ráragyogott az emberkészítette hegyvonulatra. Ez itt csupán a központi hegytömb volt, a piramisok a deltától egész a második vízesésig húzódtak, ahol a Dzsel eltűnt a hegyek közt. És a piramisok elfoglaltak a legjobb termőföldet a folyóhoz közel. Még a földművesek is szentségtörésnek véltek volna bármilyen más elrendezést.
Néhány piramis kicsiny volt és durván kinagyolt tömbökből készült, amelyek nyélbe ütötték, hogy sokkal öregebbnek látszódjanak a völgyet a mélysivatagtól elkerítő hegyeknél. Végső soron a hegyek mindig is ott voltak. Az olyan szavak, mint „fiatal” meg „öreg”, nem alkalmazhatóak rájuk. De azokat az első piramisokat emberi lények építették, a gondolkodó víz kis zacskói, amiket a kalcium múlandó halmaza támogat rövid ideig, akik földarabolták a sziklákat, s aztán keservesen újra összerakták őket egy jobb alakba Öregek voltak.
Az évezredek során változott a divat. A későbbi piramisok simák voltak és csúcsosak, vagy lapítottak és csillámkővel burkoltak. Még a legmeredekebb köztük, tűnődött Teppik, sem érne többet 1,0-nél egyetlen falmászó skáláján sem, bár a piramisok lába körül csoportosuló – akár vontatógőzösök az örökkévalóság csatahajói körül – sztélék és templomok némelyike érdemelhet némi figyelmet.
Az örökkévalóság csatahajói az Idő ködén át nehézkesen vitorlázva, minden egyes utas első osztályon utazik...
Egy-két csillagot korán kieresztettek. Teppik fölnézett rájuk. Talán, gondolta, van élet valahol másutt. Esetleg a csillagokon. Ha igaz, hogy univerzumok milliárdjai vannak egymás mellé halmozva, s csak egy gondolat vastagsága választja el őket, akkor kell legyenek emberek máshol is.
Ám legyenek bárhol, mindegy, milyen erősen próbálkoznak, mindegy, milyen rendkívüli az erőfeszítés, biztos, hogy nem sikerülhet nekik olyan istenekverte hülyének lenni, mint amilyenek mi vagyunk. Úgy értem, mi dolgozunk rajta. Megkaptuk a szikráját kezdetnek, de az évezredek százai során tényleg tökélyre vittük.
Odafordult Dioshoz, azzal az érzéssel, hogy egy kissé jóvá kéne tennie a kárt.
– Az ember szinte érzi, ahogy sugárzik belőlük a kor, nem? – jegyezte meg csevegő tónusban.
– Tessék, Sire?
– A piramisok, Dios. Olyan vének.
Dios tétován átpislantott a folyón. – Azok? – mondta. – Persze, föltételezem, tényleg azok.
– Neked is lesz? – kérdezte Teppik.
– Piramisom? – kérdezett vissza Dios. – Sire, nekem már van. Sire egyik őse kegyeskedett gondoskodni rólam.
– Az biztos nagy megtiszteltetés – állította Teppik. Dios jóindulatúan bólintott. Az örökkévalóság luxusfülkéit általában fönntartották a királyi család tagjainak.
– Természetesen nagyon apró. Roppant egyszerű. Ám ki fogja elégíteni szerény szükségleteim.
– Valóban? – ásított Teppik. – Az nagyszerű. És most, ha nem haragszol, azt hiszem, lefekszem. Hosszú volt a nap.
Dios úgy hajolt meg, mintha zsanér lenne a közepén. Teppik már előzőleg észlelte, hogy Diosnak legalább ötven finomra hangolt meghajlása van, mindegyik rafinált jelentésárnyalattal. Ez úgy nézett ki, a Hármas Számú, Felséged Alázatos Szolgája Vagyok.
– És igazán kitűnő, ha szabad ezt mondanom, Sire.
Teppik nem talált szavakat. – Úgy gondolod? – tudakolta.
– A felhők összhatása hajnalban különösképp hatásos volt.
– Tényleg? Ó. Kell valamit tennem az alkonnyal is?
– Felséged tréfálni méltóztat – válaszolta Dios – Az alkonyat magától következik be, Sire. Haha.
– Haha – visszhangozta Teppik.
Dios megrecsegtette ujjperceit. – A trükk a napkeltében rejlik – szögezte le.
A Bonyodalom porladó tekercsei azt közlik, hogy a nagy, narancsszín napot minden áldott este megeszi Mi égistennő, aki félretesz egy magot, hogy idővel, másnap reggelre új nap nőhessen. És Dios tudta, hogy ez így is van.
A Sírban Maradás Könyve azt állítja, hogy a nap Yay Szeme, ami minden nap átvánszorog az égen vég nélkül kutatva Lábujjkörmeit [13] És Dios tudta, hogy ez így is van.
A Füstölgő Tükör titkos rituáléi úgy tartják, hogy a nap valójában egy kerek lyuk Nesh istennő kék, pörgő szappanbuborékjában, ami a tüzes igazi világba vezet odatúl, és a csillagok azok a lyukak, amiken át az eső esik. És Dios tudta, hogy ez szintén így is van.
A néphagyomány úgy tudja, hogy a nap tűzgömb, ami körbejárja a világot minden nap, és hogy magát a világot egy irdatlan teknős cipeli a hátán keresztül a véget nem érő űrön. És Dios azt is tudta, hogy ez így is van, habár ez némi gondot okozott neki.
És Dios tudta, hogy Net a Legfőbb Isten, és hogy Fon a Legfőbb Isten, valamint Haszt, Szét, Bin, Szot, Ió, Dhek és Ptuia is; hogy egyedül Herpetin Triszkelesz uralja a holtak országát, s ugyanígy tesz Szinkópa és Szilur, a Törpeharcsafejű Isten, és Orexis-Nupt.
Dios olyan nemzeti vallás maximalista főpapja volt, amely több mint hétezer éven át erjedt és növekedett és pezsgett és sosem dobott ki egy istent se arra az esetre, ha netalán hasznosnak bizonyulna. Tudta, hogy jó csomó, egymásnak kölcsönösen ellentmondó dolog mind igaz. Ha nem lettek volna, akkor a rituálé és hit semmit sem ér, és ha semmit sem érnének, akkor a világ nem létezik. Az ilyesfajta gondolkozás eredményeként a Dzsel papjai teret tudtak adni tudatukban olyan fogalomgyűjteménynek, amitől még egy kvantummechanikus is visszahökkenne és visszaadná szerszámládáját.
Dios botja visszhangot vert a köveken, amikor egyedül a sötétségben végigbicegett a ritkán használt átjárókon, s végül előbukkant egy kis mólón. Elkötve a csónakot, a főpap nehézkesen belemászott, s megszokott helyükről elmozdította az evezőket, valamint saját magát, ki a sötét Dzsel zavaros vizére.
Keze-lába nagyon fázott. Ostoba, ostoba. Már korábban meg kellett volna tegye.
A csónak lassan az árba bukdácsolt, miközben az éjszaka teljesen ráborult a völgyre. A túlsó parton, eleget téve az ősi törvényeknek, a piramisok elkezdték megvilágítani az eget.

A lámpák szintén sokáig égtek a Pteklaszp Üzlettársak, Nekropolisz Építők Dinasztiák Számára, házában. Az apa és ikerfiai vitatkozva gubbasztottak az óriási viasz-tervezőtálca fölött.
– Nem mintha valaha is fizetnének – mondta Pteklaszp IIa. – Úgy értem, nem arról van szó, hogy nem képesek, hanem láthatólag magát a fogalmat nem fogják föl. Más dinasztiák, például Tsort, legalább kifizetik az adósságaik cirka száz éven belül. Miért nem...?
– Az utóbbi háromezer évben piramisokat építettünk a Dzsel mentén – jelentette ki az apja. – És nem vesztettünk rajta, igaz? Nem bizony. Mert a többi királyság a Dzselre néz, látják, hogy van itt egy család, ami tényleg csínját-bínját ismeri a piramisoknak, igazi konyaszőrök, s mind azt mondják, nekünk is kell, ami nekik van, kérem alássan, de még mennyire. Különben is, ők valódi királyi vér. Nem olyanok, mint némelyik manapság, ma itt, s egy évezred múlva nyomuk sincs. Ráadásul félig istenek. Az ember nem számít arra, hogy az igazi királyi vér rentábilis. Egyik jele a valódi királyi vérnek, hogy nincs egy fityingjük.
– Hát akkor náluk királyibb már nem is lehet semmi. Új szó kéne ahhoz – közölte IIa. – Mi magunk majdnem királyiak vagyunk.
– Nem értesz az üzlethez, fiam. Azt hiszed, az egész csak könyvelés. Nos, hát nem.
– Tömeg kérdése. És az erő-súly arányé.
Mindketten Pteklaszp IIb-re bámultak, aki ülve meredt a vázlatokra. Stílusát forgatta a kezében, ami reszketett a rosszul elfojtott izgalomtól.
– Gránitot kell használjunk az alján – mondta magához beszélve. – A mészkő nem bírná. Nem bizony, azzal a rengeteg energiaáramlással. Amik, huhú, óriásiak lesznek. Úgy értem, itt már nem borotvapengékről van szó. Ez ki tudna élesíteni egy sodrófát.
Pteklaszp a szemét forgatta. Csak egy nemzedéknyi dinasztiáig jutott és a dolog máris csupa gond. Az egyik fia született könyvelő, a másik meg szerelembe esett ezzel az újmódi kozmikus mérnöki mesterkedéssel. Nem volt semmi ilyesmi fiatalkorában, csak építészet. Az ember megrajzolta a terveket, aztán bevont tízezer markos legényt másfélszeres fizetéssel, dupla műszak hétvégéken. Csak egymásra kellett rakják a mifenéket. Az embernek nem kellett kozmikusnak lennie ettől.
Ivadékok! Az istenek úgy látták jónak, hogy adjanak neki egy olyan fiút, aki a „Jó reggelt!” kimondása közben vett levegőt is fölszámítja neked, meg egy másikat, aki bálványozza a geometriát és egész éjjel fönnmarad, hogy vízvezetéket tervezzen. Az ember fogához veri a garast és takarékoskodik, hogy a legjobb iskolába küldhesse őket és aztán azzal fizetnek neked vissza, hogy tanult ember lesz belőlük.
– Miről beszélsz? – csattant föl.
– Csak maga a kisülés... – IIb odahúzta magához az abakuszt és zörgetni kezdte a cserépgolyókat a drótokon. – Mondjuk, hogy a Kormányzati modell magasságának kétszereséről beszélünk, aminek a tömege... plusz további okkult jelentőségű kódolt dimenziók a pályázati feltételek szerint... tisztában vagytok vele, ugye, hogy még száz évvel ezelőtt se tudtuk volna megcsinálni, azokkal a primitív módszerekkel nem ám... – az ujja elmosódott a sebességtől.
IIa fölhorkant és megragadta a saját számológépét.
– A mészkő tonnája két talentum... – mormolta. – A szerszámok értékcsökkenése... kőműves kiadások... fekbér... töréskár... ó, jaj, ó, jaj... rezsi... fekete márvány tartalékalkatrész áron...
Pteklaszp sóhajtott. Két golyós számológép kattog tandemben egész álló nap, az egyik megváltoztatva a világ alakját, a másik siratva a költségeket. Mi a fene lett a két fadarabbal és a függőónnal?
Az utolsó golyók nekikattantak az ütközőléceknek.
– Egész kvantumugrás lesz a piramidológiában – jegyezte meg IIb, hátradőlve messianisztikus mosollyal arcán.
– Egész kua... – kezdte IIa.
– Kvantum – javította ki IIb élvezettel.
– Egész kvantumugrás lesz a csődbe – nyilatkozta IIa. – Erre is ki kell találjanak egy új szót.
– Meg fogja érni mint minden áron alul adott reklámcikk – közölte IIb.
– Az biztos. Ha értéken aluli eladásról esik szó, miénk lesz a deficitek gyöngye – válaszolta savanyúan IIa.
– Gyakorlatilag ragyogni fog! Az eljövendő évezredek alatt az emberek majd ránéznek és azt mondják, „az a Pteklaszp, az igen, ismerte a piramisait kívül-belül”.
– Pteklaszp Haszontalanságának fogják hívni, arra gondolsz!
Mostanra már mindkét fivér fölállt, orruk csaknem összeért.
– Az a gond veled, tesó, hogy tudod mindennek az árát, de semminek az értékét!
– Az a gond veled, hogy... hogy... hogy te meg nem!
– Az emberiségnek muszáj mindig fölfelé törekednie!
– Igen, de Khuftra mondom, szilárd pénzügyi alapokon!
– A tudás szomja...
– A törekvés a feddhetetlenségre...
Pteklaszp csak állt és kibámult az udvarra, ahol a fáklyák fényében az alkalmazottak lázasan leltároztak.
Kisvállalkozás volt, amikor az apja ráhagyta – csak egy udvarnyi kőtömb és különféle szfinx, obeliszk, sztélé és egyéb szokványos raktárkészlet, meg a kifizetetlen számlák vaskos kötege, többségük a palotának címezve és tisztelettudóan rámutatva, hogy a mélységes alázattal és kilencszáz évvel ezelőtt benyújtott számláról szemlátomást megfeledkeztek és az azonnali kiegyenlítés igen lekötelezne. De akkoriban élvezetes volt a munka. Csak ő volt, ötezer melós, és a könyvelést megcsinálta Mrs. Pteklaszp.
Piramisokat kell csinálj, mondta az apja. Minden profit a masztabákból, kis, családi sírhalmokból, emlékobeliszkekből és általános nekropoliszi órabérből származik, de ha nem csinálsz piramisokat, nem csináltál semmit. Még a legalacsonyabb származású fokhagyma-termelő, amikor valami takarosát és hosszan tartót keres, esetleg zöld márványtöredékekkel, ám a még szoros büdzsén belül, se menne olyan emberhez, akinek nevéhez nem fűződik piramis.
Így hát piramisokat épített, és azok jók voltak, nem olyanok, mint némelyik manapság, téves számú oldallal és olyan falakkal, amin át tudod dugni a lábad. És igen, valahogy egyre jobban erősödtek.
Megépíteni a lehető legnagyobb piramist a világon...
Három hónap alatt...
Rettenetes büntetéssel, ha nem készül el időre. Dios nem részletezte, mennyire rettenetes, ám Pteklaszp ismerte az emberét és valószínűleg krokodilok lesznek belekeverve. Hát az tényleg elég rettenetes...
Bámulta a pislákoló fényt a szobrok hosszú sorain, köztük egyik az átkozott Hat volt, a Váratlan Vendégek Keselyűfejű Istene, amit évekkel korábban megvett pillanatnyi elmezavarában és a kliens elutasította a csőrműfaj gyenge minősége miatt, s azóta se kell senkinek, még árengedménnyel se.
A minden idők legnagyobb piramisa...
És miután kiköpted a tüdőd gondoskodva arról, hogy a nemesség megkapja a jegyet az örökkévalóságba, megengedik neked, hogy szaktudásod hazafelé fordítsd, azaz, egy csinos piramisocskát magadnak és Mrs. Pteklaszpnak, hogy biztosítsd a biztos megérkezést a Másvilágra? Naná, hogy nem. Még apának is csak egy masztabát engedélyeztek, noha az egyik legjobb volt a folyónál, ezt el kellett ismerje, azt a vöröseres márványt egész Howonda-földről kellett megrendelni, rengetegen kérték aztán ugyanazt, jót tett az üzletnek, pont, ahogy apa szerette volna...
A minden idők legnagyobb piramisa...
És persze sosem emlékeznek, ki van alatta.
Nem számít, hogy Pteklaszp Haszontalanságának vagy Pteklaszp Dicsőségének nevezik. Pteklaszpnak fogják hívni.
Fölbukkant gondolatai tavából, hogy hallja a fiait veszekedni.
Hát, ha ez az utókor, inkább megkockáztatja a 600 tonnás mészkőtömböket. Azok legalább némák.
– Hallgassatok el, ti ketten – mondta.
Abbahagyták és morogva leültek.
– Döntöttem – közölte.
IIb összevissza firkálgatott a stílusával. IIa nyekergette az abakuszát.
– Megcsináljuk – jelentette be Pteklaszp, és kimasírozott a szobából. – És bármelyik fiú, akinek nem tetszik, kihajíttatik a külső sötétségbe, ahol lészen siránkozás és fogaknak csikorgatása – kiáltotta vissza a vállán keresztül.
A két magára maradt fivér sandán egymásra meredt. Végül IIa megszólalt: – Különben is, mit jelent a kvantum?
IIb vállat vont. – Azt jelenti, hogy adj hozzá még egy nullát – felelte.
– Ó! – lepődött meg IIa. – Ennyi az egész?

Végig a Dzsel-folyó völgyeiben a piramisok csöndesen ragyogtak az éjszakában, kisugározva a nappal fölgyülemlett energiáját.
Hatalmas hangtalan lángok csaptak ki sisakköveikből s táncoltak fölfelé, cakkosak, mint a villám, fagyosak, mint a jég.
A sivatag mérföldek százaira csillogott a holtak csillagzataitól, az antikvitás koronáitól. Ám magában a Dzsel-völgyben a fények összefolytak egyetlen tömör tűzszalaggá.

A padlón volt és egyik végén hevert egy párna. Ágynak kellett lennie.
Teppik úgy találta, ezt kétli, ahogy forgolódott, hogy végre találjon olyan részt a matracon, ami hajlandó legalább félúton találkozni vele. Ez ostobaság, gondolta, ilyen ágyakon nőttem föl. És sziklából faragott párnákon. Ebben a palotában születtem, ez az örökségem, késznek kell lennem az elfogadására...
Rendelnem kell egy normális ágyat és pehelypárnát Ankh-ból, ez lesz az első dolgom reggel. Én, a király, mondom, hogy márpedig így lészen.
Megfordult, s a feje nagyot csattant a párnán.
És csatornázás. Micsoda remek ötlet. Döbbenetes, hogy mit lehet elérni egy földbe vájt lyukkal.
Igen, csatornázás. És francos ajtók. Teppik határozottan nem volt hozzászokva, hogy kíséretének számos tagja egyfolytában a rendelkezésére álljon, ezért a lefekvés előtti tisztálkodás szerfölött zavarba ejtőnek bizonyult. És az emberek is. Eltökélte, hogy megismerkedik az emberekkel. Ez nem helyes, ez a meglapulás a palotában.
És mégis hogyan képzelik, hogy az ember elaludjon, mikor a folyó fölött az ég úgy villog, mint a tűzijáték?
Végül a puszta kimerültség a testét az alvás és ébrenlét közti zónába gyűrte, és tébolyult képek meneteltek szemgolyóján.
Ott volt az ősei szégyenkezése, amikor jövendő régészek lefordították uralmának még meg nem festett freskóit: „Kacskaringó, székrekedéses sas, kígyózó vonal, vízilófenék, kacskaringó: És Cephnet Ciklusának évében Teppik Napisten Bevezetette a Csatornázást és Megvetette Elődei Párnáját.”
Khuftról álmodott – óriásian, szakállasan, mennydörgés és villámlás közepette beszélt, lehívva a mennyek dühét leszármazottjára, aki elárulta a nemes múltat.
Dios lebegett át látomásán elmagyarázva, hogy egy több ezer éves ediktum folyományaképp életbevágó, hogy feleségül vegyen egy macskát.
Különféle-fejű istenek versengtek figyelméért elmagyarázva az istenség részleteit, míg a háttérben egy távoli hang megpróbálta magára vonni figyelmét és sikított valamit arról, hogy nem akar eltemetve lenni egy halom kő alatt. De nem volt ideje, hogy erre koncentráljon, mert látott hét kövér tehenet és hét sovány tehenet, s az egyik harsonázott.
Ám ez réges-régi álom volt, ezt álmodta csaknem minden éjjel...
És aztán egy férfi nyilakkal lőtt egy teknősre...
És aztán a sivatagban ment és talált egy pöttöm piramist, alig néhány hüvelyk magasat. Szél támadt és elfújta a homokot, csak immár nem szél volt, hanem a piramis emelkedőben, a homok lepergett csillogó oldalairól...
És egyre nagyobbra és nagyobbra nőtt, nagyobbra, mint a világ, így végül olyan nagy lett a piramis, hogy az egész világ csak egy pötty volt a közepén.
És a piramis közepén valami nagyon fura történt.
És a piramis zsugorodott, magával vitte a világot és eltűnt...
Ha fáraó vagy, egészen kiváló minőségű érthetetlen álmok járnak neked.

Újabb nap virradt, a király kegyelméből, aki összegömbölyödve feküdt az ágyon, összetekert ruháit használva párnának. A palota kőlabirintusában a királyság szolgái elkezdtek fölébredni.
Dios csónakja lágyan siklott a vízen és nekidöccent a mólónak. Dios kimászott, s besietett a palotába, hármasával vette a lépcsőket, s kezét dörzsölgette arra a gondolatra, hogy előtte áll egy új nap, minden óra és rituálé takarosan helyén ketyegve benne. Oly sok a szerveznivaló, oly sok mindenhez van rá szükség...

A főszobrász és múmiakoporsó-készítő föltekerte mérőszalagját.
– Remek munkát végzett, Dil mester – ismerte el.
Dil bólintott. Mesterek között nincs helye az álszerénységnek.
A szobrász oldalba bökte. – Micsoda csapat, mi? – mondta. – Kelméd bepácolja, én bedobozolom őket.
Dil biccentett, de jóval lassabban. A szobrász lenézett az ovális viaszra kezében.
– Ellenbe' nem mondhatom, hogy nagy véleménnyel vagyok erről a halotti maszkról – jelentette ki.
Gern, aki keményen dolgozott a Királynő egyik néhai macskáján egy kőasztalon a sarokban, amit megengedtek neki, hogy egész egyedül csinálja, elszörnyedve nézett föl.
– Nagyon gondosan csináltam – duzzogta.
– Pontosan ez a lényeg – szögezte le a szobrász.
– Tudom – merengett Dil. – Az orr az, ugye.
– Inkább az áll.
– Meg az áll.
– Igen.
– Igen.
Komor csöndben meredtek a fáraó viaszmására. Így tett a fáraó is.
– Semmi baja az államnak!
– Tehetne rá kelméd szakállat – javasolta végül Dil. – Az sokat eltakar, mármint egy szakáll.
– Akkor is ott az orr.
– Levehetne belőle fél hüvelyknyit. És csinálhatna valamit az arccsontokkal is.
– Igen.
– Igen.
Gern elborzadt. – Az a néhai királyunk arca, amiről beszélni tetszenek – mondta. – Nem lehet olyat tenni vele! Különben is, észrevennék a népek – tétovázott. – Észrevennék, nem?
A két mesterember egymást méregette.
– Gern – szólt Dil türelmesen. – Persze, hogy észreveszik. De nem fognak szólni érte. Elvárják tőlünk, hogy, ööö, javítsunk a dolgokon.
– Elvégre – jegyezte meg vidáman a főszobrász –, nem hiszed, ugye, hogy majd odalépnek és azt mondják „Ez teljesen rossz, valójában olyan képe volt, mint egy rövidlátó csirkének”?
– Nagyon szépen köszönöm. Mondhatom, igazán nagyon szépen köszönöm. – A fáraó leült a macska mellé. Úgy tűnt, hogy az emberek csak akkor tartják tiszteletben a holtakat, amikor azt gondolják, hogy a holtak odafigyelnek.
– Gondolom, nem – felelte némi bizonytalansággal az inas. – Tényleg kissé csúnyábbnak tűnt a freskóknál.
– Ez a lényeg, nem igaz – hangsúlyozta Dil sokatmondóan.
Gern nagy, becsületes, pattanásos képe lassan megváltozott, mint a csupakráter táj, amikor felhők haladnak el fölötte. Ráébredt, hogy ez a bevezetés az ősi mesterségbeli titkokba címszó alá tartozik.
– Úgy tetszik érteni, hogy már a festők megváltoztatják a... – kezdte.
Dil összeráncolt homlokkal nézett rá.
– Erről nem beszélünk – közölte.
Gern megpróbálta vonásait az érdemes komolyság kifejezésébe kényszeríteni.
– Ó! – mondta. – Igen. Értem, mester.
A szobrász hátba verte.
– Okos fiú vagy te, Gern – jelentette ki. – Meg fogod érteni. Végül is, épp elég rossz csúnyának lenni, míg élsz. Gondold csak el, milyen szörnyű lenne csúnyának lenni a Másvilágon.
XXVII. Teppikamon király megrázta a fejét. Mi mind egyformának kell látsszunk, míg élünk, gondolta, és most ezek gondoskodnak róla, hogy azonosak legyünk halálunkban is. Micsoda királyság. Lenézett, s megpillantotta a néhai macska lelkét, ami mosakodott. Amikor életben volt, utálta őket, de ez most kifejezetten barátságosnak tűnt. Óvatosan megveregette az állat lapos fejét. Az egy pillanatig dorombolt, aztán megkísérelte lemarcangolni a húst a fáraó kezéről. Eltökélten püfölte a nagy semmit.
A fáraóban növekvő borzalommal tudatosult, hogy a trió most egy piramist beszél meg. Az ő piramisát. A valaha létezett legnagyobb lesz. Egy kiválóan termékeny, lejtős földdarabra fog épülni príma helyszínen a nekropoliszban. Olyannak fog látszani tőle a létező legnagyobb piramis, mint valami, amit egy gyerek alkothatott egy homoktálcán. Márványkertek és gránitobeliszkek fogják körbevenni. Ez lesz a leghatalmasabb emlékmű, amit valaha egy fiú az apjának emelt.
A király fölnyögött.

Pteklaszp fölnyögött.
Sokkal jobb volt az apja idejében. Az embernek csak egy átkozottul nagy csapat rönkgörgető munkásra volt szüksége, meg húsz évre, ami hasznos volt, mert mindenkit távoltartott a zűröktől Áradásidőn, amikor a földeket elöntötte a folyó. Most meg csak egy intelligens fickó kell egy darab krétával meg a megfelelő varázsigék.
Az igaz, hogy imponáló, már persze, ha szereted az ilyesmit.
Pteklaszp IIb körbesétálta a hatalmas kőtömböt, itt tisztázott egy egyenletet, ott kiemelt egy hermetikus feliratot. Fölnézett, s kurtán odabiccentett apjának.
Pteklaszp visszasietett a királyhoz, aki kíséretével a kőbányára tekintő sziklán állt, a nap megcsillant a maszkján. Királyi látogatás mindennek a tetejébe...
– Készen állunk, ha ez tetszésére lel, ó, égbolt íve – jelentette, s kiverte a verejték, minden józan ész ellenére remélve, hogy...
Ó, istenek. A király már megint Meg Fogja Őt Nyugtatni.
Könyörögve tekintett a főpapra, aki mindössze vonásai apró megvonaglásával jelezte, hogy nem áll szándékában bármit is tenni ez ellen. Ez már tényleg túl sok, nem ő az egyetlen, aki ellenzi, csak tegnap történt, hogy Dilt, a balzsamozó mestert teljes félóráig alávetette annak, hogy a Családjáról kellett Beszéljen, ez helytelen, az ember elvárja, hogy a király maradjon a palotában, ez túl...
A király nemtörődöm módon közelgett felé, ami elképzelése szerint a mesterépítésszel éreztetni fogja, hogy barátok között van. Jaj, ne, gondolta Pteklaszp, még a Nevemre is Emlékezni fog.
– Azt kell mondjam, irtó sokat elvégeztél kilenc hét alatt, majdnem késznek látszik. Ööö. Pteklaszp, ugye? – kérdezte a király.
Pteklaszp nagyot nyelt. Most már hiábavaló a remény.
– Igen, ó, kéz a vizek fölött – válaszolta. – Ó, forrása...
– Azt hiszem, a „Sire” vagy a „Felség” elegendő lesz – mondta Teppik.
Pteklaszp pánikba esett és rettegve pillantott Diosra, akinek arca megvonaglott, ám ismét biccentett.
– A király azt kívánja, hogy – a fájdalom kifejezése suhant át arcán – bizalmasan szólítsa még. A barb... külföldi országok modorában.
– Bizonyára roppant szerencsés embernek tartod magad, hogy ilyen tehetséges és keményen dolgozó fiaid vannak – jegyezte meg Teppik lebámulva a kőbánya szorgos látképére.
– Én... azt fogom tenni... ó... Sire – motyogta Pteklaszp, parancsként értelmezve ezt. Miért nem parancsolgatnak a királyok az embernek, mint a régi szép időkben? Akkoriban tudtad, hol a helyed, a királyok nem mászkáltak szerte elbűvölően és úgy bánva veled, mintha valahogy egyenlő lennél velük, mintha te is képes lennél fölkelteni a napot.
– Bizonyára lenyűgöző foglalkozás – folytatta Teppik.
– Ahogy Sire kívánja, Sire – felelte Pteklaszp. – Ha Felséged kiadná a parancsot...
– És pontosan hogy működik ez az egész?
– Sire-séged? – nézett rá Pteklaszp elborzadva.
– Fölröppented a kőtömböket, nem?
– Igen, ó, Sire.
– Ez nagyon érdekes. Hogy csinálod?
Pteklaszp majdnem átharapta az ajkát. Árulja el a Mesterség titkait? Elszörnyedt. Minden várakozás ellenére, Dios a segítségére sietett.
– Bizonyos titkos jelek és pecsétek útján, Sire – közölte –, amelyek eredetét nem lenne bölcs dolog firtatni. Ez a... – megakadt – a modernek bölcsessége.
– Sokkal gyorsabb, mint az a rengeteg vonszolás, gondolom -jelentette ki Teppik.
– Valóban van benne egy bizonyos valami, Sire – értett egyet Dios. – És most, ha szabadna javasolnom...?
– Ó! Igen. Csak rajta, folytassák!
Pteklaszp megtörölte homlokát és a kőbánya szélére rohant.
Meglengette a kendőt.

Mindent a neve határoz meg. Változtasd meg az elnevezést és megváltoztattad az elnevezettet. Na persze, ennél azért lényegesen többről van szó, ám parakozmikus szempontból ez a dolog veleje...
Pteklaszp IIb könnyedén megkocogtatta a követ botjával.
A levegő fölötte hullámzott a hőségben, s aztán, kevéske port hullajtva, a tömb puhán fölemelkedett, míg néhány lábnyira ingott a talaj fölött, kikötőkötelek tartották féken.
És ennyi volt az egész. Teppik valami mennydörgésre számított, vagy legalább egy lánglobbanásra. De a munkások már másik tömb köré csoportosultak, és két férfi vontatta az első sziklát az építkezés felé.
– Roppant imponáló – jegyezte meg szomorkásan.
– Valóban, Sire – válaszolta Dios. – És most vissza kell térjünk a palotába. Hamarosan itt az ideje a Harmadik Óra Szertartásának.
– Jó, jó, rendben – csattant föl Teppik. – Remek munka, Pteklaszp. Csak így tovább.
Pteklaszp hajlongott, mint egy libikóka, lelkes izgalommal és összezavarodva.
– Úgy lesz, Sire-séged – felelte és elhatározta, hogy nekifut a nagy hának. – Megmutathatom Sire-ségednek a legújabb terveket?
– A király már jóváhagyta a terveket – szögezte le Dios. – És, bocsássa meg, ha tévednék, de úgy tűnik, a piramis már jócskán épülőben van.
– Igen, igen, de – mondta Pteklaszp – fölmerült bennünk, hogy itt ez a sétány, tudja, a bejáratra néz, micsoda remek hely, gondoltuk, egy szobornak, mondjuk Hat szobrának, a Váratlan Vendégek Keselyűfejű Istenének, gyakorlatilag önköltségi áron...
Dios rápillantott a vázlatokra.
– Ezek szárnyak akarnak lenni? – tudakolta.
– Nem is önköltségi áron, ugyan, dehogy, megmondom, mit ajánlok... – mondta kétségbeesetten Pteklaszp.
– Ez orr? – érdeklődött Dios.
– Inkább csőr, inkább csőr – magyarázta Pteklaszp. – Figyeljen, ó, pap, mi lenne, ha...
– Nem hinném – döntött Dios. – Nem. Tényleg nem hinném. – Tekintetével végigfürkészte a kőbányát Teppik után, fölnyögött, odalökte a vázlatokat az építőmester kezébe és futni kezdett.
Teppik lesétált az ösvényen a várakozó harciszekerekhez, vágyódva nézegette a sürgés-forgást maga körül, s megtorpant, hogy szemügyre vegyen egy csapat munkást, akik egy sarokkövet nagyoltak. Megmeredtek, amikor megérezték, hogy a fáraó őket figyeli, és ügyefogyottan álltak, szájuk tárva.
– Nahát, nahát – mondta Teppik, megvizsgálva a követ, bár mindazt, amit tudott a kőművességről, föl lehetett volna vésni egy homokszemre. – Milyen csodás szikladarab.
Odafordult a legközelebbi férfihoz, akinek leesett az álla.
– Kőműves vagy, ugye? – kérdezte. – Az biztos nagyon érdekes foglalkozás.
A férfi szeme kidülledt. Leejtette vésőjét – Örk – nyögte.
Száz öllel arrébb Dios köntöse lábát csapkodta, ahogy dübörgött le az ösvényen. Fölkapta a szegélyt és csattogó szandállal vágtázott.
– Hogy hívnak? – tudakolta Teppik.
– Aaaargle – nyöszörögte a férfi rémülten.
– Hát, nagyszerű – mondta Teppik, megragadta a férfi ellen nem álló kezét és megrázta.
– Sire! – bömbölte Dios. – Ne!
És a kőműves elperdült, jobb kezét csuklójánál fogva tartva, küzdve vele, sikítva...

Teppik megragadta a trón karfáját és rámeredt a főpapra.
– De hát csak a barátság gesztusa, semmi több. Ahonnan jövök...
– Ahonnan jön, Sire, az itt van! – mennydörögte Dios.
– De az ég szerelmére, levágni? Túl kegyetlen!
Dios előre lépett egyet. Most a hangja visszatért szokásos olajsima tónusába.
– Kegyetlen, Sire? De hiszen akkurátusan és gondosan fog megtörténni, gyógyszerekkel, hogy ne fájjon. Egész biztosan túl fogja élni.
– De miért?
– Már egyszer elmagyaráztam, Sire. Nem használhatja a kezet anélkül, hogy megszentségtelenítse. Ájtatos ember, és ezt nagyon jól tudja. Értse meg, Sire, hogy felséged isten, Sire!
– De te megérinthetsz. És a szolgák is!
– Én pap vagyok, Sire – felelte nyájasan Dios. – És a szolgák különleges föloldozást kaptak.
Teppik az ajkába harapott.
– Ez barbár szokás – jelentette ki.
Diosnak arcizma se rebbent.
– Nem fogják levágni – közölte Teppik. – Én vagyok a király. Megtiltom, hogy levágják, érted?
Dios meghajolt. Teppik fölismerte: 49-es Szám, Elszörnyedt Utálat.
– Úgy lesz, ahogy Sire kívánja, ó, minden bölcsesség forrása. Bár persze lehetséges, hogy a férfi saját, ha szabad ezt mondanom, kezébe veszi az ügyet.
– Hogy érted? – acsargott Teppik.
– Sire, ha a társai nem akadályozták volna meg, megtette volna maga. Vésővel, úgy értesültem.
Teppik rámeredt és azt gondolta, idegen vagyok a hazámban.
– Értem – szólalt meg végül.
Még egy kicsit gondolkozott.
– Akkor a... műtétet a lehető legnagyobb gondossággal végezzék el, és a férfi kapjon utána nyugdíjat, érted?
– Ahogy óhajtja, Sire.
– Méghozzá tisztességeset.
– Igenis, Sire. Egy arannyal bélelt kézfogás, Sire.
– És esetleg találhatunk neki valami könnyű munkát a palotában?
– Félkezű kőművesként, Sire? – Dios bal szemöldöke hajszálnyit fölhúzódott.
– Akármiként, Dios.
– Természetesen, Sire. Ahogy kívánja. Vállalom, hogy utánanézzek, vajon nem vagyunk-e jelenleg dolgos kezek híján bármely részlegben.
Teppik csúnyán nézett rá. – Ha nem tudnád, én vagyok a király! – mondta.
– E tényállás kísért engem minden álmatlan órában, Sire.
– Dios? – szólt Teppik, amikor a főpap távozni készült.
– Sire?
– Néhány hete megrendeltem egy derékaljat Ankh-Morporkból. Fölteszem, nem tudod, mi lett vele?
Dios kifejező mozdulattal intett kezével.
– Úgy értesültem, Sire, hogy a khali partoknál jelentős a kalóztevékenység – válaszolta.
– Semmi kétség, a kalózok felelősek azért is, hogy a Vízvezetékszerelők és Reterátbúvárok Céhének szakértője nem érkezett meg? – firtatta savanyúan Teppik. [14]
– Igen, uram. Vagy esetleg a banditák, Sire.
– Vagy esetleg egy óriási kétfejű madár lecsapott és elhurcolta – tódította Teppik.
– Minden lehetséges, Sire – felelte a főpap; arcáról sütött az udvariasság.
– Elmehetsz, Dios.
– Sire. Emlékeztethetem Sire-t, hogy a küldöttek Tsortból és Ephebéből meg fognak jelenni felséged színe előtt az ötödik órában?
– Igen. Elmehetsz.
Teppik egyedül maradt, vagy legalábbis annyira egyedül, amennyire valaha is, ami azt jelentette, hogy teljesen maga volt, eltekintve két legyezőlengetőtől, egy inastól, két hatalmas termetű howondaföldi őrtől az ajtónál, meg egy pár szolgálólánytól.
Ó, igen. Szolgálólányok. Egyelőre még nem békült ki a szolgálólányok gondolatával. Föltehetően Dios válogatta ki őket, minthogy szemlátomást ő felügyelt mindent a palotában, és meglepően jó ízlésről tett tanúságot olyan ügyekben, mint például olajbarna bőr, keblek és lábak. Az öltözék, amit ez a kettő összesen viselt, elfedhetett volna egy kis tálkát. És az volt a fura, hogy ennek nettó folyományaként csinos és mozgékony bútordarab lett belőlük, annyira nemi jelleg nélkül, mint az oszlopok. Teppik sóhajtott, visszaemlékezve az ankh-morporki nőkre, akik tetőtől talpig brokátba burkolózhattak és mégis egy egész osztály fiú haja tövéig elpirult tőlük.
A gyümölcsöstál után nyúlt. Az egyik szolgálólány azonnal megragadta a kezét, gyöngéden félretolta, és kivett egy fürt szőlőt.
– Kérlek, ne hámozd meg! – szólt Teppik. – A héja a legjobb része. Tele tápláló vitaminokkal és ásványi anyagokkal. Bár nem hiszem, hogy hallottál ilyesmikről, igaz, ezeket csak nemrégiben fedezték föl – tette hozzá, főleg magának. – Úgy értem, az utóbbi hétezer évben.
Ennyit a múló időről, gondolta komoran. Lehet, hogy máshol azt teszi, de itt nem. Itt csak fölhalmozódik, mint a hó. Olyan, mintha a piramisok lelassítanának minket, mint azok az izék, amiket a hajókon használnak, miisanevük, viharhorgonyok. A holnap itt pont olyan, mint a tegnap, fölmelegítve.
A szolgálólány mindenesetre meghámozta a szőlőt, míg a hópehely másodpercek elszállingóztak.

A Nagy Piramis építési területén hatalmas kőtömbök lebegtek helyükre, mint valami fordított robbanás. A kőbánya és a helyszín közt suhantak, némán szálldogálva a tájban, mély, négyszögletes árnyékok fölött.
– El kell ismerjem, a te érdemed – mondta Pteklaszp a fiának, amikor egymás mellett álltak a megfigyelő toronyban. – Döbbenetes. Egy nap az emberek ámulni fognak, hogyan csináltuk.
– Az az egész ügy a rönkgörgetőkkel és korbácsokkal idejét múlta -jelentette ki IIb. – Nyugodtan elfelejtheted. – A fiatal építész mosolygott, bár volt némi mániákus színezet a vicsorában.
Tényleg döbbenetes volt. Sokkal döbbenetesebb, mint kellett volna. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy a piramis...
Mentálisan megrázta magát. Szégyellheti magát az ilyen gondolatokért. Ha nem vigyáz az ember, babonássá válhat ebben a munkakörben.
Természetes, hogy a dolgok piramissá formálódjanak – na jó, mindenesetre kúppá. Aznap reggel kísérletezett ezzel. Gabona, só, homok... noha a víz nem, az hibának bizonyult. Ám a piramis csupán takaros kúp, nem igaz, ami úgy döntött, hogy kissé rendesebb lesz.
Talán egy hajszálnyit eltúlozta a parakozmikus méréseket?
Az apja hátba vágta.
– Remek munka – ismételte meg. – Tudod, majdnem úgy látszik, mintha fölépítené magát!
IIb fölkiáltott és beleharapott csuklójába; mindig ehhez a gyerekes szokásához folyamodott, amikor ideges volt. Pteklaszp nem vette észre, mert ebben a pillanatban az egyik művezető a torony felé rohant, szertartásos mérőrúdját lengetve.
Pteklaszp kihajolt.
– Mi az? – akarta tudni.
– Azt mondtam, legyen szíves jöjjön azonnal, ó, mester!
Magán a piramison, félúton föl a munkafelületen, ahol a belső kamrák némelyikének aprólékos kidolgozása folyt éppen, az „imponáló” szó többé nem volt helyénvaló. A „félelmetes” szó jobban illett a helyzetre.
A fejük fölött az égen kőtömbök halmozódtak föl óriási, lassú körtáncban, újra és újra elhaladva egymás mellett, hajcsáraik üvöltöttek egymásra meg a szerencsétlen ellenőrökre lenn a piramis tetején, akik megpróbáltak utasításokat kiabálni a zajban.
Pteklaszp begázolt a középpont körül csoportosuló munkások közé. Itt legalább csönd volt. Halotti csönd.
– Rendben, rendben – mondta. – Mi folyik... ó!
Pteklaszp IIb átkukucskált apja válla fölött és csuklóját a szájába dugta.
Az izé csupa ránc volt. Ősöreg volt. Nyilvánvalóan valaha eleven izé volt. Úgy hevert a tömbön, mint egy rendkívül obszcén aszalt szilva.
– Az volt az ebédem – közölte a fővakoló. – Az átkozott ebédem. Alig vártam, hogy megehessem azt az aknát.
– De még nem kezdődhet el – suttogta IIb. – Még nem alakíthat ki temporális bonyodalmakat, úgy értem, honnan tudja, hogy piramis lesz?
– Odanyúltam érte és olyannak érződött... nagyon kellemetlennek érződött – panaszkodott a vakolómester.
– És ráadásul negatív csomópont – mondta IIb. – Egyáltalán nem lenne szabad, hogy olyan kialakuljon.
– Még mindig ott van? – kérdezte Pteklaszp, és hozzátette. – Mondd, hogy igen.
– Ha több tömb kerül a helyére, nem lesz ott – válaszolta a fia vadul nézve körbe –, tudod, amikor a tömeg középpontja megváltozik, a csomópontokat magával húzza.
Pteklaszp félrehúzta a fiatalembert.
– Erre most mit mondasz? – követelt választ rekedt suttogással.
– Rá kellene tegyük a sisakkövet – motyogta IIb. – Hogy lobbantsa ki a csapdába ejtett időt. Akkor nem lesz semmi probléma...
– Hogy tudjuk rátenni a csúcsot? Még átkozottul messze a befejezés – szögezte le Pteklaszp. – Mit tettél? A piramisok nem kezdenek fölhalmozni, amíg nincsenek befejezve. Amíg nem piramisok, tudod? Piramisenergia, érted? A piramisokról nevezték el. Ezért hívják piramisenergiának.
– Biztos van valami köze a tömeghez vagy valamihez – reszkírozta meg az építész. – És az építkezés gyorsaságához. Az időt csapdába ejti az építmény. Úgy értem, elméletileg előfordulhatnak kis csomópontok építkezés közben, de annyira gyöngék, hogy észre sem veszed, ha beleállsz az egyikbe, esetleg néhány órával fiatalabb vagy idősebb leszel vagy... – hadarni kezdett.
– Emlékszem, amikor XIV. Kheneth sírját csináltuk, a freskófestő azt mondta, két órájába került, hogy elkészüljön a festéssel a Királynő Termében és mi azt mondtuk, három nap volt és megbírságoltuk – mondta lassan Pteklaszp. – Nagy hűhó volt a Céhben, arra emlékszem.
– Ezt már mondtad – felelte IIb.
– Mit mondtam?
– A freskófestőt. Alig egy perce.
– Nem, dehogy. Nem is hallhattad – erősködött Pteklaszp.
– Megesküdtem volna, hogy mondtad. Mindenesetre, ez rosszabb – állította a fia – És valószínűleg újra és újra meg fog történni.
– Még több ilyenre számíthatunk?
– Igen – felelte IIb. – Nem lenne szabad negatív csomópontokat kapnunk, de úgy néz ki, fogunk. Számíthatunk gyors áramlásokra és ellentétes sodrokra, és valószínűleg még rövid hurkokra is. Attól tartok, mindenféle temporális anomáliára számíthatunk. Jobb lesz, ha eltávolítjuk a munkásokat.
– Föltételezem, nem tudnál kidolgozni valami módszert, hogy gyors ütemben dolgoztassuk őket és lassúban fizessünk nekik? – érdeklődött Pteklaszp. – Csak egy ötlet. A bátyád biztos, hogy föl fogja vetni.
– Nem! Tarts mindenkit távol! Először betesszük a tömböket és rájuk a sisakkövet!
– Jól van, na, jól van, na. Csak hangosan gondolkoztam. Mintha nem lenne elég bajunk...
Pteklaszp begázolt a középpont körül csoportosuló munkások közé. Itt legalább csönd volt. Halotti csönd.
– Rendben, rendben – mondta. – Mi folyik... ó!
Pteklaszp IIb átkukucskált apja válla fölött és csuklóját a szájába dugta.
Az izé csupa ránc volt. Ősöreg volt. Nyilvánvalóan valaha eleven izé volt. Úgy hevert a tömbön, mint egy rendkívül obszcén aszalt szilva.
– Az volt az ebédem – közölte a fővakoló. – Az átkozott ebédem. Alig vártam, hogy megehessem azt az almát.
Pteklaszp habozott. Ez az egész nagyon ismerősnek tűnt. Már korábban is volt ilyen érzése. A reja vu elsöprő élménye [15]
Szeme beleakadt fia elszörnyedt tekintetébe. Együtt, rettegve attól, amit esetleg látni fognak, lassan megfordultak.
Magukat látták a hátuk mögött állva és vitatkozva valamin, amiről IIb esküdözött, hogy már hallotta korábban.
És én is, döbbent rá Pteklaszp rémülten. Az ott én vagyok. Egész másként nézek ki kívülről. És az amott szintén én vagyok. Ugyancsak. Nemkülönben.
Ez egy hurok. Olyan mint egy csöpp örvény a folyóban, csak az idősodorban. És épp most mentem benne körbe kétszer.
A másik Pteklaszp ránézett.
A temporális megterhelés hosszú, agonizáló pillanata, olyan hang, mint mikor egy egér fölfújja a rágógumiját, után a hurok megszakadt és az alak elenyészett.
– Tudom, mi okozza – mormolta IIb, érthetetlenül a csuklója miatt. – Tudom, hogy a piramis még nincs kész, de az lesz, ezért a hatások valahogy visszaverődnek, apa, most azonnal le kell állítsuk, túl nagy, tévedtem...
– Hallgass! Ki tudod számítani, hogy hol fognak kialakulni csomópontok? – kérdezte Pteklaszp. – És gyere el onnan, mindegyik melós téged bámul. Szedd össze magad, fiam!
IIb ösztönösen övszámológépére tette a kezét.
– Nos, valószínűleg igen – válaszolta. – Csupán a tömegeloszlás függvénye...
– Nagyszerű – mondta az építő határozottan. – Kezdd el! És aztán szólj az összes művezetőnek, hogy látni akarom őket.
Volt egy villanás, mint valami csillámkő, Pteklaszp tekintetében. Az állkapcsa előrefeszült, mint egy gránittömb. Lehet, hogy a piramistól gondolkozom így, mondta magának, de tudom, hogy villámgyorsan kattog az agyam.
– És a bátyádat is küldd ide – fűzte hozzá.
Valóban a piramis hatása. Emlékszem az ötletre, amim majd támadni fog.
Jobb, ha inkább nem gondolkozunk erről. Legyünk gyakorlatiasak.
Körbenézett a félig kész építkezésen. Az istenek tudják, hogy nem tudnánk időben befejezni, gondolta. Most már nem is kell. Olyan sokáig csinálhatjuk, ameddig csak akarjuk!
– Jól vagy? – kérdezte IIb. – Apa, jól vagy?
– Ez is az egyik időhurkod? – tudakolta Pteklaszp álmodozón. Micsoda ötlet! Soha többé senki sem fog elnyerni előlük egy szerződést, prémiumot fognak kapni a befejezésért és nem fog számítani, milyen sokáig csinálták!
– Nem! Apa, nekünk muszáj...
– De te ki tudod számolni, hol fognak ezek a hurkok fölbukkanni, igaz?
– Igen, azt hiszem, de...
– Remek. – Pteklaszp izgalomtól remegett. Talán többet kell fizessenek a munkásoknak, de megéri, és IIa feltétlenül ki fog ötölni valami praktikát, a pénzügyek majdnem olyan jók, mint a mágia. A melósoknak el kell fogadnia. Elvégre panaszkodnak, ha szabad emberekkel kell együtt dolgozzanak, panaszkodnak, ha howondaföldiekkel kell együtt dolgozzanak, panaszkodnak, ha bárkivel együtt kell dolgozzanak, kivéve a tisztességes, fizető céhtagokat. Szóval aligha panaszkodhatnak, ha saját magukkal kell együtt dolgozzanak.
IIb hátralépett, és megnyugtatásul megmarkolta az abakuszt.
– Apa – szólalt meg gyanakodva. – Mire gondolsz?
Pteklaszp ragyogó mosolyt vetett rá. – Doppelgengekre – közölte.

A politika érdekesebb volt. Teppik úgy érezte, hogy ebben legalább közre tud működni.
Dzselébéjbi ősrégi volt. Tisztelték. Ám kicsiny is volt, és a kardél értelmében, és manapság csak ez számít, nem volt semmi hatalma. Nem mindig volt ez így Dios elmondása szerint. Valamikor ők uralták a világot a nemesség puszta erejével, szinte szükség se volt a huszonötezres állandó hadseregre, amit azokban a szép időkben fönntartottak.
Most rafináltabb hatalmat gyakoroltak keskeny államként Tsort és Ephebe óriási és tolakodó birodalmai között, mindkettő egyszerre fenyegetés és védelem. Több mint ezer éve őrizték a békét a kontinens teljes forgáselleni oldalán a Dzsel menti királyok rendkívüli diplomáciával, kifinomult modorral és egy adrenalinfüggő százlábú lábmunkájával. Csupán a hétezer éves lét maga félelmetes fegyver lehet, ha megfelelően forgatod.
– Úgy érted, mi semleges terület vagyunk? – kérdezte Teppik.
– Tsort sivatagi kultúra, akárcsak mi – válaszolta Dios, összefűzve ujjait. – Segítettük kialakulását az évek folyamán. Ami Ephebét illeti... – fintorgott egyet. – Némelyik hittételük roppant különös.
– Hogy érted?
– Azt hiszik, hogy a világot a geometria működteti, Sire. Csupa vonal meg szög meg szám. Ilyesmik, Sire – ráncolta homlokát Dios –, nagyon hibbant elképzelésekhez vezethetnek.
– Á – jegyezte meg Teppik, eltökélve, hogy többet fog megtudni a hibbant elképzelésekről, amint lehet. – Szóval akkor mi titokban Tsort oldalán állunk, igaz?
– Nem. Fontos, hogy Ephebe erős maradjon.
– De több közös vonásunk van Tsorttal?
– Legalábbis hagyjuk, hogy ezt higgyék, Sire.
– Ám ők is sivatagi kultúra?
Dios mosolygott. – Attól tartok, nem veszik komolyan a piramisokat, Sire.
Teppik mindezt fontolóra vette.
– Akkor valójában kinek az oldalán állunk?
– A sajátunkon, Sire. Mindig van erre mód. Sose feledje, Sire, hogy Felséged családja már a harmadik dinasztiánál tartott, mielőtt szomszédaink rájöttek volna, Sire, hogyan kell gyereket csinálni.
Nyilvánvaló volt, hogy a tsorti küldöttség előzőleg szorgalmasan, csaknem dühödten tanulmányozta a Dzsel kultúráját. Az is világos volt, hogy még csak nem is kezdték kapiskálni, csupán kölcsönvettek annyi részt, amennyi hasznosnak tűnt, s aztán összeillesztették őket finoman helytelen módokon. Például az utolsó emberig alkalmazták a Háromszoros-Fordulat-Járásmódot, ahogy az megjelenik a frízeken, s amit kizárólag bizonyos alkalmakkor használtak a dzseli udvarban. Hébe-hóba grimasz suhant át arcukon, amikor csigolyáik tiltakoztak.
Valamint viselték a Reggel Khruspidjait és az Eltávozás Karpereceit, továbbá a Mégis szoknyáját, méghozzá, és nem csoda, hogy még a legyezőszolgálatra beosztott szolgálólányok is mosolyuk rejtegették, hozzáillő lábvérttel! [16]
Még Teppiknek is sietve köhécselnie kellett. Hát persze, gondolta, még nem nőtt be a fejük lágya. Olyanok, mint a gyerekek.
És ezt a gondolatot másik követte, ami hozzátette: ezek a gyerekek egy óra leforgása alatt letörölhetnének minket a térképről.
A másik kettő szinapszisaira lépve jött a harmadik, ami így szólt: az ég szerelmére, ezek csak ruhadarabok, kezded komolyan venni ezt az egészet.
Az ephebei csoport sokkal józanabbul fehér tógákba öltözött. Egy bizonyos egyformaság rítt le róluk, mintha valahol az országban lenne egy kis sajtó, ami apró, kopasz férfiakat ver göndör, fehér szakállal.
A két társaság megállt a trón előtt, s meghajolt.
– Hello! – mondta Teppik.
– Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király üdvözli magukat és megparancsolja, hogy igyanak vele bort – tolmácsolta Dios, s tapsolt egy pohárnokért.
– Ó, igen – értett egyet Teppik. – Kérem, üljenek le!
– Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király megparancsolja, hogy foglaljanak helyet – fordított Dios.
Teppik törte a fejét. Egy alkalmatos beszédet keresett. Bőségesen hallott olyat Ankh-Morporkban. Valószínűleg az egész világon egyformák a beszédek.
– Biztos vagyok benne, hogy jól fogunk boldog...
– Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király megparancsolja, hogy figyelmezzenek! – zengte Dios.
– ...barátságának hosszú története során...
– Figyelmezzenek Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király bölcsességére!
A visszhangok elhaltak.
– Válthatnék veled egy szót egy pillanatra, Dios?
A főpap lehajolt.
– Szükséges ez az egész? – sziszegte Teppik.
Dios lószerű vonásai annak faarcát öltötték, aki ismeretlen képzettel birkózik.
– Természetesen, Sire. Ez a hagyomány – felelte végül.
– Azt hittem, beszélgetnem kell ezekkel az emberekkel. Tudod, határokról meg kereskedelemről és így tovább. Rengeteget gondolkoztam ezen és több ötletem is van. Úgy értem, egy kicsit nehézkes lesz, ha te folyton kiabálsz közben.
Dios udvariasan rámosolygott.
– Ó, dehogy, Sire. Azt már mind elintéztük, Sire. Találkoztam velük ma reggel.
– Akkor mit kell tegyek én?
Dios fél kezével semmitmondó köröző mozdulatot tett.
– Csak amihez kedve van, Sire. Egy kis mosolygás a szokás, meg a küldöttek megnyugtatása.
– Az mind?
– Sire megkérdezheti, vajon szeretnek-e diplomaták lenni, Sire – válaszolta Dios. Olyan kifejezéstelen pillantással viszonozta Teppik tekintetét, mint a tükrök.
– Én vagyok a király – sziszegte Teppik.
– Természetesen, Sire. Nem lenne helyes meggyalázni a hivatalt puszta nyomasztó államügyekkel, Sire. Holnap Sire legfelsőbb törvényszéket tart. Nagyon is monarchához illő hivatal, Sire.
– Á, igen.

Meglehetősen bonyolult volt. Teppik gondosan odafigyelt az esetre, ami állítólagos marhalopás volt Dzsel sokrétű földtörvényeivel elegyítve. Ez az, amiről az egésznek szólnia kell, gondolta. Senki más sem bogozhatja ki, kié az átkozott ökör, ez az a fajta dolog, amit a királyoknak kell megtenni. Na már most, öt évvel ezelőtt ő eladta az ökröt neki, de kiderült...
Az egyik aggódó földműves arcáról a másikéra nézett. Mindketten mellükhöz szorították rongyos szalmakalapjuk, és mindketten az egyszerű emberek merev arckifejezését viselték, akik, falusi viszályuk követésében, most hirtelen márványpadlón találják maguk egy óriási csarnokban, trónoló istenükkel saját szemük előtt. Teppik nem kétellte, hogy bármelyik boldog örömmel föladná minden jogát a nyomorult párához, ha cserébe tíz mérföldre lehetne innen.
Meglehetősen élemedett ökör, gondolta, ideje, hogy levágják, még akkor is, ha az övé, a szomszédja mezején hízott mindezen évek alatt, fele-fele többé-kevésbé méltányos, erre az ítéletre tényleg emlékezni fognak...
Fölemelte az Igazság Sarlóját.
– Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király ítéletet hirdet! Rettegjétek igazságszolgáltatását Őnagysága XXXVIII. Tep...
Teppik megszakította Diost az intonálás közepén.
– Meghallgatván az eset mindkét panaszosát – jelentette ki határozottan, a maszktól kissé zengedezve –, és befolyásolva az érvelés és ellenérvelés által, úgy tűnik nekünk méltányosnak, hogy a kérdéses állat késedelem nélkül vágassék le és teljes pártatlansággal osztassák meg a felperes és alperes között.
Hátradőlt. Igazságos Teppiknek fognak nevezni, gondolta. A közemberek imádják az ilyesmit.
A földművesek hosszú, üres pillantást vetettek rá. Aztán, mintha mindketten forgókorongra lennének szerelve, megfordultak és odanéztek, ahol Dios ült a helyén, a lépcsőn, alacsonyabb rangú papok csoportjában.
Dios fölállt, lesimította egyszerű köntösét és kinyújtotta botját.
– Figyelmezzetek Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király interpretált bölcsességére! – mondta. – Isteni ítéletünk szerint a vitatott állat Rhumusphut tulajdona. Isteni ítéletünk az, hogy az állatot áldozzák föl az Istenek Csarnokának oltárán köszönetül a Mi Isteni Lényünk Figyelméért. Továbbá azt is ítéljük, hogy mind Rhumusphut, mind Ktoffle dolgozzon három többletnapot a Király földjein fizetségképpen ezen ítéletért.
Dios fölemelte fejét, míg félelmetes orra mentén egyenesen Teppik maszkjába nézett. Fölemelte mindkét kezét.
– Végtelen Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király bölcsessége!
A földművesek rettegő hálával hajlongtak és kihátráltak az uralkodó színe elől, őröktől keretezve.
– Dios – szólt színtelenül Teppik.
– Sire?
– Csak egy pillanatra gyere ide, légy szíves!
– Sire? – ismételte meg Dios, a trón mellé anyagiasulva.
– Nem tudtam nem észrevenni, Dios, elnézést, ha tévednék, egy bizonyos cifrázást a fordításban.
A pap meglepettnek látszott.
– Lehetetlen, Sire. A lehető leghűségesebben közvetítettem Sire döntését, azon kívül csak a részleteket finomítottam a precedensnek és hagyománynak megfelelően.
– Hogy mi? Az átkozott bestia valóban mindkettejükhöz tartozik!
– Ám Rhumusphut közismerten szertartásos hitbuzgalmában, Sire, keresve minden alkalmat, hogy dicsőítse és magasztalja az isteneket, míg Ktoffléról tudott, hogy esztelen eszméket dédelget.
– Mi köze ennek az igazsághoz?
– Minden, Sire – felelte Dios nyájasan.
– De most egyiké se lett az ökör!
– Úgy van, Sire. Ám Klofflénak nincs ökre, mert nem érdemli meg, míg Rhumusphut az áldozatával rangosabb helyet biztosított magának a Másvilágon.
– És fölteszem, te meg marhapecsenyét vacsorázol ma este – fanyalgott Teppik.
Olyan volt, mint egy ökölcsapás; Teppik akár fölkaphatta volna a trónt és megüthette volna vele a papot. Dios egyet lépett hátra, megrendültén, szeme a fájdalom röpke tava. Amikor megszólalt, hangjának sebzett éle volt.
– Nem eszem húst, Sire – mondta. – Az gyengíti és beszennyezi a lelket. Szólíthatom a következő esetet, Sire?
Teppik bólintott. – Tedd azt!
A következő eset száz négyzetöl folyómenti föld bérét vitatta. Teppik figyelmesen hallgatta. A jó termőföld kelendő volt Dzselben, mivel a piramisok oly sokat elfoglaltak belőle. Komoly ügy volt.
Különösen komoly volt, mivel a föld bérlője minden állítás szerint szorgosan és lelkiismeretesen dolgozott, míg tényleges tulajdonosa nyilvánvalóan gazdag volt és ellenszenves. [17] Sajnos, akárhogy keverte az ember a tényeket, neki volt igaza is.
Teppik mélyen elgondolkozott, aztán Diosra kancsított. A pap odabiccentett neki.
– Úgy tűnik nekem – kezdte Teppik olyan gyorsan, ahogy csak tudta, de nem elég gyorsan.
– Figyelmezzetek Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király ítéletére!
– Úgy tűnik nekem... nekünk – ismételte meg Teppik –, hogy, mindent tekintetbe véve a puszta halandó leleményeken túl is, ennek az ügynek igaz és igazságos kimenetele... – elhallgatott. Ez, gondolta, nem az, ahogy egy istenkirály beszél.
– A földesúr megmérettetett és híjával találtatott – zengte a maszk szájnyílásán át. – A bérlő javára döntünk.
Az udvar egy emberként fordult Dioshoz, aki suttogva tanácskozott a többi pappal, majd fölállt.
– Halljátok mostan Ónagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király interpretált szavait! Ptorne, a földműves, azonnal fizessen 18 tunnát földbérhátralékként Imtebos hercegnek! Imtebos herceg azonnal fizessen 12 tunnát a folyó isteneinek perselypénzébe! Éljen soká a király! Jöjjek a következő eset!
Teppik megint odaintette Diost.
– Van egyáltalán bármi értelme annak, hogy itt vagyok? – firtatta túlfűtött suttogással.
– Kérem, Sire, nyugodjon meg! Ha nem lenne itt, honnan tudná a nép, hogy igazság szolgáltatott?
– De te mindent kiforgatsz, amit mondok!
– Dehogy, uram. Sire az ember ítéletét mondja. Én pedig a király ítéletét tolmácsolom.
– Értem – mondta komoran Teppik. – Nos, mostantól...
A csarnokon kívülről felbolydulás hallatszott. Nyilvánvalóan akadt kint egy fogoly, aki kevésbé bízott a királyi igazságszolgáltatásban, és a király ezért nem hibáztatta. Ő maga sem volt elragadtatva tőle, egyáltalán nem.
Kiderült, hogy egy sötét hajú lány, két őrrel birkózva és olyanfajta ökölcsapásokat és sarokrúgásokat osztott ki nekik, amiket egy férfi csak pirulva osztogatna. És nem is viselt megfelelő ruházatot ehhez a feladathoz. Épp csak elegendő lenne ahhoz, hogy szőlőt hámozva heverésszen benne.
Meglátta Teppiket és, a fiú titkos örömére, tiszta gyűlölettel teli pillantást vetett rá. Azután, hogy egész délután úgy bántak vele, mint egy szellemi fogyatékos szoborral, kész gyönyörűség volt olyanra találni, aki érdeklődik iránta.
Nem tudta, hogy a lány mit követett el, de az őrökön csattanó ütésekből ítélve, elég biztosnak tűnt, hogy képességei legvégső határáig elment elkövetés közben.
Dios lehajolt a maszk füllyukának szintjére.
– A lány neve Ptera – mondta. – Sire atyjának szolgálólánya. Nem hajlandó elkortyolni az italt.
– Miféle italt? – kérdezte Teppik.
– Az a szokás, hogy a halott király visz magával szolgákat a Másvilágra, Sire.
Teppik gyászosan bólintott. Féltékenyen őrzött kiváltság volt, egy nincstelen szolga számára az egyetlen mód az örökkévalóság bebiztosítására. Visszaemlékezett nagyapja temetésére és az öregember személyes szolgáinak diszkrét morajára. Napokra mélabúba döntötte az apját.
– Jó, de az nem kötelező – jelentette ki.
– Igen, Sire. Nem kötelező.
– Apának bőven voltak szolgái.
– Úgy értesültem, ez a lány volt a kedvence, Sire.
– Hát akkor pontosan mi rosszat követett el?
Dios sóhajtott, ahogy az teszi, aki egy szerfölött visszamaradt gyermeknek magyaráz.
– Nem hajlandó meginni a mérget, Sire.
– Elnézést. Azt hittem, azt mondtad, hogy nem kötelező, Dios.
– Igen, Sire. Nem az, Sire. Teljességgel önkéntes. A szabad akarat cselekedete. És a lány elutasította, Sire.
– Á! Egyike azoknak a helyzeteknek – mondta Teppik. Dzselébéjbi az ilyen helyzetekre épült. Ha megpróbálnád megérteni őket, megőrülnél. Ha egyik őse kijelentette volna, hogy éjszaka van nappal, az emberek tapogatózva járkálnának a fényben.
Előrehajolt.
– Lépj előre, ifjú hölgy – szólt.
A lány Diosra nézett.
– Őnagysága XXVIII. Teppikamon király...
– Muszáj ezt az egészet minden alkalommal végigszenvedni?
– Igen, Sire... a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király megparancsolja, hogy valld meg bűnöd!
A lány kiszabadította magát az őrök markolásából és a rémülettől reszketve nézett szembe Teppikkel.
– Ő azt mondta nekem, hogy nem akarja, hogy piramisba temessék – mondta. – Azt mondta, hogy annak a sokmillió tonna sziklának elképzelése maga fölött lidércnyomást okoz neki. Nem akarok még meghalni!
– Elutasítod, hogy saját jószántadból mérget igyál? – tudakolta Dios.
– Igen!
– De gyermek – mondta Dios –, a király akkor mindenképp ki fog végeztetni. Hát nem jobb becsülettel elmenni egy méltó életbe a Másvilágon?
– Nem akarok szolga lenni a Másvilágon!
Az egybesereglett papok felől az elszörnyedés nyögése kélt. Dios biccentett.
– Akkor hát el fog téged vinni a Lélekfaló – jelentette ki. – Sire, mi Sire ítéletét várjuk.
Teppik rádöbbent, hogy a lányt bámulja. Volt benne valami kísértetiesen ismerős, amit nem igazán tudott megfogalmazni. – Engedjük szabadon – mondta.
– Őnagysága XXVIII. Teppikamon király, a Mennyek Ura, a Nap Szekerének Kocsisa, a Nap Bárkájának Kormányosa, a Titkos Tudás Védelmezője, a Láthatár Ura, az Út Fenntartója, a Könyörület Cséphadarója, a Magasanszületett, az El Nem Múló Király beszélt! Holnap hajnalban a folyó krokodiljai elé vetünk téged. Páratlan a király bölcsessége!
Ptera megfordult és rámeredt Teppikre. Aki nem szólt semmit. Nem mert, attól félve, hogy mivé válhatnak szavai.
A lány csöndesen ment el, ami rosszabb volt, mint a zokogás vagy kiabálás.
– Ez volt az utolsó eset, Sire – közölte Dios.
– Visszavonulok szállásomra – mondta fagyosan Teppik. – Sok mindenről kell gondolkodnom.
– Hát akkor föl fogom küldetni a vacsorát – felelte a pap. – Sült csirke lesz.
– Utálom a csirkét.
Dios mosolygott. – Dehogy, uram. Szerdánként a király mindig jóízűen csirkét eszik, Sire.

A piramisok fölvillantak. A fény, amit a tájra vetettek furcsa módon tompa volt, szemcsés, csaknem szürke, ám minden sírbolt sisakköve fölött cikcakkos láng recsegett az égre.
A fém halk csörrenése a kövön Pterát nyugtalan szunyókálásból rendkívüli éberségbe ugrasztottá. Nagyon óvatosan fölállt és az ablak felé kúszott.
Eltérően a tisztességes cellaablakoktól, amiknek nagynak és szellősnek kell lennie, s mindössze néhány alkalmatlan vasrúd eltávolítását igényelik, hogy a fogoly elszökhessen, ez az ablak csupán hat hüvelyk széles nyílás volt. Hétezer év megtanította a Dzsel királyait, hogy a börtöncellákat úgy kell megtervezni, hogy benntartsák a foglyokat. Ezen a nyíláson kizárólag darabokban juthattak volna ki.
Ám a piramisfényben egy alak bukkant föl és egy hang azt mondta, „Psszt!”.
A lány a falhoz lapult, s megpróbált fölérni a réshez.
– Ki vagy?
– Azért jöttem, hogy segítsek rajtad. Ó, a francba! Ezt nevezik itt ablaknak? Figyelj, leengedek egy kötelet.
Egy vastag, selymes zsinór, hellyel-közzel megcsomózva, hullott le a lány válla mellett. Egy-két pillanatig csak bámulta, aztán lerúgta kunkori orrú cipellőjét és fölmászott rajta.
A rés másik oldalán az arcot félig eltakarta egy fekete csuklya, de a lány ki tudta venni rajta az aggódó arckifejezést.
– Ne ess kétségbe! – mondta.
– Nem estem kétségbe. Aludni próbáltam.
– Ó! Igazán elnézést kérek. Akkor máris megyek és itt hagylak, jó?
– De reggel majd fölébredek és akkor kétségbe fogok esni. Min állsz rajta, démon?
– Tudod, hogy mi a mászóvas?
– Nem.
– Nos, két olyanon.
Némán meredtek egymásra.
– Oké – szólalt meg végül az arc. – Körbe kell menjek és az ajtón keresztül fogok érkezni. Ne menj sehova! – És ezzel eltűnt fölfelé.
Ptera elengedte magát és visszacsusszant a padló hideg köveire. Az ajtón keresztül fog érkezni! Eltűnődött, hogyan fogja csinálni. Az emberek először ki kell nyissák az ajtót.
Lekuporodott a cella legtávolabbi sarkába és a kis fanégyszöget bámulta.
Hosszú percek múltak el. Egyszer azt gondolta, hall valami apró neszt, olyat, mint a pihegés.
Egy kicsit később halkan fém csörrent, olyan gyöngén, hogy csaknem túl volt a hallhatóságon.
Még több idő tekeredett az örökkévalóság orsójára, s aztán a csönd a zárkán kívül, amit addig a hangok hiánya okozott, lassacskán azzá a csönddé változott, amit valaki nesztelensége hoz létre.
A lány azt gondolta: a démon pont az ajtón kívül van.
Aztán jött némi szünet, ami alatt Teppik megolajozta a reteszeket és zsanérokat, ezért amikor a végső rohamra indult, az ajtó szívfacsaró zajtalansággal tárult ki.
– Hé? – szólt egy hang a sötétben.
Ptera még jobban bepréselte magát a sarokba.
– Figyelj, azért jöttem, hogy megmentselek.
Most már ki tudott venni a lány egy feketébb árnyat a villanófényben. Az sokkal több tétovázással lépett előre, mint amit egy démontól várt.
– Jössz vagy nem? – érdeklődött. – Csak leütöttem az őröket, nem az ő hibájuk, szóval nincs sok időnk.
– Engem a krokodilok elé fognak vetni reggel – suttogta Ptera. – Maga a király rendelte el.
– Valószínűleg tévedésből.
Ptera szeme óriásira tágult elszörnyedt hitetlenségében.
– A Lélekfaló fog elvinni engem! – mondta.
– És te ezt akarod?
Ptera tétovázott.
– Hát akkor – nyugtázta az alak és megfogta a lány ellen nem álló kezét. Kivezette a cellából, ahol a lány majdnem megbotlott egy őr arcra borult testében.
– Kik vannak a többi zárkában? – kérdezte a démon rábökve az ajtók sorára a folyosón.
– Nem tudom – válaszolta Ptera.
– Derítsük ki, jó?
Az alak hozzáérintett egy flaskát a következő ajtó reteszeihez és zsanérjaihoz, s belökte. A keskeny ablakon át a villanás megvilágított egy középkorú férfit, aki törökülésben ült a padlón.
– Azért jöttem, hogy megmentselek – jelentette ki a démon.
A férfi fölbámult rá.
– Megmenteni? – kérdezte.
– Igen. Miért vagy itt?
A férfi lehorgasztotta fejét.
– Káromoltam a király nevét.
– Azt hogy csináltad?
– Ráejtettem egy követ a lábamra. Most ki fogják tépni a nyelvem.
A sötét alak együtt érzően biccentett.
– Meghallotta egy pap, mi? – firtatta.
– Dehogy. Elmondtam a papnak. Az ilyen szavakat nem szabad büntetés nélkül megúszni.
Tényleg jók vagyunk benne, gondolta Teppik. Puszta állatok nem lennének képesek ilyen módon cselekedni. Embernek kell lenni ahhoz, hogy tényleg hülye lehess. – Szerintem erről kinn kéne beszéljünk – jegyezte meg. – Miért ne jönnél velem?
A férfi elhúzódott és rámeredt.
– Azt akarod, hogy szökjek meg? – tudakolta.
– Jó ötletnek tűnik, nem gondolod?
A férfi belemeredt Teppik tekintetébe, ajka némán mozgott. Aztán láthatólag döntésre jutott.
– Őrség! – ordította.
A kiáltás végigvisszhangzott az alvó palotán. Önjelölt megmentője hitetlenkedve meredt a fogolyra.
– Őrült – mondta – Ti mind őrültek vagytok.
Kilépett a cellából, megmarkolta Ptera kezét, s végigsietett az árnyékos folyosókon. Mögöttük a rab kihasználta a nyelvét addig, míg még megvolt neki, méghozzá arra, hogy szakadatlan szidalmakat üvöltsön.
– Hova viszel? – kérdezte Ptera, miközben szaporán befordultak egy sarkon egy oszlopok csíkozta udvarra.
Teppik habozott. Ezen a ponton túl nem tervezett sokat.
– Miért fáradnak az ajtók bereteszelésével? – akarta tudni az oszlopokat fürkészve. – Erre lennék kíváncsi. Meg vagyok lepve, hogy nem sétáltál vissza a celládba, amíg én a másikban jártam.
– Én... én nem akarok meghalni – felelte csöndesen a lány.
– Nem hibáztatlak.
– Nem lenne szabad ezt mondanod! Helytelen, hogy nem akarok meghalni!
Teppik fölpillantott a tetőre az udvar körül, és lecsatolta csáklyáját.
– Azt hiszem, vissza kéne mennem a börtönbe – jegyezte meg Ptera anélkül, hogy bármilyen lépést tett volna abba az irányba. – Már az is helytelen, ha csak gondolunk az engedetlenségre a királlyal szemben.
– Ó? Akkor mi fog veled történni?
– Valami rossz – bizonytalankodott a lány.
– Úgy érted, rosszabb, mint a krokodilok elé vettetés meg hogy lelked elragadja a Lélekfaló? – érdeklődött Teppik, és szilárdan beakasztotta a csáklyát valami rejtett perembe a lapos tetőn.
– Érdekes nézőpont – ismerte el Ptera, elnyerve ezzel a Teppik Díjat a világos gondolkozásért.
– Érdemes fontolóra venni, nem? – Teppik kipróbálta, elbírja-e súlyát a zsineg.
– Azt mondod, ugye, hogy ha a legrosszabb mindenképp megesik veled, akár abba is hagyhatod az izgulást – mondta Ptera. – Ha a Lélekfaló el fog kapni téged, akármit is csinálsz, akkor akár elkerülheted a krokodilokat, erről van szó?
– Te mész föl elsőnek – közölte Teppik. – Azt hiszem, jön valaki.
– Ki vagy?
Teppik a tarsolyában kotorászott. Egy eónnal ezelőtt egy szál ruhában jött vissza Dzselbe, ám abban az öltözékben, amit a vizsga alatt viselt. Egy Kettes Számú hajítókést egyensúlyozott kezében, az acél csillogott a villanófényben. Lehetséges, hogy nem is akadt több acél az országban; nem arról volt szó, hogy Dzselébéjbi még nem hallott az acélról, hanem ha a réz jó volt az ük-ük-ük-ükapádnak, akkor elég jó kell legyen neked is.
Nem, az őrök nem érdemlik a kést. Nem tettek semmi rosszat.
A keze rácsukódott a lábtövisek kis necczacskójára. Ezek apróbbak voltak, csupán egy hüvelyk cövekenként. A lábtövis nem öl meg senkit, csak kissé lelassítja az illetőt. Egy-kettő közülük a talpba fúródva rendkívüli lassúságot és óvatosságot idéz elő mindenkiben, a végzetesen vakbuzgókat kivéve.
Elszórt néhányat a folyosó bejáratánál, visszarohant a kötélhez, s pár gyors fogássál fölkúszott. Pont akkor ért a tetőre, amikor az első őrök átrohantak a szemöldökfa alatt. Várt, míg meg nem hallotta az első káromkodást, aztán föltekerte a kötelet és a lány után sietett.
– El fognak fogni minket – mondta Ptera.
– Nem hiszem.
– És aztán a király a krokodilok elé fog vettetni minket.
– Ó, nem, nem hinném... – Teppik elhallgatott. Lebilincselő gondolat.
– Lehet, hogy azt teszi – reszkírozta meg. – Nagyon nehéz biztosnak lenni bármiben is.
– Akkor most mit fogunk csinálni?
Teppik átbámult a folyón, ahol a piramisok tündököltek. A Nagy Piramis még mindig épült a villanófényben; a távolságtól eltörpült kőtömbök raja lebegett a csúcsánál. A munkamennyiség, amit Pteklaszp a feladatba fektetett, döbbenetes volt.
Micsoda lobogása lesz majd annak, gondolta Teppik. Egész Ankh-ig el fog látszani.
– Rettenetesek, nem? – jegyezte meg Ptera.
– Úgy gondolod?
– Alattomosak. Tudod, az öreg király gyűlölte őket. Azt mondta, hogy a múlthoz szögezik a Királyságot.
– Nem mondta, miért?
– Nem. Csak utálta őket. Olyan helyes öregúr volt. Nagyon kedves. Nem olyan, mint ez az új. – A lány kifújta az orrát és visszatette a zsebkendőt az alig elegendő helyére flitteres melltartójában.
– Öööö, mit kellett pontosan csinálnod? Úgy értem, szolgálólányként? – érdeklődött Teppik a tető látképét fürkészve, hogy elrejtse zavarát.
A lány kuncogott. – Te nem idevalósi vagy, ugye?
– Nem. Nem igazán.
– Főleg beszélgetni vele. Vagy csak meghallgatni. Tényleg tudott beszélni, de mindig azt mondta, hogy soha senki nem hallgat arra, amit mond.
– Igen – mondta Teppik, mélyen átérezve. – És ez volt minden?
A lány rámeredt, aztán újra kuncogott. – Ó, az? Nem, ő nagyon kedves volt. Nem bántam volna, érted, ugye, megkaptam a teljes kiképzést. Igazából kicsit kiábrándító volt. Tudod, a családom nőtagjai évszázadok óta szolgálnak a királyok alatt.
– Ó, tényleg? – sikerült kinyögnie a fiúnak.
– Nem tudom, hogy láttad-e valaha azt a könyvet, a címe A Bespalettózott...
– ...Palota – vágta rá automatikusan Teppik.
– Gondoltam, hogy egy olyan úriember, mint te, ismerni fogja – bökte oldalba Ptera. – Az afféle tankönyv. Nos, a szépanyám feküdt modellt egy csomó képhez. Nem mostanában – tette hozzá arra az esetre, ha a fiú nem fogta föl teljesen –, úgy értem, az kissé lehervasztó lenne, ő már huszonöt éve halott. Amikor fiatalabb volt. Nagyon hasonlítok rá, mindenki azt mondja.
– Örk – értett egyet Teppik.
– A szépmami nagyon híres volt. Tudod, a lábát a feje mögé tudta tenni. Egyébként én is. Már a Harmadik Osztályig jutottam.
– Örk?
– Az öreg király egyszer azt mondta nekem, hogy az istenek azért adtak humorérzéket az embereknek, hogy ellensúlyozzák a szex adományát. Szerintem akkor éppen egy kicsit földúlt volt.
– Örk. – Teppik szeméből csak a fehérje látszott.
– Te nem beszélsz sokat, igaz?
Az éjjeli szellő a fiú felé sodorta a lány parfümjét. Ptera faltörő kosnak alkalmazta az illatot.
– Találnunk kell neked valami rejtekhelyet – jelentette ki Teppik, minden szóra koncentrálva. – Nincsenek szüleid vagy valami? – Megpróbálta figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy a villanófényben a lány ragyogni látszott, s nem ért el túlzott sikert.
– Hát, az anyám még mindig valahol a palotában dolgozik – válaszolta Ptera. – De nem hiszem, hogy nagyon együtt érző lenne.
– El kell tüntessünk téged innen – magyarázta Teppik hevesen. – Ha valahol el tudnál rejtőzni ma, lopok néhány lovat vagy csónakot vagy valamit. És akkor elmehétnél Tsortba vagy Ephebébe vagy valahova.
– Úgy érted, külföldre? Nem hiszem, hogy szeretnék – felelte Ptera.
– A Másvilághoz képest se?
– Hát... Persze, ha így fogalmazol... – A lány megragadta a fiú karját. – Miért mentettél meg?
– Ööö? Mert szerintem jobb elevennek lenni, mint holtnak.
– Már mindent megtanultam egész a 46-os számig, az Öt Szerencsés Termesz Nászáig – közölte Ptera. – Ha lenne nálad egy kevés joghurt, meg tudnánk...
– Nem! Úgy értem, nem. Nem itt. Nem most. Biztos, hogy már keresnek minket, már majdnem hajnalodik.
– Semmi szükség úgy üvöltözni! Csak kedves akartam lenni.
– Igen. Jó. Köszönöm. – Teppik elmenekült és átkukucskált a pártázaton a palota számos világítóaknájának egyikébe.
– Ez a balzsamozók műhelyébe vezet – mondta. – Ott bőségesen akad rejtekhely. – Újra letekerte a zsineget.
Különféle szobák nyíltak az aknából. Teppik talált egyet, amit padok szegélyeztek és faforgács borította padlóját; egy ajtó vezetett egy másik kamrába, tele múmiatokokkal, mindegyikre ugyanazt az arany babaarcot erősítették, amit már megismert és megutált. Megkocogtatott néhányat, aztán fölemelte a legközelebbi fedelét.
– Senki sincs otthon – mondta. – Itt benn pihenhetsz egy jót. Egy csöppet nyitva hagyom a fedelét, hogy kapj levegőt.
– Nem hiheted, hogy megkockáztatom! És mi lesz, ha nem jössz vissza?
– Visszajövök ma éjjel – válaszolta Teppik. – És... és majd meglátom, tudok-e valami ételt meg italt hozni valamikor napközben.
A lány lábujjhegyen állt, bokaperecei végigcsilingeltek egész Teppik libidójáig. Önkéntelenül lepillantott és látta, hogy mindegyik köröm ki van festve. Eszébe jutott, hogy Sajtmíves elmesélte nekik az istálló mögött egyik ebédszünetben, hogy a lányok, akik festik a lábkörmeik, mind... nos, nem emlékezett pontosan, ám akkoriban ugyancsak hihetetlennek tűnt.
– Nagyon keménynek látszik – jegyezte meg Ptera.
– Mi?
– Ha már bele kell feküdnöm, szükségem lesz néhány párnára.
– Figyelj, teszek bele faforgácsot, jó? – rimánkodott Teppik. – De siess! Kérlek!
– Rendben. De vissza fogsz jönni, ugye? Megígéred?
– Igen, igen! Ígérem!
Egy faszilánkot beékelt a tokba, hogy legyen szellőzés, visszatette a fedelet, és elrohant.
A király kísértete figyelte, ahogy elmegy.

Fölkelt a nap. Amikor az arany fény ráömlött a Dzsel termékeny völgyére, a piramisvillanások elsápadtak és szellemtáncosokká váltak a világosodó ég előtt. És most hanghatás is járult hozzájuk. Egész idő alatt hallatszott, csak túl magas frekvencián a halandó füleknek, egy hang, ami most lefelé zuhant a messzi ultraszonikából...
KKKkkkkkkhhheeee...
Az égből sikított le, vékony hangburok, mint amikor a hegedű vonóját ráncigálják az agy nyers felszínén.
Kkkhheeeeeee...
Vagy nedves körmöt húznak végig egy védtelen idegen, mondják némelyek. Ennek alapján beállíthatod az órád, mondanák, ha bárki is tudná, mi az a karóra.
...keeee...
Egyre mélyült és mélyült, ahogy a napfény átcsapott a köveken, macskanyávogásból kutyamorgássá.
...ee......ee......ee...
A villanófények kilobbantak.
...opsz.

– Szép reggelünk van, Sire. Remélem, jól aludt?
Teppik odaintett Diosnak, de nem szólt. A borbély épp végezte a Megborotváltan Elindulás Szertartását.
A borbély reszketett. Nemrégiben még félkezű, állástalan kőműves volt. Aztán a félelmetes főpap magához hívatta és megparancsolta, hogy legyen a király borbélya, bár ez azt jelentette, hogy meg kell érintse a királyt, ám rendben volt a dolog, mert a papok szépen elrendezték és semmi mást nem kell majd levágni belőle. Egészében véve jobb volt, mint várta, és nagy megtiszteltetés, hogy egyes-egyedül, mint az uj... keze, felelős a király szakálláért.
– Semmi sem zavarta Felséged? – firtatta a főpap. A szeme a gyanakvás raszterén fürkészte a szobát; meglepő, hogy kis olvadt sziklaerek nem csurrantak a falakról.
– Narrr...
– Ha még kicsit mozdulatlan maradna, ó, el nem múló úr – kérte a borbély olyan valakinek könyörgő hangnemét alkalmazva, aki arra számít, hogy városnéző kőrútban lesz része egy krokodil emésztőszerveiben, amennyiben belemetsz egy fülbe.
– Nem hallott Felséged fura zajokat? – érdeklődött Dios. Hirtelen hátralépett, hogy bekukkanthasson az aranyozott pávamintás spanyolfal mögé a szoba túloldalán.
– Nerr.
– Felséged ma reggel kissé nyúzottnak látszik, Sire – jegyezte meg Dios. Leült a padra, aminek két végén faragott gepárdok voltak. A király jelenlétében leülni, kivéve egyes szertartásos alkalmakat, tiltott dolognak számított. Azonban azt jelentette, hogy be tudott bandzsítani Teppik alacsony ágya alá.
Dios ideges volt. A sajgások és az alváshiány dacára Teppik különösképp felajzottnak érezte magát. Megtörölte az állat.
– Az ágy miatt – jelentette ki. – Azt hiszem, már említettem. A derékalj, tudod. Toll szokott benne lenni. Ha az eszme ismeretlen, kérdezd meg Khali kalózait. Legalább a felük libatollas dunyhán kell aludjon mostanra.
– Felséged tréfálni méltóztat – szögezte le Dios.
Teppik tudta, hogy nem kéne továbbfeszíteni a húrt, de azért megtette.
– Valami baj van, Dios? – tudakolta.
– Múlt éjjel betört a palotába egy gonosztevő. A Ptera leányzó eltűnt.
– Ez roppant nyugtalanító.
– Igen, Sire.
– Bizonyára egy kérő vagy széptevő vagy valami.
Olyan volt Dios arca, akár a szikla. – Lehetséges, Sire.
– Hát akkor a szent krokodilok éhen maradnak. – Bár nem sokáig, gondolta Teppik. Menj ki bármelyik kis móló végébe a folyóparton, hagyd, hogy árnyékod a vízre vetüljön, és a sársárga víz, varázslatosan, sársárga testekké válik. Úgy néznek ki, mint nagy, ázott fatörzsek, a fő különbség az, hogy a fatörzsek nem tárják ki egyik végük és harapják le a lábad. A Dzsel szent krokodilusai a királyság szemételtakarítói, folyami járőrei és néha a hullaház is.
Nem lehetett egyszerűen nagynak nevezni őket. Ha az egyik hatalmas hím valaha oldalra fordulna a sodrásban, eltorlaszolná a folyót.
A borbély lábujjhegyen távozott. Két inas lábujjhegyen érkezett.
– Előre megéreztem Felséged természetes reakcióját, Sire – folytatta Dios, mint a vízcsepp a mély mészkőbarlangokban.
– Nagyszerű – jelentette ki Teppik, az aznapra kitett öltözéket vizsgálva. – Pontosan mi is volt az?
– Alapos kutatás a palotában, szobáról szobára.
– Abszolúte! Csak folytasd, Dios!
Az arcom teljesen nyílt, mondta magában. Egyetlen izmom se rándult. Tudom, hogy nem. Úgy olvas bennem, mintha sztélé lennék. Képes vagyok farkasszemet nézni vele.
– Köszönöm, Sire.
– Gondolom, mostanra már messze járnak – jegyezte meg Teppik. – Akárkik is voltak. A lány csak egy szolgáló, nem igaz?
– Elképzelhetetlen, hogy valaki ne vesse alá magát Felséged ítéletének! Nincs olyan a királyságban, aki ezt merészelné! Eljátszana a lelkét! Kézre lesz kerítve, Sire! Elfogjuk és elpusztítjuk!
A szolgák kushadtak Teppik mögött. Ez nem pusztán harag volt. Ez düh volt. Valódi, ódivatú, kiérlelt düh. És gerjedő? Úgy gerjedt, mint a váltóáram.
– Jól érzed magad, Dios?
Dios megfordult, hogy a folyóra nézhessen. A Nagy Piramis már csaknem elkészült. Annak látványa láthatólag lecsillapította, vagy legalábbis rögzítette valami új elmesíkon.
– Igen, Sire – válaszolta. – Köszönöm. – Nagy levegőt vett. – Holnap, Sire, Felséged meg méltóztatik tekintem a piramiscsúcs felhelyezését. Nagy jelentőségű alkalom. Természetesen még némi időbe telik, míg befejezik a belső kamrákat.
– Remek. Remek. És ma reggel, azt hiszem, szeretném meglátogatni apám.
– Biztos vagyok benne, hogy a néhai király örülni fog Felségednek, Sire. Felségednek az a kívánsága, hogy én elkísérjem.
– Ó!

Ugyanolyan megváltoztathatatlan tény, mint Tosz Harmadik Törvénye, hogy nem létezik jóságos Nagyvezír. Az előszeretet a kacarászás és a cselszövés iránt nyilvánvalóan része a munkaköri leírásnak.
A főpapokat hajlamos az ember ugyanebbe a kategóriába sorolni. Szembe kell nézniük azzal a hallgatólagos föltételezéssel, hogy amint megszerzik azt a röhejes kalapot, máris különös parancsokat osztogatnak, pl., köttessék a hercegnő sziklához az arrajáró tengeri szörnyeknek és hajíttassék a csecsemő a tengerbe.
Ez otromba rágalom. A Korong története során a legtöbb főpap komoly, jámbor és lelkiismeretes férfiú volt, akik minden tőlük telhetőt elkövettek az istenek kívánságainak értelmezésére, néha embereik százait kibeleztetve vagy elevenen megnyúzatva egyetlen nap folyamán csakis azért, hogy biztosak lehessenek, abszolúte helyesen értették.

XXVII. Teppikamon király koporsóját fölravatalozták. Megalkották firporból, smaragdsynből, skelsából és delphinetből, rózsaszín nefrit és tsoda berakásokkal díszítették, beillatosították és befüstölték számtalan ritka gyantával és illatszerrel...
Nagyon imponálónak nézett ki, ám a király úgy vélte, nem éri meg meghalni érte. Föladta és kisétált az udvarra.
Új szereplő lépett halálának drámájába.
Grindzser, a modellkészítő.
A fáraót mindig is izgatták a modellek. Még a legegyszerűbb földműves is elvárta, hogy művészien faragott haszonállat-választékkal temessék el, ami aztán majd valamiképp valódivá válik a Másvilágon. Számos férfi beérte egyetlen, pirítósrács tehénnel ezen a világon, hogy a következőn törzskönyvezett csordát engedhessen meg magának. A nemesek és a királyok megkapták a teljes készletet, beleértve a makettszekereket, -házakat, -hajókat és bármi mást, ami túl nagy vagy bajosan fért volna a sírba. Ha már odaátra kerültek, valahogy az eredeti árucikké váltak.
A király homlokát ráncolta. Amikor életben volt, tudta, hogy ez igaz. Egy pillanatig se kételkedett benne...
Grindzser szája sarkában kidugta nyelvét, amikor, roppant gondossággal, odacsipeszelt egy csöpp evezőt a tökéletes 1:80 arányú, háromsorevezős folyami gályához. Az ő műhelysarkában minden lapos felületet elborítottak a pici állatok és termékek; némelyik az imponálóbbak közül a plafonról lógott, dróton.
A király már kiderítette a kihallgatott párbeszédekből, hogy Grindzser huszonhat éves, nem tudja semmivel sem megállítani pattanásai feltartóztathatatlan előrenyomulását, és otthon él anyjával. Ahol esténként maketteket készít. Szíve düftínkabátjának mélyén reméli, hogy egy nap talál egy helyes lányt, aki megérti annak abszolút szükségességét, hogy a szertartásos hatkerekű ökrösszekéren minden részlet tökéletes legyen, és majd tartja a ragasztós üvegcséjét, és mindig készen áll, hogy segítő hüvelykujjat nyújtson, valahányszor valami szilárd nyomást igényel száradás közben.
Grindzser tudatában volt a harsonáknak és általános izgalomnak a háta mögött. Oda se fütyült rá. Úgy tűnt, mostanában mindig rengeteg a hűhó. Tapasztalatai szerint mindig csip-csup ügyek miatt. Az emberek képtelenek belátni a dolgok helyes fontossági sorrendjét. Két hónapig kellett várjon néhány uncia ragasztógencére, és ez láthatólag senkit sem zavart. Kényelmesebb helyzetbe fordította szemlencséjét és beillesztett egy miniatűr kormánylapátot a helyére.
Valaki áll mellette. Hát, akár hasznossá is tehetik maguk...
– Ha ide tudnád tenni az ujjad – kérte anélkül, hogy fölnézett volna. – Csak egy percre, míg megszárad a ragasztó.
Úgy tűnt, mintha hirtelen zuhant volna a hőmérséklet. Fölnézett egy mosolygó aranymaszkba. A maszk válla mögött Dios arca különféle árnyalatot öltött, Grindzser szakértő véleménye szerint a 13-as Számútól (Sápadt Hús) a 37-es Számúig (Alkonyati Bíbor, Fényes).
– Ó! – mondta.
– Nagyon klassz – ismerte el Teppik. – Mi ez?
Grindzser rápislogott. Aztán a hajóra.
– Ez egy nyolcvan láb hosszú Khali-típusú, háromsorevezős folyami gálya halfarkú szigonyfedélzettel és vágósarkantyús orral – válaszolta automatikusan.
Az a benyomása támadt, hogy többet várnak tőle. Tapogatózott valami megfelelő után.
– Több mint ötszáz részecskéje van – tette hozzá. – Nézze csak, mindegyik fedélzetdeszkát külön szabták.
– Lenyűgöző – jelentette ki Teppik. – Nos, nem akarlak föltartani. Csak így tovább ezzel a remek munkával!
– A vitorla tényleg kibomlik – magyarázta Grindzser. – Látja, ha meghúzzuk ezt a cérnát, a...
A maszk elhaladt. Helyette ott volt Dios. Rövid fixírozásban részesítette Grindzsert, ami azt sugallta, hogy erről még beszélni fognak a későbbiekben, aztán a király után sietett. És így tett XXVII. Teppikamon szelleme is.
Teppik szeme forgott a maszk mögött. A koporsók szobájába vezető ajtó nyitva állt. Épp ki tudta venni azt, amelyik Pterát tartalmazta. A faék még mindig ott volt a fedél alatt.
– Azonban atyánk ott van, nem itt, Sire – mutatott rá Dios. Olyan halkan járt, mint egy szellem.
– Ó! Igen. – Teppik tétovázott, aztán odalépdelt a kecskelábakon nyugvó nagy tokhoz. Egy darabig lebámult rá. Az aranyozott arc a fedélen ugyanolyannak tűnt, mint az összes többi maszk.
– Rendkívüli hasonlatosság, Sire – sugalmazta Dios.
– Ii-igen – felelte Teppik. – Föltételezem, igen. Határozottan boldogabbnak látszik. Szerintem.
– Szervusz, fiam – mondta a király. Tudta, hogy nem hallja senki, de jobban érezte magát, ha ettől függetlenül szólt hozzájuk. Jobb volt, mint magában beszélni. Arra még bőven lesz ideje.
– Azt hiszem, kihozza belőle a legjobbat, ó, mennyek parancsnoka -jegyezte meg a főszobrász.
– Olyannak tüntet föl, mint egy székrekedéses viaszbaba.
Teppik félrehajtotta fejét.
– Igen – mondta bizonytalanul. – Igen. Ööö. Jól van.
Félig elfordult, hogy újra beleshessen az ajtón.
Dios odabiccentett az őröknek az ajtó két oldalán.
– Ha megbocsát Felséged – szólt udvariasan.
– Hmm?
– Az őrök folytatni fogják a keresést.
– Nagyszerű. Ó...
Dios lecsapott Ptera tokjára, oldalán a két őrrel. Megragadta a fedelet, föllökte és azt mondta: – Íme! Mit találtunk?
Dil és Gern csatlakoztak hozzá. Bekukkantottak.
– Faforgácsokat – válaszolta Dil.
Gern szippantott egyet. – Bár nagyon jó szaguk van – állította.
Dios ujjai a fedélen doboltak. Teppik korábban sose látta őt tanácstalannak. A fickó ténylegesen nekiállt a tok oldalait kopogtatni, nyilvánvalóan rejtett paneleket keresve.
Gondosan lecsukta a fedelet és üres tekintettel meredt Teppikre, aki most először nagyon örült, hogy a maszk nem fedi föl arckifejezését.
– Nincs itt a lány – mesélte az öreg király. – Kiment természetes szükségét végezni, amikor a munkások reggelizni indultak.
Bizonyára kimászott, mondta magában Teppik. De akkor most hol van?
Dios óvatosan körbekémlelte a szobát, aztán, lassan előre-hátra lendülve, mint az iránytű tűje, a szeme rátapadt a király múmialádájára. Nagy volt. Tágas. Volt benne valami elkerülhetetlen.
Pár lépéssel átszelte a kamrát és fölcsapta a tetejét.
– Ne is fáradj a kopogással – morogta a király. – Nem arról van szó, mintha bárhová is eljárnék.
Teppik megkockáztatott egy pillantást. A király múmiája egészen egyedül volt.
– Biztos vagy benne, hogy jól vagy, Dios? – tudakolta.
– Igen, Sire. Nem lehetünk túl óvatosak, Sire. Nyilvánvalóan nincsenek itt, Sire.
– Úgy nézel ki, mint akire ráférne egy kis friss levegő – jelentette ki Teppik, dorgálva magát azért, hogy így viselkedik, de azért csak megtette. A tanácstalan Dios nagyszerű látvány volt és némileg elképesztő; az ember ösztönösen aggódni kezdett a dolgok stabilitásáért.
– Igen, Sire. Köszönöm, Sire.
– Ülj le valahol, és valaki hoz neked egy pohár vizet. És aztán elmegyünk és megszemléljük a piramist.
Dios leült.
Rettenetes, szilánkokra hasadó zaj hallatszott.
– Ráült a hajóra – vigyorgott a király. – Az első humoros dolog, amit valaha is láttam tőle.

A piramis új jelentést adott a „masszív” szónak. Elferdítette maga körül a tájat. Teppiknek úgy tűnt, hogy már maga a tömeg eltorzítja a dolgok alakját, kinyújtva a királyságot, mint valami ólomlabdát egy gumilepedőn.
Tudta, hogy ez nevetséges ötlet. Akármilyen nagy is a piramis, összehasonlítva egy, mondjuk, heggyel, parányi.
Ám nagy, nagyon nagy bármi máshoz képest. Különben is, a hegyeknek illik nagynak lenni, a világegyetem szövedéke már hozzászokott ehhez az elképzeléshez. A piramis azonban mesterségesen előállított dolog, és sokkalta nagyobb, mint amekkorának egy mesterségesen előállított dolognak szabad lennie.
És nagyon hideg is volt. Oldalainak fekete márványa zúzmarától csillogott a rekkenő délutáni napsütésben. Teppik volt olyan bolond, hogy megérintse, s ott is hagyott némi bőrt a felületén.
– Ez fagy!
– Máris elraktároz, ó, folyó lehelete – mondta Pteklaszp, aki izzadt. – Ez a hogyishívják, a határeffektus.
– Föltűnt nekem, hogy a munkát abbahagyták a temetkezési kamrákon – rótta meg Dios.
– A munkások... a hőmérséklet... határeffektusok... egy kissé túl sok a kockázat... – motyogta Pteklaszp. – Ööö.
Teppik egyikről a másikra nézett.
– Mi a gond? – firtatta. – Van valami probléma?
– Ööö – szólalt meg Pteklaszp.
– Jóval az ütemezés előtt jártok. Csodás munka – jelentette ki Teppik. – Irtó sok munkát fektettetek a feladatba.
– Ööö. Igen. Csak...
Csönd támadt, eltekintve a dolgozó munkások zajától, és, amikor megérintette valahol a piramist, a levegő halk sercegésétől.
– Bizonyosan minden rendben lesz, amint föltesszük a sisakkövet – sikerült végül kinyögnie a piramis építőjének. – Amint elkezd rendesen villogni, semmi gond. Ööö.
Az elektrum sisakkőre mutatott. Meglepően kicsi volt, úgy egy láb széltében, és két kecskelábon pihent.
– Holnapra készen kell legyünk a fölhelyezésére – állította Pteklaszp. – Megtisztelne azzal Sire-séged, hogy részt vesz a sisakkövezési szertartáson? – Idegességében megragadta köntöse szegélyét és csavargatni kezdte. – Lesznek italok – dadogta. – Meg egy ezüst vakolókanál, amit az ember elvihet emlékbe. Mindenki hurrázik és levegőbe hajigálja kalapját.
– Minden bizonnyal – felelte Dios. – Megtiszteltetés lesz.
– És számunkra is, Sire-séged – vágta rá lojálisan Pteklaszp.
– Úgy értettem, maguknak – közölte a főpap. A széles udvar felé fordult a piramis alja meg a folyó közt, amit szobrok és sztélék szegélyeztek, megörökítve Teppikamon király dicső tetteit [18], és ujjával mutatta.
– És attól szabadulj meg! – fűzte hozzá.
Pteklaszp a szerencsétlen ártatlanság pillantását vetette rá.
– Az a szobor az – magyarázat Dios –, amire utaltam.
– Ó! Á. Nos, azt gondoltuk, ha egyszer a helyén látják, megfelelő világításban, meg hogy Hat, a Keselyűfejű Isten valójában nagyon...
– Menni fog – szögezte le Dios.
– Rendben, tisztelendőséged – törődött bele nyomorultan Pteklaszp. Ez, jelen pillanatban, a legkisebb gondja volt, de mindennek a tetejébe, kezdte azt hinni, hogy a szobor követi őt mindenhová.
Dios közelebb hajolt.
– Nem látott egy fiatal nőt az építkezésen, ugye? – akarta tudni.
– Nők nincsenek a helyszínen – jelentette ki Pteklaszp. -Balszerencsét hoznak.
– Ez a személy kihívóan öltözködik – folytatta a főpap.
– Nem, egy nő sincs.
– Tudja, a palota nincs messze. Számos rejtekhely kell legyen itt – unszolta Dios kitartóan.
Pteklaszp nagyot nyelt. Ezzel pontosan tisztában volt. Hogy mi vitte őt rá erre...
– Biztosíthatom tisztelendőséged – mondta.
Dios fenyegetően nézett rá, aztán odafordult, ahol Teppiknek, mint kiderült, hűlt helye volt.
– Legyen szíves, kérje meg, hogy senkivel ne fogjon kezet – rimánkodott az építőmester, miközben Dios elsietett az aranyon csillanó távoli napfény irányába. Úgy tűnt, a király még mindig nem békült meg a gondolattal, hogy a nép közül jött ember az utolsó dolog, amit a nép kíván. Azok a melósok, akik nem tudtak idejében kitérni az útból, hátuk mögé dugták a kezük.
Immár egyedül, Pteklaszp legyezni kezdte magát és sátrának árnyékába tántorgott.
Ahol, várva, hogy beszélhessen vele, állt Pteklaszp IIa, Pteklaszp IIa, Pteklaszp IIa és Pteklaszp IIa. Pteklaszp mindig kényelmetlenül érezte magát könyvelők társaságában, és négy belőlük együtt roppant kellemetlen, pláne, hogy mind ugyanaz a személy. Három Pteklaszp IIb szintén ott várakozott; a másik kettő, hacsak mostanra már nem három, kinn volt a helyszínen.
Békülékenyen integetett a kezével.
– Rendben, rendben – mondta. – Mik a mai gondok?
A IIak egyike egy rakás viasztáblát lökött elé.
– Van valami fogalmad arról, apa – kezdte, azt a vékony, borotvaéles hangot alkalmazva, amit a könyvelők valami váratlan és roppant költséges bevezetéseképp használnak –, hogy mi az a differenciálszámítás?
– Majd megmondod – rogyott le egy zsámolyra Pteklaszp.
– Az, amit föl kellett találjak, hogy kezelhessem a munkabérösszeget, apa – válaszolta egy másik IIa.
– Azt hittem, az az algebra? – csodálkozott Pteklaszp.
– Már múlt héten meghaladtuk az algebrát – felelte a harmadik IIa. – Most már differenciálszámítás kell. Még négyszer kellett hurokba dugnom magam, hogy kidolgozhassam és három belőlem már dolgozik a... – a bátyjaira pislantott – kvantumkönyvelésen.
– Az meg minek? – kérdezte fáradtan az apja.
– Jövő hétre. – A főkönyvelő ránézett a legfölső táblára. – Például – mondta –, ismered Rthurt, a freskófestőt?
– Mi van vele?
– Ő azaz ők... kétévi munkát számláztak.
– Ó!
– Azt mondják, kedden csinálták. Az idő természetének fraktális volta miatt, azt mondják.
– Ezt mondták? – ámult Pteklaszp.
– Döbbenetes, hogy mi mindent tanulnak el – jegyezte meg az egyik könyvelő, szúrósan bámulva a parakozmikus építészekre.
Pteklaszp habozott. – Hány van belőlük az építkezésen?
– Honnan tudjuk? Azt tudjuk, hogy ötvenhárman voltak. Utána megállíthatatlanná vált a láncreakció. Az biztos, hogy rengetegszer láttuk mindenfelé. – Két IIa hátradőlt és összefűzte ujjait, mindig rossz előjel olyan embereknél, akiknek valami köze van a pénzhez. – Az a gond – folytatta az egyik –, hogy a kezdeti lelkesedés után a munkások nagy része nem hivatalosan is időhurokba bújt, hogy otthon maradhassanak és elküldhessék magukat dolgozni.
– De hát ez nevetséges – tiltakozott elhalóan Pteklaszp. – Ők nem mások, csak önmagukkal tehetik ezt!
– Ez soha senkit nem tartott vissza, apa – mondta IIa. – Hány férfi hagyta abba az ivást eszméletvesztésig húsz éves korában, hogy megmentsen egy negyvenéves idegent a belehalástól a májzsugorodásba?
Amíg megpróbálták ezt megfejtem, csönd támadt.
– Idegent...? – kíváncsiskodott bizonytalanul Pteklaszp.
– Úgy értem, magát, idősebb korában – csattant föl IIa. – Ez filozófia, ha nem tudnád – tette hozzá.
– Az egyik kőműves elverte magát tegnap – mesélte gyászosan az egyik IIb. – A felesége miatt verekedett magával. És most kezd beleőrülni abba, hogy nem tudja, vajon egy korábbi változata vagy olyan önmaga, aki még nem is létezik. Attól fél, hogy lassan fogja becserkészni magát. És van még ennél is rosszabb. Apa, negyvenezer embernek fizetünk bért, pedig csak kétezret foglalkoztatunk.
– Csődbe fog dönteni minket, ezt akarod mondani – sóhajtott Pteklaszp. – Tudom. Az egész az én hibám. Csak azt szerettem volna, ha van mit rátok hagyni, tudjátok. Nem számítottam erre az egészre. Kezdetben olyan egyszerűnek látszott.
Az egyik IIa krákogott.
– Ez... uh... nem annyira vészes, mint lehetne – jelentette ki csöndesen.
– Hogy érted?
A könyvelő egy tucat rézérmét fektetett az asztalra.
– Nos, ööö – nyögte. – Tudod, ööö, fölmerült bennem, ha már itt ez a rengeteg mozgás az időben, nem csak embereket lehet időhurkolni, és, ööö, nézd, látod ezeket az érméket?
Az egyik érme elenyészett.
– Mindegyik ugyanaz a pénzdarab, igaz – mutatott rá egyik bátyja.
– Nos, igen – válaszolta IIa, nagyon zavarban, mert a beavatkozás a pénz isteni körforgásába szemben állt személyes hitvallásával. – Ugyanaz az érme ötperces időközökben.
– És ezt a trükköt használod az emberek kifizetésére? – kérdezte Pteklaszp tompán.
– Ez nem trükk! Odaadom nekik a pénzt – szögezte le IIa kimérten. – Hogy mi történik vele utána, az már nem az én felelősségem, nemdebár?
– Egyáltalán nem tetszik ez nekem – morgott az apja.
– Ne aggódj! A végén kiegyenlítődik az egész – nyugtatta az egyik IIa. – Mindenki megkapja, ami jár neki.
– Igen. Ettől tartok – bólintott Pteklaszp.
– Ez csak egy módszer arra, hogy a pénzed neked dolgozzon -Jelentette ki egy másik fia. – Valószínűleg kvantum.
– Ó, akkor jó – felelte Pteklaszp elhalóan.
– Ne aggódj, ma este föltesszük a csúcsot – közölte az egyik IIb. – Miután kivillogta az energiát, mindnyájan megnyugodhatunk.
– Azt mondtam a királynak, hogy holnap fogjuk.
Pteklaszp IIb-k egyöntetűen elsápadtak. A hőség ellenére hirtelen sokkal hidegebbnek tűnt a sátorban.
– Ma éjjel, apa – mondta egyikük. – Ugye, ma éjjelre gondoltál?
– Holnap – szögezte le Pteklaszp határozottan. – Már intézkedtem, hogy legyen ponyvasátor és lótuszvirágot hajigáló emberek. Lesz zenekar is. Vészharangok és harsonák és csilingelő cintányérok. És beszédek meg utána uzsonna hidegtálakkal. Mindig így szoktuk csinálni. Új fogyasztókat vonz. Azok szeretnek körülnézni.
– Apa, láttad, hogy hogy szívja föl a... láttad a zúzmarát...
– Hadd szívja! Mi, Pteklaszpok, nem fogjuk úgy megcsúcsozni a piramisokat, mintha csak valami kertfalat fejeznénk be. Mi nem csapjuk össze, mint valami hogyishívják az éji homályban. Az emberek számítanak az ünneplésre.
– De...
– Nem hallgatok rád. Túl sokat hallgattam erre az újmódi izére. Holnap. Csináltattam egy bronztáblát meg bársonyfüggönyöket meg mindent.
Az egyik IIa vállat vont. – Semmi értelme vitatkozni vele -világosította föl a többit. – Én három órával későbbről jövök. Emlékszem erre a beszélgetésre. Nem tudtuk rávenni, hogy másképp döntsön.
– Én két órával vagyok előrébbről – mondta egyik klónja. – Arra is emlékszem, hogy mondtad ezt.
A sátorfalon túl a piramis sercegett a fölhalmozott időtől.

Nincs semmi misztikus a piramisenergiában.
A piramisok gátak az idő áramában. Helyesen kialakítva és beirányozva, a megfelelő parakozmikus mérések kellő beállításával, a hatalmas kőtömeg temporális potenciálja egy rendkívül kicsiny területen eltéríthető időgyorsításra vagy – visszaforgatásra, ugyanúgy, ahogy a hidraulikus kos is késztethető a vízszivattyúzásra az áramlás irányával szemben.
Az eredeti építők, akik természetesen ősöregek voltak, s ebből kifolyólag bölcsek, ezt nagyon jól tudták, és a helyesen megépített piramis lényege az volt, hogy abszolút nulla időt hozzon létre a központi kamrában, hogy az ottani élettérben elhelyezett haldokló király valóban örökké éljen – vagy legalábbis ténylegesen sose haljon meg. Az idő, aminek a kamrában múlnia kellett volna, elraktározódott a piramis tömegében és kilobbanhatott huszonnégy óránként egyszer.
Néhány eónnal később az emberek elfelejtették ezt és azt hitték, ugyanez a hatás elérhető a) rituálékkal, b) emberek pácolásával és c) a puha belső részek üvegben tárolásával.
Ez szinte soha nem jön össze.
És imigyen a piramishangolás művészete elveszett, és az összes tudás egy maroknyi félreértett szabállyá és homályos emlékképpé vált. Az ősök sokkal bölcsebbek voltak annál, hogy nagyon nagy piramisokat építsenek. Azok roppant fura dolgokat okozhatnak, olyasmiket, amikhez képest puszta változások az időben igencsak aprónak tűnnek.
Apropó, a közhittel ellentétben a piramisok nem élezik ki a borotvapengéket. Csak visszaviszik őket akkorba, amikor még nem voltak életlenek. Mindez valószínűleg a kvantum miatt.

Teppik ágya kőzetrétegein feküdt, elszántan fülelve.
Két őr volt az ajtón kívül, másik kettő az erkélyen és – Dios előrelátása imponált neki – egy a tetőn. Hallotta, ahogy megpróbálnak nem csapni zajt.
Aligha volt abban a helyzetben, hogy tiltakozzon. Ha feketeruhás gonosztevők bejutnak a palotába, akkor persze a király személyét meg kell védeni. Ez kétségtelen.
Lecsusszant a tömör derékaljról, a szürkületben Bast, a Macskafejű Isten szobrához suhant, lecsavarta a fejét, s előhúzta orgyilkos öltözékét. Gyorsan öltözött, elátkozva a tükrök hiányát, aztán nesztelen osont és egy oszlop mögé settenkedett.
Az egyetlen gond, amennyire meg tudta ítélni, az, hogy ne nevesse el magát. Katonának lenni Dzselébéjbiben nem volt nagyon kockázatos munkakör. Sose akadt a legcsekélyebbjeié se belső lázadásnak, és mivel mindkét szomszéd fegyveres erői egy pillanat alatt szétzúzhatták volna a királyságot, semmi értelme se volt buzgó és harcias harcosok kiválogatásának. Valójában a lelkes katonaság volt a legutolsó dolog, amit a papok akartak. A lelkes katonaság hadviselés híján hamar unatkozni kezd és veszélyes gondolatokat gondol, mint például hogy mennyivel jobban tudnák ők irányítani az országot.
Ehelyett a munkakör nagydarab, szolid férfiakat vonzott, akik egyfolytában moccanatlan tudtak állni órákig anélkül, hogy unatkoztak volna; férfiakat egy ökör felépítésével és az ehhez passzoló gondolkozásmóddal. A hólyagműködés kitűnő kézben tartása szintén kívánatosnak számított.
Teppik kilépett az erkélyre.
Már rég megtanulta, hogy miként ne mozogjon loppal. Az évmilliók, amik során megették azok a lények, amik tudták, hogy kell loppal mozogni, remekül megtanították az emberiséget a lopakodó mozgás észlelésére. Az sem volt elég, ha nem csapott zajt, mert a csönd kis, mozgó foltjai mindig gyanút ébresztenek. Az a fortélya, hogy csöndes önbizalommal suhanjon az ember az éjszakában, akár a levegő.
Egy őr pont a szobán kívül ácsorgott. Teppik ellebbent mellette és óvatosan fölmászott a falon. Néhai monarchák győzelmeit ábrázoló bonyolult féldombormű ékítette, így Teppiknek a családja segített elboldogulni.
Szellő fújt a sivatag felől, mikor átlendítette lábát az oromzaton és halkan végigsétált a tetőn, ami még mindig forró volt a lába alatt. A levegőnek frissiben főtt szaga volt, árnyalatnyi fűszerrel.
Fura érzés a saját palotád tetején osonni, próbálva elkerülni a saját őreid, olyan vállalkozásba vágva, ami nyílt megszegése a saját rendeletednek, tudván tudva, hogy ha elkapnak, kénytelen leszel magad a szent krokodilusok elé vettetni. Elvégre már nyilvánvalóan kiadta a parancsot, hogy ne tanúsítsanak iránta könyörületet, ha elfogják.
Ettől valahogy még fölvillanyozóbb lett a dolog.
Itt, a tetőn volt valamiféle szabadságérzete, az egyetlen rendelkezésre álló szabadságfajta a völgy királyának. Fölmerült Teppikben, hogy a földnélküli parasztoknak ott lenn a folyótorkolatnál több szabadság jutott, mint neki, bár a lázadó és nem-királyi része azt mondta, igen, szabadság, hogy elkaphassanak bármilyen tetszőleges betegséget, annyit éhezzenek, amennyit csak akarnak, és belehaljanak akármelyik rettentő mocsárlázba, amelyikre csak kedvük szottyan. De akkoris valamiféle szabadság.
Az éjszaka hatalmas némaságában fölhangzó halk nesz odahúzta a tető folyóra néző szélére. A Dzsel elterült a holdfényben, szélesen és olajosan.
A közepén volt egy csónak, visszafelé tartva a túlpartról, a nekropoliszból. Nem lehetett eltéveszteni az evező alakot ragyogó kopasz fejével.
Egy nap, gondolta Teppik, követni fogom. Rá fogok jönni, mit csinál odaát.
Na persze, ha majd nappal megy át.
Nappal a nekropolisz csak komor volt, mintha az egész világegyetem korán bezárt volna aznap. Már tett fölfedezőutat, vándorolva az utcákon és sikátorokon, amik szerét ejtették, hogy csöndesek és porosak legyenek függetlenül attól, hogy milyen volt az idő a víz másik, eleven oldalán. Mindig lélektelen érzést keltett, amit valószínűleg jobb nem firtatni. Az orgyilkosok elvi alapon kedvelik az éjszakát, de a nekropolisz éjjele más dolog. Vagyis inkább ugyanaz, csak sokkal több van belőle. Különben is, ez az egyetlen város a Korongon, ahol egy orgyilkos nem találhat munkát.
Eljutott a balzsamozók udvarába vezető világítóaknához és lekukucskált. Egy pillanattal később könnyedén landolt a földön és a koporsók termébe osont.
– Szia, kölök!
Teppik fölnyitotta a tok fedelét. Még mindig üres volt.
– Ott van az egyik hátul levőben – mondta a király. – Sose volt valami sok tájékozódó képessége.
A palota óriási nagy volt Teppik még nappal sem igazodott el könnyen. Fontolóra vette a kutatás esélyeit a koromsötétben.
– Tudod, ez családi vonás. A nagyapád rá kellett festesse a Jobb és Bal szavakat a szandáljára, annyira rosszul ment neki. Szerencséd van, hogy ebben az anyádra ütöttél.
Furcsa. A lány nem beszélgetett, hanem csacsogott. Láthatólag nem volt képes úgy tíz másodpercnél hosszabban észben tartani a legegyszerűbb gondolatot sem. Úgy tűnt, hogy az agya közvetlenül a szájához van huzalozva, szóval, amint támadt egy gondolata, ki is mondta hangosan. Azokhoz a hölgyekhez képest, akikkel az estélyeken találkozott Ankh-ban, s akik örömük lelték fiatal orgyilkosok mulattatásában, és drága ínyencfalatokkal etették őket, és magasröptű és kényes témákról társalogtak velük, miközben szemük karborundum fúróként szikrázott s ajkuk fényleni kezdett... hozzájuk képest Ptera olyan üres volt, mint egy, mint egy, hát, mint valami üres. Azonban Teppik úgy találta, hogy kétségbeesetten szeretne rátalálni. A lány puszta igénytelensége olyan volt mint valami kábítószer. A fölmerülő emlékkép a lány kebléről teljesen mellékes.
– Örülök, hogy visszajöttél érte – jegyezte meg tétován a király. – Tudod, ő a húgod. Mármint a féltestvéred. Néha azt kívánom, bárcsak elvettem volna az anyját, de, tudod, nem királyi vérből származott. Rendkívül okos asszony az anyja.
Teppik feszülten fülelt. Megint hallatszott: halk lélegzés hangja, csakis az éjszaka mély csöndje miatt hallható egyáltalán. Átküzdötte magát a kamra hátsó részébe, ismét fülelt, s fölemelte az egyik tok fedelét.
Ptera összegömbölyödve feküdt az alján, mély álomban, feje a karján.
Teppik óvatosan a falhoz támasztotta a fedelet, s megérintette a lány haját. Aki motyogott álmában, s még kényelmesebb helyzetbe fészkelődön.
– Ööö, azt hiszem, jobb, ha fölébredsz – suttogta a fiú.
A lány megint forgolódott, s valami ilyet morgott: – Wstflgl.
Teppik habozott. Sem a tanárai, sem Dios nem készítették föl erre. Legalább hetven különféle módját ismerte egy alvó személy meggyilkolásának, de egyet sem a fölébresztésének.
Megböködte ott, ami a legkevésbé zavarba ejtő bőrfelületnek tűnt. A lány kinyitotta szemét.
– Ó! – mondta. – Te vagy az – és ásított.
– Azért jöttem, hogy elvigyelek – jelentette ki Teppik. – Egész nap aludtál.
– Hallottam, amikor valaki beszélt – felelte a lány, s olyan módon nyújtózkodott, amitől Teppik sietve másfelé kellett nézzen. – A pap volt az, amelyiknek olyan a képe, mint egy kopasz sasé. Tényleg szörnyű pasas.
– Az, ugye? – értett egyet Teppik, mélyen megkönnyebbülve, hogy valaki végre kimondta.
– Szóval inkább lapultam. És itt volt a király. Az új király.
– Ó! Ő is lejött ide, tényleg? – mondta elhalóan Teppik. A lány keserű hangja olyan volt, mint egy Négyes Számú Kés döfése a szívébe.
– A lányok mind azt mondják, hogy nagyon bizarr – tette hozzá Ptera, miközben Teppik kisegítette őt a koporsóból. – Tudod, nyugodtan megérinthetsz. Nem vagyok porcelánból.
Teppik megtámasztotta a lány karját, miközben erős szükségét érezte egy jeges zuhanynak és gyors futásnak körbe a tetőn.
– Orgyilkos vagy, ugye? – folytatta Ptera. – Eszembe jutott, miután elmentél. Az a rengeteg fekete. Azért jöttél, hogy megöld a királyt?
– Bárcsak megtehetném – válaszolta Teppik. – Tényleg kezd az agyamra menni. Figyelj, nem vennéd le a karpereceid?
– Miért?
– Rettentő zajt csapnak járás közben. – Úgy tűnt, még Ptera fülbevalói is elcsilingelik a pontos időt, amikor megmozdítja fejét.
– Nem akarom – közölte a lány. – Meztelennek érezném magam nélkülük.
– Csaknem meztelen vagy akkor is, amikor rajtad vannak – sziszegte Teppik. – Kérlek!
– Cimbalmozni is tud – jegyezte meg XXVII. Teppikamon szelleme, különösebb apropó nélkül. – Jelzem, nem valami jól. Az ötödik oldalig jutott az Apró Darabok Parányi Ujjaknak-ban.
Teppik kiosont a balzsamozó kamrából kivezető folyosóra és feszülten hallgatózott. Csönd uralta a palotát, amit csak a nehéz lélegzés tört meg, meg mögötte egy-egy csilingelés, ahogy Ptera levetkőzte ékszereit. Visszalopakodott.
– Kérlek, siess! – mondta. – Nincs valami sok...
Ptera zokogott.
– Ööö – szólalt meg Teppik. – Ööö.
– Némelyik ezek közül a nagyim ajándéka – szipogta Ptera. – Az öreg király is adott néhányat. Ezek a fülbevalók már olyan régóta vannak a családban. Hogy tetszene, ha neked kéne ilyet tenned?
– Tudod, az ékszer nem csak valami, amit visel – magyarázta XXVII. Teppikamon kísértete. – Hanem része a személyiségének. – Szavamra, mondta magában, ez valószínűleg Éleslátás. Miért könnyebb annyival gondolkozni, amikor már halott vagy?
– Nekem nincs egy se – mutatott rá Teppik.
– De ott van neked az a sok tőr meg minden.
– Nos, azok kellenek a munkámhoz.
– Na, ugye!
– Figyelj csak, nem kell itt hagynod őket, beteheted mind a tarsolyomba – ajánlotta a fiú. – De mennünk kell. Kérlek!
– Agyő! – búcsúzott szomorúan a szellem, figyelve, ahogy kiosontak az udvarra. Visszalibegett a teteméhez, aki nem volt valami szórakoztató társaság.

A szellő fölerősödött, amint fölértek a tetőre. Forróbb is volt, meg száraz.
A folyón túl a vénebb piramisok egyike-másika már fölfelé sugározta villogását, de gyöngén és nem tűntek rendben levőnek.
– Viszketés érzésem van – jelentette ki Ptera. – Mi nem stimmel?
– Olyannak érződik, mintha zivatar előtt állnánk – mondta Teppik, átbámulva a folyón a Nagy Piramisra. A feketesége fokozódott, annyira, hogy a sötétebb sötétség háromszögévé vált az éjszakában. Alakok futkostak a tövénél, mint a tébolyultak, akik nézik, hogy ég le az őrültekháza.
– Mi az a zivatar?
– Nagyon nehéz leírni – válaszolta a fiú szórakozott hangon. – Ki tudod venni, hogy azok mit csinálnak ott?
Ptera átkancsított a folyón.
– Nagyon serénykednek – felelte.
– Szerintem inkább pániknak látszik.
Néhány további piramis villant föl, de ahelyett, hogy egyenesen fölbömböltek volna, a lángok pislákoltak és előre-hátra csapkodtak, fölfoghatatlan szelektől űzve.
Teppik megrázta magát. – Na, gyerünk! – szólt. – Szöktessünk el téged innen!

– Mondtam, hogy ma este meg kellett volna sisakkövezzük – kiabálta túl Pteklaszp IIb a piramis sikítását. – Most már nem tudom föllebegtetni, az örvénylés odafenn biztos, hogy szörnyű!
A nappal fölgyűlt jég leforrt a fekete márványról, ami tapintásra máris meleg volt. Zaklatottan meredt a sisakkőre az állványon, aztán bátyjára, aki még mindig hálóinget viselt.
– Apa hol van? – kérdezte.
– Már elküldtem egyikünket, hogy ébressze föl – válaszolta IIa.
– Kit?
– Tulajdonképpen belőled az egyiket.
– Ó! – IIb újra a sisakkőre meredt. – Nem olyan nehéz – jelentette ki. – Kettő közülünk föl tudná oda vinni. – Kérdő pillantást vetett a bátyjára.
– Te meg vagy őrülve! Küldj valakit a munkások közül, hogy megcsinálja!
– Mind elmenekültek...
Lejjebb a folyó mellett egy újabb piramis próbált fölvillanni, sercegett, aztán sikító, cakkos lángot lövellt, ami átívelt az égen és magának a Nagy Piramisnak csúcsa közelében földelődött.
– Most már interferál a többivel! – ordította IIb. – Gyerünk már! Muszáj kilobbantsuk, az az egyetlen megoldás!
Amikor az út egyharmadát megtették a piramis oldalán, egy sistergő kék cikcakk ívelt ki és földelte magát egy kőszfinxbe. A levegő fölötte fölforrt.
A két fivér hevederrel maga közé függesztette a követ, és az állványzatra kóválygott, miközben a por körülöttük fura alakokba örvénylett.
– Hallasz valamit? – tudakolta IIb, miközben az első padozatra botladoztak.
– Mi, úgy érted azt, ahogy a téridő szövedékét mángorolják? – firtatta IIa.
Az építész csöndes elismeréssel teli pillantást vetett bátyjára. Ez elég szokatlan megjegyzés volt egy könyvelőtől. Aztán arca visszatért az előzőleg viselt, eszméletlenül rettegő kifejezéshez.
– Nem, nem azt – felelte.
– Hát akkor magának a levegőnek hangját, amint rettenetes kínzásoknak vetik alá?
– Nem, az sem az – válaszolta IIb, kissé bosszúsan. – A recsegésre gondoltam.
Három további piramis gyújtotta be kilövellését, ami átsistergett a zavaros felhőkön a magasban és beleömlött a fekete márványba fölöttük.
– Semmi olyasmit nem hallok – közölte IIa.
– Azt hiszem, a piramisból jön.
– Hát, ha akarod, szorítsd rá a füled, de én biztos nem fogom.
Az állványzat imbolygott a viharban, miközben lassan másztak föl egy másik létrán, a súlyos sisakkő köztük himbálózott.
– Mondtam, hogy nem szabadna ilyet csináljunk – morogta a könyvelő, amikor a kő szelíden a lábujjaira csúszott. – Nem lett volna szabad megépítsük ezt.
– Csak fogd be a szád és emeld te is meg, jó?
És így, egyik reszketeg létra a másik után, a Pteklaszp fivérek megtették zsörtölődő útjuk a Nagy Piramis oldalán, miközben a Dzsel mentén az alacsonyabb rangú sírok egymás után lángra kaptak és az ég sistergő idővonalaktól sugárzott.
Körülbelül ebben az időpontra esett, hogy a világ legnagyobb matematikusa, meghitt pöffeszkedéssel heverve állásában a palota alatt, abbahagyta a visszakérődzött takarmány rágását és rádöbbent, hogy valami nagyon rossz történik a számokkal. Az összes számmal.

A teve az orra mentén Teppikre pislantott. Arckifejezése világossá tette, hogy az egész világ összes lovasa közül, akiket egyáltalán nem szeretne a hátán látni, a fiú vezeti a listát. Azonban a tevék mindenkire így néznek. A tevék nagyon demokratikusan állnak az emberi fajhoz. Minden egyes tagját utálják, rangra és felekezetre való tekintet nélkül.
Ez itt szemlátomást szappant csócsált.
Teppik szórakozottan végignézett a királyi istállók árnyas hosszán, ami valaha száz tevének adott szállást. Egy világot adott volna egy lóért, és egy közepes méretű kontinenst egy póniért. Ám az istálló most csak egy maroknyi korhadó harciszekeret tartalmazott, múlt dicsőségek relikviáit, egy idős elefántot, melynek jelenléte kissé rejtélyes volt, meg ezt a tevét. Rendkívül használhatatlan jószágnak látszott. A térdénél már foszladozni kezdett.
– Hát, ez van – mondta Pterának. – Éjszaka nem merek megpróbálkozni a folyóval. Megpróbálhatlak átjuttatni a határon.
– A rajta levő nyereg rendben van? – kérdezte Ptera. – Irtó furán néz ki.
– Irtó fura lényen van rajta – válaszolta Teppik. – Hogy kell fölmászni rá?
– Láttam a tevehajcsárokat munka közben – felelte a lány. – Azt hiszem, csak nagyon erősen ütlegelik őket egy nagy bottal.
A teve letérdelt és önelégülten pislogott a lányra.
Teppik vállat vont, kinyitotta a külvilágba vezető ajtót, és belebámult öt őr képébe.
Elhátrált. Azok közeledtek. Három közülük nehéz, dzseli íjat tartott, ami képes átlőni egy nyilat az ajtón vagy egy támadó vízilovat három tonna mozgó kebabbá változtatni. Az őröknek még sosem kellett egy embertársukra lőni vele, de úgy néztek ki, mint akik készen állnak magukévá tenni az ötletet.
Az őrkapitány megveregette az egyik férfi vállát és így szólt: – Eredj és szólj a főpapnak!
Rámeredt Teppikre.
– Dobd a földre összes fegyvered! – utasította.
– Mi, az összest?
– Igen. Az összest.
– Bele fog telni némi időbe – jegyezte meg Teppik előrelátóan.
– És látni akarom a kezed! – fűzte hozzá a kapitány.
– Lehet, hogy igazi holtpontra jutottunk – kockáztatta meg Teppik. Egyik őrről a másikra nézett. Változatos fegyvertelen küzdőmódszereket ismert, ám mindegyik többé-kevésbé azon alapult, hogy ellenfeled nem fog keresztüllőni egy nyilat rajtad abban a pillanatban, hogy megmoccansz. Bár valószínűleg el tudna vetődni oldalra és ha már a teveállások fedezékébe ért, kivárhatja a kedvező alkalmat...
És ez Pterát védtelenül hagyná. Különben is, aligha foghat hozzá a verekedéshez saját őreivel. Az nem elfogadható magatartás, még egy király esetében sem.
Valami mozgott az őrök mögött és Dios érkezett a látképbe, olyan némán és sorsszerűén, mint a holdfogyatkozás. Égő fáklyát tartott a kezében, ami vad fényfoltokban tükröződött vissza kopasz fejéről.
– Á! – mondta. – A gonosztevők foglyul estek. Jól van. – Odabiccentett a kapitánynak. – Vessétek őket a krokodilok elé!
– Dios? – szólalt meg Teppik, amikor két őr leeresztette íját és megindult felé.
– Mondtál valamit?
– Ember, tudod, hogy én ki vagyok. Ne butáskodj!
A főpap följebb emelte a fáklyát.
– Előnyben vagy velem szemben, fiú – közölte. – Képletesen szólva.
– Ez nem mulatságos – mondta Teppik. – Megparancsolom, hogy mondd meg nekik, ki vagyok.
– Ahogy akarod. Ez az orgyilkos – nyilatkozta Dios és a hangja vágott és perzselt, mint egy hőlándzsa – meggyilkolta a királyt.
– Én vagyok a király, a fene egye meg! – szögezte le Teppik. – Hogy ölhettem meg saját magam?
– Nem vagyunk hülyék – felelte Dios. – Ezek az emberek tudják, hogy a király nem ólálkodik a palotában éjnek idején vagy érintkezik elítélt bűnözőkkel. Csak annyi maradt hátra, hogy rájöjjünk, hogyan szabadultál meg a tetemtől.
A szeme Teppik arcát fixírozta és Teppik rádöbbent, hogy a főpap tényleg, igazán őrült. Ritka fajta őrültség volt, amit az okoz, hogy olyan sokáig léteztél önmagádként, hogy az épelméjűség szokásai belevésték magukat az agyadba. Vajon valójában mennyi idős lehet?
– Ezek az orgyilkosok csalafinta népek – mondta Dios. – Vigyázzatok vele!
Valami csattant a pap mellett. Ptera megpróbálta eltalálni egy teveösztökével és célt tévesztett.
Mire mindenki visszanézett, Teppik már eltűnt. A korábban mellette álló őrök el voltak foglalva a lassú lerogyással a földre, sűrű nyögdécseléssel.
Dios mosolygott.
– Fogjátok a nőt! – csattant föl, és a kapitány előrevetődött, s megmarkolta Pterát, aki meg sem kísérelte a szökést. Dios lehajolt, s fölvette az ösztökét.
– Odakint még több őr van – közölte. – Biztos vagyok benne, hogy ezt tudod. Saját érdeked, hogy előállj.
– Miért? – érdeklődött Teppik az árnyékból. A csizmájában kotorászott a fúvócső után.
– Akkor a király parancsára a krokodilok elé fognak vetni – magyarázta Dios.
– Olyasmi, amit alig vár az ember, mi? – gúnyolódott Teppik, lázasan csavarva össze a darabokat.
– Határozottan kívánatosabb sok más lehetőségnél – jelentette ki Dios.
A sötétben Teppik végigfuttatta ujját a kis nyilak kódolt kidudorodásain. A legtöbb tényleg látványos méreg már bizonyára elpárolgott vagy ártalmatlanná bomlott mostanra, de akadt számos csekélyebb maszlag, amiket arra főztek ki, hogy a kliensnek a jó mély alvásnál ne legyen rosszabban része. Egy orgyilkosnak esetleg át kell jutnia az éber testőrök sokaságán az elhantolandóhoz. Udvariatlannak tartották, ha őket is elhantolja.
– Hagyhatnád, hogy elmenjünk – javasolta Teppik. – Azt gyanítom, ezt szeretnéd, nem igaz? Hogy elmenjek és sose jöjjek többé vissza? Ez nekem nagyon megfelel.
Dios tétovázott.
– Azt is mondanod kéne, hogy „És engedd a lányt is elmenni” – mondta.
– Ó, igen. Még azt is.
– Nem. Kötelességmulasztást követnék el a király iránt – adott kosarat Dios.
– Az istenek szerelmére, Dios, tudod, hogy én vagyok a király!
– Nem. Nagyon világos képem van a királyról. Te nem vagy király – felelte a pap.
Teppik átlesett a teveállás peremén. A teve átkukucskált a válla fölött.
És aztán a világ megőrült.
Na jó, csak őrültebb lett.

Az összes piramis izzott már, megtöltve az eget szemcsés, koromfekete fényükkel, mikor a Pteklaszp fivérek fölküzdötték maguk a fő munkapadozatra.
IIa zihálva összeesett a deszkákon, mint valami vén fújtató. Néhány lábbal arrébb a meredek oldal tapintásra forró volt és kétség sem fért hozzá, hogy a piramis recseg-ropog, mint a vitorlás a szélviharban. Sosem szentelt sok figyelmet a tényleges mechanikának, ellentétben a piramisépítés költségeivel, de abban eléggé biztos volt, hogy ez a zaj legalább olyan rossz, mint a II meg II az V.
A bátyja kinyúlt, hogy megérintse a követ, de visszahúzta a kezét, amikor kis szikrák pattogtak az ujjai körül.
– Érezni lehet a meleget – mondta. – Döbbenetes!
– Miért?
– Egy ilyen tömeg áthevülése. Úgy értem, a puszta tonnatartalom...
– Nem tetszik ez nekem, Kettő-bé – rebegte IIa, idegességében gyerekkori becenevük használva. – Csak hagyjuk itt a követ, jó? Biztos vagyok benne, hogy úgy rendben lesz, és reggel fölküldhetünk egy brigádot, ők majd pontosan tudni fogják, mit...
Szava elfulladt, amikor újabb lobbanás sistergett át az égen és becsapódott az ötven lábbal fölöttük táncoló levegőoszlopba. Megragadta az állványzatot.
– Tosz...sza meg! – kiáltotta. – Én lelépek.
– Várj egy percet – kérte IIb. – Úgy értem, mi recseg? A szikla nem recseghet.
– Az egész feneette állványzat mozog, ne legyél hülye! – Kidülledő szemmel meredt a bátyjára. – Mondd azt, hogy az állványzat az – kérlelte.
– Nem, ezúttal biztos vagyok benne. Belülről jön.
Egymásra bámultak, aztán a csúcsra, illetve oda, ahol csúcsnak kellett volna lenni, vezető rozoga létrára.
– Gyerünk! – indítványozta IIb. – Nem tud kilobbanni, megpróbál valami kisülési lehetőséget találni...
Egy olyan hangos hang hallatszott, mint a kontinensek nyögése.

Teppik érezte. Érezte, hogy a bőre több számmal kisebb a kelleténél. Érezte, hogy valaki a fülénél fogja és megpróbálja lecsavarni a fejét.
Látta, hogy az őrkapitány térdre rogy, küzdve, hogy letépje sisakját, és átugrott a bokszon.
Megpróbált átugrani a bokszon. Semmi se stimmelt, és nehézkesen érkezett a földre, ami határozatlannak tűnt a fallá válás kérdésében. Sikerült talpra vergődnie, ám oldalra húzta valami, így kínosan áttáncikált az istállón, hogy megőrizze egyensúlyát.
Az istálló megnyúlt és összezsugorodott, mint egy kép a görbe tükörben. Egyszer elment és megnézett néhányat Ankh-ban, mindhárman megreszkíroztak fejenként egy féltallérost, hogy meglátogassák Dr. Holdkóros Mozgó „Ez Majd Elállítja A Lélegzeted” Empóriumának tünékeny csodáit. De akkor tudtad, hogy csak az eltorzult üvegtől lesz olyan kolbászfejed és focilabda lábad. Teppik azt kívánta, bárcsak biztos lehetne abban, hogy ami most zajlik körülötte, megenged ilyen ártalmatlan magyarázatot. Valószínűleg kellene ahhoz egy kóválygó üvegtükör, hogy ez normálisnak látszódjon.
Karamellalábakon rohant Ptera és a főpap felé, miközben körülötte a világ kitágult és összepréselődött, és pillanatnyi örömet okozott neki, mikor látta, hogy a lány vergődik Dios markában és odasóz egy alaposat a férfi fülére.
Úgy mozgott, mintha álomban tenné, a távolságok meg-megváltoztak, mintha a valóság gumilepedő lenne. A következő lépés nekiütköztette párosuknak. Megragadta Ptera karját, és visszatántorgott a teveálláshoz, ahol a jószág még mindig csócsált és azzal figyelte a jelenetet, ami a legközelebb áll az enyhe érdeklődéshez tevék esetében, és megmarkolta a kötőfékét.
Úgy tűnt, ahogy átsegítették egymást az ajtón, ki a tébolyult éjszakába, hogy senki sem érdekelődik megállításuk iránt.
– Segít, ha behunyod a szemed – mondta Ptera.
Teppik kipróbálta. A dolog működött. Az udvarnak az a sávja, ami a szeme tanúsága szerint reszkető négyszög volt íjhúr módjára vibráló oldalakkal, átalakult, nos, sima udvarrá a talpa alatt.
– Hű, ez okos volt – dicsérte. – Hogy jutott az eszedbe?
– Mindig behunyom a szemem, amikor félek – felelte Ptera.
– Jó elgondolás.
– Mi történik?
– Nem tudom. Nem is akarom kitalálni. Azt hiszem, a távozás innen bámulatosan ésszerű ötlet. Mit is mondtál, hogy veszed rá a tevét, hogy letérdeljen? Tömérdek hegyes szerszám van nálam.
A teve, ami tökéletesen értette az emberi nyelvet, ha fenyegetésekre került sor, kegyesen letérdelt. Fölmásztak a hátára, és a táj ismét meglódult, amikor az állat visszaemelkedett a lábára.
A teve tökéletesen tisztában volt azzal, mi történik. Három gyomor és olyan emésztőrendszer, mint egy ipari lepárló üzem, rengeteg időhöz juttat, amikor ülhetsz és gondolkozhatsz.
Nem véletlen, hogy a felsőbb matematikát általában forró éghajlatú országokban találják ki. Ez a tevék morfikus rezonanciája miatt van így, amiknek megvető arckifejezése és hírhedt lebiggyesztett ajka természetes következménye a képességnek a másodfokú egyenletek megoldására.
A közfelfogás általában nincs tisztában azzal, hogy a tevéknek istenekadta adottsága van a felsőbb matematikához, különösen ahol ballisztika keveredik bele. Ez a túléléshez szükséges jellemvonásként fejlődött ki, ugyanúgy, mint az embernél a látás és a mozgás összerendeződése, a kaméleon álcázása, és a delfin nevezetes képessége a fuldoklók megmentésére, ha a legkisebb esélye fölmerül annak, hogy az illető kettéharapását más emberek esetleg észlelhetik és ellenséges megjegyzéseket fűzhetnek hozzá.
Tény az, hogy a tevék sokkalta intelligensebbek a delfineknél [19] Valójában annyival eszesebbek, hogy hamar rájöttek, a legbölcsebb, amit egy intelligens állat tehet, amennyiben jobb szeretné, hogy leszármazottai ne töltsenek rengeteg időt a vizsgálóasztalon elektródákkal az agyukban, vagy aknákat tapasztva hajók fenekére, vagy a zoológusok szigorú lekezelését nyögve, az, ha állatira bebiztosítják, hogy a humánok ne jöhessenek rá. Ezért aztán réges-rég kiálltak egy olyan életmód mellett, ami, cserébe bizonyos mennyiségű teherhordásért és botokkal való böködtetésért, hozzájuttatja őket elegendő italhoz és csutakoláshoz, valamint a lehetőséghez, hogy szembeköpjék az embert és szárazon megússzák.
És ezt a konkrét tevét, eredményét a szelektív evolúció évmillióinak, amely olyan lény létrehozását tűzte ki célul, ami, miközben elhalad rajtuk, meg tudja számolni a homokszemcséket és tetszés szerint tudja becsukni orrlyukát és víz nélkül is napokig képes túlélni a tűző nap alatt, Te Szemétnek hívták.
És valóban ő volt a legnagyobb matematikus a világon.
Te Szemét azt gondolta: itt úgy néz ki, van valami növekvő dimenzionális instabilitás, a látszat szerint nulláról csaknem negyvenöt fokig kilengve. Milyen érdekes. Vajon mi okozza? Legyen V egyenlő 3. Legyen Tau egyenlő Chi/4. nyamnyamnyam Legyen Kappa/y egy Bűzlő Buznyák [20] differenciális tenzortartomány négy imaginárius spin koefficienssel...
Ptera rávágott a fejére a szandáljával.
– Gyerünk, mozdulj már! – rikoltotta. Te Szemét azt gondolta: Ennélfogva H a felhatalmazó hatványra egyenlő V/s. nyamnyamnyam Így a hiperszillogikus számrendszerben...
Teppik hátranézett. A fura torzítások a tájban láthatólag lecsillapodtak és Dios...
Dios kilépett a palotából és sikerült neki több olyan őrt is találni, akiknek félelme az engedetlenségtől fölülmúlta rettegésük a titokzatosan eltorzult világtól.
Te Szemét sztoikusan ácsorogva kérődzött... nyamnyamnyam ami egy érdekes rövidülő oszcillációhoz juttat minket. Mi lehet ennek a frekvenciája? Legyen a frekvencia = x. nyamnyamnyam Legyen t = idő. Legyen a kezdőfrekvencia...
Ptera föl-lepattogott az állat nyakán, és keményen rugdosta a sarkával; olyan aktus, amitől bármelyik emberszabású hím begerjedt volna és beverte volna fejét a falba.
– Nem akar mozdulni! Nem ütnéd meg?
Teppik olyan keményen csapott Te Szemét irhájára, ahogy csak tudott, porfelhőt keltve és elzsibbasztva az összes ideget ujjaiban. Olyan volt, mintha egy nagy zsák ruhafogast ütött volna meg.
– Gyerünk már! – mormolta.
Dios fölemelte kezét.
– Állj, a király nevében! – kiáltotta.
Egy nyíl puffant Te Szemét púpjába.
...egyenlő 6.3, szakaszosan. Egyszerűsítsük. Az ad nekünk... aú... 314 másodpercet...
Te Szemét megfordította hosszú nyakát. Nagy, szőrös szemöldöke vádoló ívbe hajolt, míg sárga szeme összeszűkült és rárögzült a főpapra, egy pillanatra félretette az érdekes problémát és előkotorta az ismerős ősi matekot, amit fajtája már rég tökélyre fejlesztett:
Legyen a távolság negyvenegy láb. Legyen a szélerősség egyenlő 2. Vektor egy-nyolc. nyam Legyen a nyálkásság egyenlő 7...
Teppik előhúzott egy hajítókést.
Dios nagy levegőt vett. Meg fogja nekik parancsolni, hogy lőjenek ránk, gondolta Teppik. A saját nevemben, a saját királyságomban, lelőnek.
...szög kettő-öt, nyam Tűz.
Pompás kapáslövés volt. A visszakérődzött takarmányköpetnek dicséretes emelkedése és pörgése volt és olyan hanggal csapódott be, mint a... mint fél font félig-emésztett fű becsapódása valaki képébe. Semmi máshoz nem lehet hasonlítani ezt a hangot magán kívül.
A találatot követő csönd egyenértékű volt a zajos tetszésnyilvánítással.
A táj újra kezdett eltorzulni. Ez nyilvánvalóan nem az a hely, ahol érdemes elidőzni. Te Szemét lenézett mellső lábaira.
Legyen a lábak száma négy...
Dübörögve futni kezdett. A tevéknek minden más teremtménynél több térde van és Te Szemét úgy mozgott, mint egy gőzgép, rengeteg, a mozgás irányára merőleges, oda nem tartozó mozdulattal, amit az emésztés lármájának dörgő sortüze kísért.
– Átkozott barom állat – motyogta Ptera, miközben elzötykölődtek a palotától –, de úgy látszik, végre fölfogta, miről van szó.
...méretkonstans 3,5/z ismétlődő sebességgel. Miről beszél ez a liba, Átkozott Barom odaát él Tsortban...
Noha úgy lendültek át a levegőn, mint ha kinyúlt gumi tartaná őket össze, Te Szemét lábai nagy utat tettek meg, és már a város alvó, döngölt föld utcáin ugráltak.
– Újrakezdődik megint, igaz? – kérdezte Ptera. – Be fogom hunyni a szemem.
Teppik bólintott. A tűzálló tégla forróságú házak köröttük ismét lassított tükörtáncba kezdtek, és az út olyan módon emelkedett és esett, amit szolid talajnak nincs joga magáévá tenni.
– Olyan, mint a tenger – jegyezte meg.
– Nem látok semmit – szögezte le zordul Ptera.
– Úgy értem, a tenger. Az óceán. Tudod. Hullámok.
– Hallottam róluk. Üldöz minket valaki?
Teppik megfordult a nyeregben. – Amennyire ki tudom venni, nem – válaszolta. – Úgy néz ki...
Innen ellátott a palota hosszú, alacsony tömege mellett, át a folyón, egész magáig a Nagy Piramisig. Azt csaknem elrejtették a sötét fellegek, de amit láthatott belőle, határozottan nem stimmelt. Tudta, hogy négy oldala van, viszont mind a nyolcat ki tudta venni.
Úgy tűnt, hogy kimozdul a fókuszból, aztán visszapattan, ami, erről meg volt győződve, veszélyes cselekedet több millió tonna szikla részéről. A fiú ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy minél messzebb legyen ettől. Még egy olyan bárgyú állatnak, mint ez a teve, is ugyanez az ötlete támadt.
Te Szemét azt gondolta:...Delta a négyzeten. Ilyenformán a k dimenzionális nyomás a Chi(16/x/pu)t kilencvenfokos transzformációját fogja eredményezni bármelyik három konstans K-halmában. Vagyis négy perc, plusz-mínusz tíz másodperc...
A teve lenézett kipárnázott talpára.
Legyen a sebesség egyenlő vágtával.
– Hogy érted el, hogy ezt csinálja? – tudakolta Teppik.
– Sehogy! Magától csinálja! Kapaszkodj!
Ami nem volt könnyű. Teppik fölnyergelte a tevét, ám elmulasztotta a fölkantározást. Pterának jutott több marék teveszőr, amibe kapaszkodhatott. A fiúnak csak több marék Ptera jutott. Akárhová próbálta tenni a kezét, meleg, engedékeny húsba ütközött. Semmi sem készítette föl erre hosszas iskoláztatása során, míg ellenben Pteráében nyilvánvalóan minden ezt tette. A lány hosszú haja Teppik arcát verte és csábítóan különleges parfümtől illatozott. [21]
– Jól vagy? – üvöltötte túl a szelet.
– A térdemmel kapaszkodom!
– Az nagyon nehéz lehet!
– Speciális képzést kapunk belőle!
A tevék úgy vágtáznak, hogy olyan messzire dobják maguktól a lábuk, amennyire csak lehet, s aztán rohannak, hogy utolérjék. Vacogó kasztanyettaként kattogó térdízülettel Te Szemét fölhánykolódott a völgyből kivezető út meredekén és a tornyosuló mészkőszirtek alatt végigszélkelepelt a keskeny szurdokon, ami kivitt túlnan a mélysivatagba.
És mögöttük, végtelen kínjában a geometria kérlelhetetlen dagályától, képtelenül Időterhének kisugárzására, a Nagy Piramis sikoltott, fölemelte magát alapozásáról, és – tömege olyan megállíthatatlanul suhogott át a levegőn, mint valami teljesen megállíthatatlan – pontosan kilencven fokos szögben elfordulva ért földet, és valami perverz dolgot művelt a téridő szövedékével.
Te Szemét végigszáguldott a szurdokon, nyaka teljes hosszában előrenyúlt, óriási orrlyuka lökhajtásos fúvókaként öblösödött.
– Meg van rémülve! – kiáltotta Ptera. – Az állatok mindig megérzik az ilyesmit!
– Milyesmit?
– Erdőtüzet meg mindent!
– Nincs erre egyetlen fa sem!
– Hát, árvizeket meg... meg mindent! Van valami fura természetes ösztönük!
...Phi*1700[u/v]. Laterális e/v. Egyenlő egy héttől tizenkettőig terjedő tranzakcióval...
A hang eltalálta őket. Olyan néma volt, mint az éjfélt elütő napóra, ám nyomása, az volt. Átgördült fölöttük, fojtogatóan, mint a bársony, émelyítően, mint a viharvert szafaládé.
És megszűnt.
Te Szemét sétatempóba lassult, bonyolult eljárás, ami pontos utasításokkal jár sorjában minden egyes láb számára.
Érezni lehetett a megkönnyebbülést, a visszavont feszültség érzetét.
Te Szemét megállt. A hajnal előtti fölhevülésben észre vette az ösvény melletti sziklákon burjánzó tövises szipácia bokorcsoportját.
...bal átló. x egyenlő 37. y egyenlő 19. z egyenlő 43. Harapás...
Béke szállt le. Nem hallatszott semmi, eltekintve a teve emésztőszerveinek böffentéseitől és a messzeségben egy sivatagi bagoly távoli csivitelésétől.
Ptera lecsusszant ülőhelyéről és ügyetlenül földet ért.
– A fenekem – jelentette általánosságban a sivatagnak – egyetlen hatalmas hólyag.
Teppik leugrott és félig futott, félig dülöngélt föl az út menti omladékra, aztán átügetett a repedezett mészkő fennsíkon, hogy jó kilátása legyen a völgyre.
Ami többé nem volt ott.

Még mindig sötét volt, amikor Dil, a balzsamozómester, fölébredt, s a teste attól a benyomástól vibrált, hogy valami nagyon nem stimmel. Kicsusszant az ágyból, sietve fölöltözött, és elhúzta a függönyt, ami ajtóként szolgált.
Az éjszaka puha volt és bársonyos. A rovarok zümmögésén kívül más hang is hallatszott, egy recsegés, egy halk sercegés a hallás határán.
Lehet, hogy ez ébresztette föl.
A levegő meleg volt és nedves. A folyóból ködkunkorok emelkedtek és...
A piramisok nem villogtak.
Dil ebben a házban nőtt föl, ami a balzsamozómesterek családjáé volt évezredek óta, és olyan gyakran látta a piramisokat föllobbanni, hogy már észre se vette, annyira, mint a, mint a saját lélegzését. De most sötétek és némák voltak, és a csönd fennen kiáltozott és a sötétség vakított.
De nem ez volt a legrosszabb. Amikor rettegő szeme fölbámult a nekropolisz fölötti üres égre, meglátta a csillagokat és hogy mihez vannak hozzátapasztva.
Dil elszörnyedt. És aztán, amikor volt ideje végiggondolni, elszégyellte magát. Elvégre, gondolta, ez az, amit mindig is mondtak nekem, hogy ott van. Magától értetődik. Csak tulajdonképpen most látom először.
Nahát. Jobban érzem magam ettől?
Nem.
Megfordult és csattogó szandállal vágtatott végig az utcán, míg ahhoz a házhoz nem ért, amely Gernt és népes családját tartalmazta. Fölrángatta a tiltakozó inast a közösségi alvógyékényről, kihúzta az utcára, az ég felé fordította a fiú arcát és azt sziszegte: – Mondd meg, mit látsz!
Gern bandzsított.
– Látom a csillagokat, mester – válaszolta.
– Min vannak rajta, fiú?
Gern kissé ellazult. – Az könnyű, mester. Mindenki tudja, hogy a csillagok Nept istennő testén vannak, aki átíveli magát a... ó, a kénköves pokolba!
– Te is látod őt?
– Ó, mama – suttogta Gern és térdre rogyott.
Dil bólintott. Istenfélő ember volt. Vigasztaló tudat, hogy az istenek léteznek. Ám azt eléggé szörnyű megtudni, hogy itt léteznek.
Mert egy női test ívelt át a mennyeken, kissé kéken, kissé homályosan a bágyadt csillagfényben.
A nő óriási volt, statisztikája csillagközi. Az árnyék galaktikus mellei közt sötét csillagköd volt, gyomrának hajlata izzó gáz hatalmas hulláma, köldöke az a zubogó, sötét fehérizzás, amiben új csillagok születnek. Nem alátámasztotta az eget. Ő volt az ég.
Mérhetetlen, szomorkás arca, fejjel lefelé a forgásirányi láthatáron, egyenesen Dilre meredt. És Dil ráébredt, hogy kevés dolog rázza meg annyira a hitet, mint az adott hit tárgyának látványa, világosan és pontosan. A látás, ellentétben a közhittel, nem azonos az elhívéssel. Hanem az, amikor a hit megszűnik, mert többé nincs rá szükség.
– Ó, Tosz! – nyögte Gern.
Dil ráütött a fiú karjára.
– Hagyd abba! – utasította. – És gyere velem!
– Ó, mester, most mit fogunk csinálni?
Dil körbenézett az alvó városon. A leghalványabb fogalma se volt róla.
– Elmegyünk a palotába – jelentette ki határozottan. – Ez valószínűleg csak a... csak a... csak a sötétség káprázata. Különben is, a nap mindjárt fölkel.
Elindult, azt kívánva, bárcsak Gern helyében lehetne és legalább egy kicsit kimutathatna a makogó rettegésből. Az inas valamiféle vágtató vánszorgással követte.
– Látom az árnyékokat a csillagok háttere előtt, mester! Tetszik látni őket, mester? A világ peremén, mester!
– Csak ködfoltok, fiú – felelte Dil, eltökélten maga elé szegezve tekintetét s megőrizve méltóságteljes magatartását, miként az illik a Marólúg Páholy Baloldali Ajtajának Őréhez és a varrásért kapott számos kitüntetés birtokosához.
– Ott – mondta. – Látod, Gern, a nap már kel!
Megálltak és figyelték.
Aztán Gern nagyon halkan nyüszíteni kezdett.
Nagyon lassan emelkedve az égre, megjelent egy hatalmas tüzes golyó. És egy világoknál nagyobb ganajtúró bogár görgette.

III. Könyv

Az Új Fiú Könyve

A nap fölkelt, s mivel ez itt nem az Ősi Királyság, csupán egy izzó gázgömb volt. A mélysivatag bíbor éje elpárolgott forrasztópisztoly-vakításában. A gyíkok a sziklarepedésekbe surrantak. Te Szemét letelepedett a megmaradt szipáciabokrok nyújtotta gyér árnyékban, gőgösen a tájat kémlelte, és elkezdett visszakérődzött takarmányt csócsálni és négyzetgyököt számolni hetes számrendszerben.
Teppik és Ptera végül rálelt egy mészkőeresz árnyékára és leültek, komoran kibámulva a sziklákról fölrezgő hőhullámokra.
– Nem értem – mondta Ptera. – Mindenhol kerested?
– Ez egy ország! Nem eshet csak úgy bele egy gödörbe!
– Hát akkor hol van? – kérdezte kiegyensúlyozottan Ptera.
Teppik dörmögött valamit. A hőség úgy sújtott, mint egy pöröly, de azért kiment a sziklák közé, mintha háromszáz négyzetmérföld esetleg elrejtőzhetne egy kavics alá vagy bokor mögé.
Tény az, hogy az ösvény lebukott a szirtek közt, de szinte rögtön kiemelkedett újra és folytatódott a dűnéken oda, ami egész nyilvánvalóan Tsort volt. Teppik fölismerte a szélmarta szfinxet, amit határkőnek állítottak; úgy szólt a monda, hogy szorongató nemzeti szükség idején a határokon prédál, bár a monda nem tudta biztosan, miért.
Tudta, hogy Ephebébe vágtattak. Azaz innen a két ország között fekvő, termékeny, piramispettyezte Dzsel-völgyet kéne látnia.
És már egy órája keresgéli.
Érthetetlen. Hátborzongató. Valamint elképesztően zavarba ejtő.
Beárnyékolta szemét és ezredszerre is körbefürkészett a néma, süldögélő tájon. És megmozdította fejét. És meglátta Dzselébéjbit.
Egy szempillantás alatt villant át látóterén. Visszakapta tekintetét és megint megpillantotta, egy röpke, homályos színvillanást, ami azonnal eltűnt, mihelyst rákoncentrált.
Néhány perccel később Ptera kikukucskált az árnyékból és látta, hogy a fiú négykézlábra ereszkedik. Amikor Teppik elkezdte fölfordítgatni a kavicsokat, úgy döntött, ideje, hogy a fiú visszajöjjön a napról.
Az orgyilkos lerázta a lány kezét a válláról és türelmetlenül intett.
– Megtaláltam! – Csizmájából előhúzott egy kést, s szurkálni kezdte a köveket.
– Hol?
– Itt!
Ptera gyűrűkkel ékített kezét a fiú homlokára tette.
– Ó, igen – mondta. – Értem. Igen. Jó. És most azt hiszem, jobb, ha jössz az árnyékba.
– Nem, komolyan mondom! Itt! Nézd!
A lány lekuporodott és a sziklára bámult, hogy a kedvében járjon.
– Van itt egy repedés – ismerte el kételkedve.
– Nézd meg jól, jó? El kell fordítsd a fejed és valahogy a szemed sarkából odalesni. – Teppik tőre a repedésbe csapott, ami nem volt több halvány vonalnál a sziklán.
– Hát, jó hosszan folytatódik – mondta Ptera, végigpillantva az izzó kövezeten.
– Egész úton a Második Vízeséstől a Deltáig – pontosított Teppik. – Ha fél szemed eltakarod, az segít. Légy szíves, próbáld meg! Kérlek!
A lány habozva eltakarta fél szemét és engedelmesen a sziklára kancsított.
Végül megszólalt: – Semmi haszna, nem lááááá...
Egy pillanatra megdermedt, aztán oldalra vetette magát a sziklákra. Teppik abbahagyta a próbálkozást a kés beverésére a repedésbe, és odakúszott hozzá.
– Pont a szélén voltam! – jajgatta Ptera.
– Láttad? – kérdezte reménykedve a fiú.
A lány bólintott, aztán nagyon óvatosan talpra állt és elhátrált.
– Nem olyannak érződött, mintha a szemed belülről kifordulna? – firtatta Teppik.
– De – felelte Ptera hidegen. – Megkaphatom a karpereceim?
– Mi?
– A karpereceim. A zsebedbe tetted őket. Szeretném visszakapni. Kérlek!
Teppik vállat vont, és kotorászott a tarsolyában. A karperecek többnyire vörösrézből voltak, néhány darabka lepattogzott zománccal. Itt-ott a művész megpróbálkozott, különösebb siker nélkül, valami érdekeset csinálni csavart drótokkal és színes üveggöröngyökkel. A lány elvette és fölhúzta mindet.
– Van valami okkult jelentőségük? – tudakolta Teppik.
– Mit jelent az, hogy okkult? – kérdezett vissza bizonytalanul a lány.
– Ó! Akkor meg miért van rájuk szükséged?
– Már mondtam. Nem érzem magam rendesen fölöltözve nélkülük.
Teppik vállat vont, s visszatért a repedés feszegetéséhez.
– Miért csinálod ezt? – érdeklődött Ptera. Teppik megtorpant és elgondolkozott.
– Nem tudom – válaszolta. – De te is láttad a völgyet, nem?
– Igen.
– Hát akkor?
– Hát akkor mi?
Teppik a szemét forgatta. – Nem gondolod, hogy egy kissé, nos, fura? Hogy egy egész ország többé-kevésbé eltűnik? Ez nem olyasmi, amit minden átkozott nap láthatnál, az istenek szerelmére!
– Honnan tudhatnám? Sosem voltam eddig a völgyön kívül. Nem tudom, hogyan kellene kívülről kinéznie. És ne átkozódj!
Teppik a fejét rázta. – Azt hiszem, hogy mégis megyek és lefekszem az árnyékban – jelentette ki. – Már amennyiben maradt – tette hozzá, mert a nap sárgarézfénye elégette az árnyékokat. Odakóválygott a sziklákhoz és rábámult a lányra.
– Az egész völgy csak úgy bezárult – nyögte ki végül. – Az a rengeteg ember...
– Láttam konyhai tüzeket – mondta Ptera melléroskadva.
– Valami köze van a piramishoz – állította a fiú. – Nagyon furcsának látszott, pont mielőtt eljöttünk. Varázslat volt, vagy geometria vagy az ilyesmik egyike. Mit gondolsz, hogy tudnánk visszamenni?
– Nem akarok visszamenni. Miért akarnék visszamenni? Krokodilok várnak rám. Nem fogok visszamenni, csak a krokodilok kedvéért.
– Hümm. Talán megkegyelmezhetnék neked vagy valami – mondta Teppik.
– Ó, igen – szólt Ptera a körmeire meredve. – Azt mondtad, te vagy a király, ugyebár.
– Én vagyok a király! Az az én királyságom ott... – Teppik tétovázott, nem tudván, melyik irányba mutasson ujjával -...valahol. Én vagyok a királya.
– Nem úgy nézel ki, mint a király – jegyezte meg Ptera.
– Miért nem?
– Ő aranymaszkot viselt.
– Az én voltam!
– Szóval te parancsoltad, hogy vessenek a krokodilok elé?
– Igen! Úgy értem, nem – Teppik habozott. – Úgy értem, a király tette. Nem én. Egy bizonyos értelemben. Különben is, én mentettelek meg – tette hozzá lovagiasan.
– Na hát akkor? Különben is, ha te lennél a király, akkor isten is lennél. Pillanatnyilag nem viselkedsz túl istenszerűen.
– Igen? Nos. Ööö – Teppik megint tétovázott. Ptera prózaisága azt jelentette, hogy a legártatlanabbnak tűnő mondatokat is csak gondos vizsgálat után lehetett világgá ereszteni.
– Alapjában véve jó vagyok a napkeltésben – közölte. – Bár nem tudom, hogy csinálom. És folyókban. Ha azt akarod, hogy kiáradjon bármilyen folyó, én vagyok a megfelelő ember. Úgy értem, isten.
Elnémult, amikor fölötlött benne egy gondolat.
– Vajon mi történik most ott nélkülem? – mondta ki hangosan.
Ptera fölállt, s elindult a szurdokban lefelé.
– Hová mész?
A lány megfordult. – Nos, Mr. Király vagy Isten vagy orgyilkos vagy akárki, tudsz-e a vessződdel vizet fakasztani?
– Mi, előtted?
– Úgy értettem, inni. Talán van, talán nincs abban a repedésben folyó, de nem férhetünk hozzá, nem igaz? Szóval el kell menjünk valahova, ahol hozzájutunk. Annyira egyszerű, hogy azt kell hinnem, még királyok is képesek fölfogni.
Teppik utána sietett, le az omladékon oda, ahol Te Szemét feküdt fejét és nyakát a földre hajtva, fülével csapkodva a hőségben, és szórakozottan alkalmazta Te Piszok Bestia elméletét az átmeneti integrálokról az ígéretes cissoidszámok sorozatára. Ptera ingerülten belerúgott.
– Akkor te tudod, hogy hol van víz? – kérdezte Teppik.
...e/27. Tizenegy mérföld...
Ptera feketével kihúzott szemekkel meredt rá. – Úgy érted, te nem tudod? Képes voltál kihozni a sivatagba és azt se tudod, hol van víz?
– Hát, arra számítottam, hogy majd valamennyit magammal tudok vinni!
– Nem is gondoltál rá!
– Figyelj, nem beszélhetsz így velem! Én király vagyok! – Teppik elhallgatott.
– Igazad van – ismerte el. – Eszembe se jutott. Ahonnan jövök, ott esik csaknem minden nap. Sajnálom.
Ptera összeráncolta homlokát. – Ki esik csaknem minden nap? – tudakolta.
– Nem, úgy értem, eső. Tudod. Nagyon ritkás víz, előbukkanva az égből?
– Milyen buta ötlet. Honnan jöttél?
Teppik siralmasan nézett ki. – Ahonnan jövök, az Ankh-Morpork. Ahonnan származom, az innét. – Lebámult az ösvényre. Innen, ha tudtad, mit keresel, épp csak ki tudtad venni a sziklákon végighúzódó halvány repedést. Mindkét oldalon megmászta a szirteket az új, függőleges törés, vonalvastagon, ami történetesen egy teljes folyami királyságot és 7.000 évnyi történelmet rejtett.
Minden ott töltött percet rühellt. És az most kizárta őt. És most, mert nem tehette, vissza akart menni.
Lesétált oda és fél szemét letakarta kezével. Ha pont jó szögben rántottad a fejed...
Röviden elvillant látóterében, és eltűnt. Megpróbálta még párszor, de többé nem pillantotta meg.
És ha kifarigcsálnám a sziklát? Nem, gondolta, ez hülyeség. Csak egy vonal. Nem juthatsz be egy vonalba. A vonalnak nincs vastagsága. Közismert geometriai axióma.
Hallotta, hogy Ptera közeleg mögötte, s a következő pillanatban a lány keze a nyakát fogta. Egy pillanatig azon töprengett, honnan ismeri a lány a Catharti Halálfogást, s aztán az ujjak lágyan masszírozni kezdték izmait, a stressz úgy olvadt el szakértő simogatásuktól, mint zsír a forró késen. Amikor a feszültség fölengedett, megremegett, mint egy íj.
– Ez finom – mondta.
– Kiképeznek minket rá. Az inaid össze vannak csomósodva, mint a pingponglabdák zsinóron – közölte Ptera.
Teppik hálásan leroskadt a szikla tövét teleszemetelő görgetegek egyikére, és hagyta, hogy a lány ujjainak ritmusa feloldja az éjszaka problémáit.
– Nem tudom, mit tegyek – mormolta. – Ez jó érzés.
– A szolgálólányság nem csak szőlőhámozásból áll – magyarázta Ptera. – Az első lecke, amit megtanulunk, hogy amikor a mesternek hosszú, nehéz napja volt, az nem a legjobb időpont a Róka és a Datolyaszilva Nászának javaslására. Ki mondta, hogy bármit is tenned kell?
– Felelősnek érzem magam. – Teppik helyzetet változtatott, mint egy macska.
– Ha tudod, merre található egy cimbalom, játszhatnék neked valami nyugtatót – sugallta Ptera. – Már egész a „Koboldpinik”-ig jutottam az Első Könyvben.
– Úgy értem, egy királynak nem szabad hagynia, hogy a királysága csak úgy hipp-hopp eltűnjön.
– Az összes többi lány tud akkordokat meg mindent – mondta Ptera sóvárogva és masszírozva a fiú vállát. – De az öreg király mindig azt mondta, szívesebben hallgat engem. Azt mondta, mindig fölvidítja.
– Úgy értem, Elveszett Királyságnak fogják nevezni – folytatta Teppik álomittasan. – Hogy fogom akkor érezni magam, mondd?
– Azt mondta, az éneklésem is szereti. Mindenki más azt mondja, úgy hangzik, mint amikor egy csapat keselyű épp rátalált egy döglött szamárra.
– Úgy értem, az Elveszett Királyság királya. Borzalmas lenne. Vissza kell szerezzem.
Te Szemét lassan elfordította fejét, hogy kövesse egy eltévedt döglégy röptét; agya mélyén vörös számok kis oszlopai villogtak, részletezve vektorokat és sebességet és szögmagasságot. Emberi lények beszélgetése ritkán érdekelte, bár átfutott a fején, hogy a hímek meg a nőstények mindig akkor jönnek ki legjobban egymással, ha valójában egyik fél sem hallgat oda arra, amit a másik épp mond. A tevéknél mindez sokkal egyszerűbb.
Teppik rámeredt a vonalra a sziklában. Geometria. Az lesz az.
– Ephebébe megyünk – nyilatkozta. – Ők mindent tudnak a geometriáról és van néhány nagyon hibbant elképzelésük. A hibbant elképzelések azok, amikkel jelen pillanatban tudnék mit kezdeni.
– Miért cipeled ezt a rengeteg kést meg izét? Úgy értem, igazából.
– Tessék?
– Ez a sok kés. Minek?
Teppik eltöprengett ezen. – Azt hiszem, nem érezném magam rendesen felöltözve nélkülük – válaszolta.
Ptera kötelességtudóan új társalgási témát keresgélt. A Mulattató Csevegés Tárgyának Fölvetése szintén részét képezte a szolgálólány szolgálatának. Sosem volt benne különösebben jó. A többi lány bámulatos választékkal állt elő: mindennel a krokodilok párzási szokásaitól a töprengésig az életről a Másvilágon. Ő, miután megbeszélték az időjárást, mindig nehéz ügynek találta.
– Szóval – szólt. – Megöltél egy csomó embert, gondolom?
– Mm?
– Úgy értem, mint orgyilkos. Megfizetnek téged, hogy embereket ölj. Sokat megöltél? Tudsz arról, hogy gyakran befeszíted a hátizmaid?
– Szerintem erről nem kéne beszélnem – felelte a fiú.
– Tudnom kell. Ha már együtt fogunk átkelni a sivatagon meg minden. Több mint százat?
– Jó ég, dehogy.
– Nos, akkor ötvennél kevesebbet?
Teppik átgördült a hátára.
– Figyelj, még a leghíresebb orgyilkosok se öltek meg harmincnál több embert egész életükben – világosította föl.
– Hát akkor kevesebb húsznál?
– Igen.
– Kevesebb tíznél?
– Azt hiszem – szólt Teppik –, az lesz a legjobb, ha azt mondjuk, hogy a szám nulla és tíz között van.
– Csak, hogy tudjam. Ezek a dolgok fontosak.
Visszabaktattak Te Szeméthez. De most láthatólag Teppiknek fúrta valami az oldalát.
– Ez az egész hágás... – kezdte.
– Nászlás – javította ki Ptera.
– Te... ööö... több mint ötven emberrel?
– Az olyanfajta nőt másként hívják – felelte Ptera különösebb neheztelés nélkül.
– Elnézést. Kevesebb mint tízzel?
– Mondjuk azt – válaszolta Ptera –, hogy a szám nulla és tíz között van.
Te Szemét köpött. Húsz lábbal arrébb a döglegyet simán eltalálta a levegőben és a mögötte levő sziklához ragasztotta.
– Döbbenetes, hogy csinálják, nem? – jegyezte meg Teppik. – Szerintem állati ösztön.
Te Szemét gőgös pillantást vetett rá söpörjük-föl-a-sivatagot szempillái alól és azt gondolta:
...Legyen z=ei0. nyamnyamnyam Aztán dz=ie[i0]d0=izd0 vagy d0=dz/iz...

Pteklaszp, még mindig hálóingben, céltalanul bóklászott a törmelék között a piramis lábánál.
A piramis úgy zümmögött, mint egy turbina. Pteklaszp nem tudta, miért, semmit sem tudott a hatalmas energiafölhasználásról, ami kilencven fokkal elforgatta a dimenziókat és ott tartotta őket a szörnyű nyomás ellenére, de legalább az ijesztő temporális változások láthatólag megszűntek. Kevesebb fia akadt, mint megszokta; az igazat megvallva, tudott volna mit kezdeni egy-kettővel, ha rájuk találna.
Elsőnek a sisakkövet találta meg, ami összezúzódott, elektrumborítása lepergett. A piramisról lezuhanóban belecsapódott Hat, a Keselyűfejű Isten, szobrába, kétrét görnyesztve azt s fölruházva az enyhe meglepődés kifejezésével.
Egy elhaló nyögéstől Pteklaszp rohant a sátor maradványát megcibálni. Tépte a nehéz vásznat és kiásta IIb-t, aki pislogott rá a szürke fényben.
– Nem működött, apa! – nyöszörögte. – Majdnem fölvittük oda, és akkor az egész vacak valahogy elcsavarodott!
Az építő leemelt egy rudat a fia lábáról.
– Eltört valamid? – kérdezte halkan.
– Szerintem csak zúzódások. – A fiatal építész fölült, fájdalmasan megrándult az arca, s nyakát nyújtogatta, hogy körbenézhessen.
– Hol van Kettő-á? – tudakolta. – Magasabban volt, mint én, csaknem a csúcson...
– Már megtaláltam – válaszolta Pteklaszp.
Az építészek nem arról közismertek, hogy odafigyelnek a finom jelentésárnyalatokra, de IIb meghallotta az ólmot apja hangjában.
– Ugye, nem halt meg? – suttogta.
– Nem hiszem. Nem vagyok benne biztos. Eleven. De. Igen, mozog... mozogni mozog... nos, jobb, ha jössz és megnézed magad. Azt hiszem, valami kvantum történt vele.

Te Szemét kitartóan haladt tovább, körülbelül 1,247 méter per szekundummal, komplex kapcsoltszám koordinátákat kidolgozva, hogy elűzze az unalmat, miközben hatalmas tányértalpa csikorgott a homokon.
Az ujjak hiánya további erőteljes ösztökélést jelentett a teveintellektus kifejlődésében. Az emberi matematika fejlődését mindig hátráltatta a faj ösztönös hajlama arra, hogy amikor valami tényleg bonyolulttal kerülnek szembe, mondjuk hármas polinomok vagy parametrikus differenciálhányadosok formájában, megszámolják az ujjaik. A tevék kezdettől fogva a számokat számolták meg.
A sivatagok is nagy segítséget jelentettek. Nincs sok figyelemelterelő tényező. Ami a tevéket illeti, a hihetetlen intellektuális fejlődéshez vezető út az, ha nincs mit tenni és ezzel nincs mit tenni.
Fölért a dűne gerincére, elismerően megszemlélte maga előtt a hullámzó homokot, és logaritmusokban kezdett gondolkozni.
– Ephebe milyen? – érdeklődött Ptera.
– Sosem jártam ott. A látszat szerint egy Tirannus uralja.
– Hát akkor remélem, hogy nem találkozunk vele.
Teppik fejét rázta. – Nem olyasmi – felelte. – Minden ötödik évben új Tirannusuk van, és először csinálnak vele valamit. – Tétovázott. – Azt hiszem, kiválasztják.
– Olyasmit, mint amit a kandúrokkal meg bikákkal meg hasonlókkal csinálnak?
– Ööö.
– Tudod. Hogy aztán abbahagyják a verekedést és békésebbek legyenek.
Teppiknek megrándult az arca. – Hogy őszinte legyek, nem tudom biztosan – válaszolta. – De nem hiszem. Van valamijük, amivel csinálják, azt hiszem, mókaráciának hívják, és azt jelenti, hogy az egész országban mindenki beleszólhat, ki legyen az új Tirannus. Egy ember, egy... – elhallgatott. A politikatörténet óra nagyon távolinak tűnt, és olyan fogalmakat vezetett be, amikről sosem hallottak Dzselébéjbiben, vagy ami azt illeti, Ankh-Morporkban. De azért vaktában döfött. – Egy ember, egy szavalat.
– Az akkor a kiválasztáshoz van?
A fiú vállat vont. Legjobb tudomása szerint, lehetséges. – Viszont az a lényeg, hogy mindenki megteheti. Rettentő büszkék erre. Mindenkinek van – megint tétovázott, most már biztosan abban, hogy a dolgok balul mennek – szavalata. Kivéve persze a nőknek. És gyerekeknek. És bűnözőknek. És rabszolgáknak. És az ostobáknak. És az idegen származásúaknak. És a, ööö, különféle okokból kifogásolt embereknek. És még egy csomó másnak. De ezektől eltekintve, mindenkinek. Rendkívül felvilágosult civilizáció.
Ptera mindezt fontolóra vette.
– És ez lenne a mókarácia, mi?
– Ephebében találták ki, tudod – mondta Teppik, homályos okból úgy érezve, hogy meg kell védenie a rendszert.
– Fogadok, hogy nehézségeik vannak az exportálásával – szögezte le határozottan Ptera.

A nap nem csupán lángoló ganégolyó volt, amit egy óriási bogár lökdös az égen. Hajó is volt. Azon múlt, hogyan néztél rá.
A fény is helytelen volt. Volt valami lapossága, mint a hetekre pohárban felejtett víznek. Nem telt benne öröme senkinek. Megvilágított, ám élettelenül; nem annyira nappali világosság, inkább ragyogó holdfény.
De Pteklaszp sokkal jobban aggódott a fia miatt.
– Tudod, hogy mi a baja? – kérdezte.
A másik fia nyomorultan harapdálta a stílusát. A keze fájt. Előzőleg megpróbálta megérinteni a fivérét, és a sistergő sokk levitte a bőrt az ujjáról.
– Lehet, hogy igen – kockáztatta meg.
– Meg tudod gyógyítani?
– Nem hinném.
– Egyáltalán, mi ez?
– Hát, apa. Amikor fönn voltunk a piramison... nos, nem tudott kilobbanni... tudod, biztos vagyok benne, hogy elcsavarodott... tudod, az idő csak egy másik dimenzió... ümm.
Pteklaszp a szemét forgatta. – Elég ebből az építész szövegből, fiú – intette. – Mi a baja?
– Azt hiszem, hogy dimenzionális beilleszkedési zavar, apa. Egy kissé összezavarodott számára a tér meg az idő. Ezért mozog folyton oldalvást.
Pteklaszp IIb bátor kis mosolyt vetett apjára.
– Mindig is oldalvást szokott mozogni – jelentette ki Pteklaszp.
A fia fölsóhajtott. – Igen, apa – felelte. – De az teljesen normális volt. Minden könyvelő úgy mozog. Most azonban azért mozog oldalvást, mert az számára olyan, mint, nos, mint az Idő.
Pteklaszp homlokát láncolta. Nem az enyhe oldalvást haladás volt IIa egyetlen problémája. Lapos is volt. Nem úgy lapos, mint egy kártya, elejével, hátával, szélével – hanem minden irányból lapos.
– Teljesen azokra a freskófigurákra emlékeztet engem – mondta. – Hova tűnt a fiam mélysége, vagy akárminek is hívod?
– Szerintem az Időben van – jegyezte meg IIb, gyámoltalanul. – A mienkben, nem az övében.
Pteklaszp körbejárta a fiát, megjegyezve, hogyan követi őt a laposság. Megvakarta az állát.
– Szóval tud az Időben közlekedni, mi? – kérdezte habozva.
– Igen, lehetséges.
– Gondolod, hogy meg tudnánk győzni, menjen vissza néhány hónapot és szóljon nekünk, hogy ne építsük meg a rohadt piramist?
– Apa, ő nem tud kommunikálni.
– Akkor abban semmit se változott. – Pteklaszp leült a törmelékre, s kezébe hajtotta fejét. Hát ide jutottunk. Az egyik fiú normális és hülye, a másik lapos, mint egy árnyék. És miféle élete lesz szegény lapos kölyöknek? Úgy fogja végigcsinálni egész hátralévő életét, hogy hozzászokik a zárak kinyitásához, a jég letisztításához a szélvédőkről, meg hogy olcsón megalhat a szállodaszobák nadrágprésében [22] A képesség, hogy átcsusszanjon az ajtók alatt és elolvashassa a könyveket anélkül, hogy kinyitná őket, nem fogja eléggé kárpótolni.
IIa oldalvást sodródott; lapos kivágott alak a tájon.
– Semmit se tehetünk? – tudakolta az apa. – Esetleg gondosan fölgöngyölhetnénk, vagy valami?
IIb vállat vont – Odatehetünk valamit az útjába. Lehet, hogy nem is rossz ötlet. Akkor semmi rosszabb nem történhetne vele, mert, ööö, nem lenne ideje, amikor megtörténhetne. Szerintem.
Odagördítették Hat, a Keselyűfejű Isten, meggörbült szobrát a lapos fiú útjába. Egy-két perccel később a testvér enyhe oldalozó mozgása odaért. Erős, kék szikra pattant, ami megolvasztotta a szobor egy részét, ám a haladás megszűnt.
– Mi okozza a szikrákat? – firtatta Pteklaszp.
– Azt hiszem, egy kicsit olyan, mint a villanófény.
Pteklaszp nem azzal jutott el mai pozíciójáig – nem, ki kell javítsa magát – tegnap éjjeli pozíciójáig, hogy végül ne vette volna észre az előnyöket még a legvalószínűtlenebb helyzetben is.
– Spórolni fog az öltözködésen – mutatott rá nehézkesen. – Úgy értem, elég, ha csak magára festi.
– Nem hiszem, hogy a dolog egész világos előtted, apa – felelte IIb fáradtan. Leült az apja mellé, és a palotára bámult, a folyó túloldalán.
– Valami zajlik odaát – mondta Pteklaszp. – Gondolod, hogy észrevették a piramist?
– Nem lepne meg. Végül is kilencven fokkal elfordult.
Pteklaszp válla fölött hátranézett, s lassan bólintott.
– Ez furcsa – jelentette ki. – Biztos egy kis strukturális labilitás.
– Apa, ez egy piramis! Ki kellett volna lobbantsuk! Mondtam neked! A közrejátszó erők, nos, egyszerűen túl...
Árnyék vetült rájuk. Körülnéztek. Fölnéztek. Kicsit tovább néztek föl.
– Tyű! – fakadt ki Pteklaszp. – Ez Hat, a Keselyűfejű Isten...

Ephebe terült el előttük, egy klasszikus poéma fehér márványból, henyélve a sziklán, egy ragyogóan kék öböl...
– Az mi? – kérdezte Ptera, miután egy ideig kritikusan tanulmányozta.
– A tenger – válaszolta Teppik. – Emlékszel, mondtam neked. Hullámok meg izék.
– Azt mondtad, hogy tiszta zöld meg háborgó.
– Néha az is.
– Hmm. – A hangnem azt sugallta, hogy a lány helyteleníti a tengert, ám, még mielőtt elmagyarázhatta volna, miért, meghallották a dühösen kiabáló hangokat. Egy közeli homokdűne mögül jöttek.
A dűnén volt egy plakát. Azt hirdette több nyelven: AXIÓMA VIZSGÁLÓ ÁLLOMÁS.
Alatta, valamivel kisebb betűkkel, hozzátette: VIGYÁZAT – ELDÖNTETLEN POSZTULÁTUMOK.
Miközben olvasták, pontosabban Teppik olvasta, Ptera meg nem, a dűne mögül pendülés hallatszott, amit előbb csattanás követett, majd a magasban elcikázó nyílvessző. Te Szemét futólag rápillantott, aztán elfordította fejét és mereven egy nagyon kicsi, homokos területre bámult.
Egy másodperccel később a nyíl becsapódott oda.
Aztán tesztelte a lábaira nehezedő súlyt, kalkulált kicsit, aminek eredménye kimutatta, hogy két személyt leszámíthat a hátáról. A további összeadások azt jelezték, hogy ezek hozzáadandóak a dűnéhez.
– Minek csináltad ezt? – firtatta Ptera homokot köpködve.
– Valaki lőtt ránk!
– Nem hinném. Úgy értem, nem tudták, hogy itt vagyunk, nem igaz? Nem kellett volna úgy lerántanod.
Teppik meglehetősen vonakodva belátta ezt, és óvatosan fölküzdötte magát a dűne csúszós felületén. A hangok megint vitatkoztak:
– Ismerjem be?
– Egyszerűen arról van szó, hogy nem mindegyik paraméterünk megfelelő.
– Tudom, hogy nem mindegyik jó.
– Hát ez meg mi, könyörgöm?
– Nincs több átkozott teknősünk. Ez az, amink nincs.
Teppik óvatosan kidugta fejét a dűne teteje fölé.
Egy nagy, megtisztított térséget látott, amit körbevettek a jelzőtáblák és zászlók bonyolult sorai. Volt rajta egy-két, zömmel kalickákat tartalmazó épület és számos más komplikált építmény, amiket nem tudott azonosítani. Az egész közepén állt két férfi – egyik alacsony, kövér és pirospozsgás, a másik magas és nyúlánk, a tekintély meghatározhatatlan benyomását keltve. Lepedőbe burkolózott mindkettő. Köréjük csoportosulva, és egyáltalán nem sok ruhát viselve, volt egy csapat rabszolga. Az egyikük íjat markolt.
Többen közülük teknősöket tartottak pálcákon. Azok elég szánalmasan néztek ki, mint valami teknőcnyalóka.
– Meg különben is kegyetlen – jelentette ki a magas férfi. – Szegény kicsi csöppségek! Olyan bánatosnak látszanak a kalimpáló lábikójukkal.
– Logikai képtelenség, hogy a nyíl eltalálja őket! – A hájas fickó széttárta kezét. – Nem lenne szabad úgy tennie! Biztos rosszfajta teknőst adtál nekem – fűzte hozzá vádlóan. – Újra ki kellene próbáljuk, gyorsabb teknősökkel.
– Vagy lassúbb nyilakkal?
– Lehetséges, lehetséges.
Teppikben tudatosult a halk csoszogás az álla mellett. Egy kicsiny teknős rohant el mellette. A teknőjén több gellernyom látszott.
– Még egy utolsó próbát teszünk – jelentette be a dagadt alak. Odafordult a rabszolgákhoz. – Ti népség... eredjetek és keressétek meg azt a teknőst!
Az apró hüllő reménnyel és könyörgéssel teli pillantást vetett Teppikre. A fiú rábámult, aztán óvatosan fölemelte és begyömöszölte egy szikla mögé.
Lecsusszant a dűnén, vissza Pterához.
– Valami tényleg nagyon fura zajlik itt – mesélte. – Teknősökre lövöldöznek.
– Miért?
– Fogalmam sincs. Szemlátomást azt hiszik, hogy a teknősnek képesnek kéne lennie elmenekülni.
– Mi, egy nyíltól?
– Ahogy mondtam. Tényleg bizarr. Maradj itt! Fütyülni fogok, ha biztonságos utánam jönnöd.
– Mit fogsz csinálni, ha nem biztonságos?
– Sikítok.
Újra megmászta a dűnét, és, miután lesöpört annyi homokot öltözékéről, amennyit csak lehetett, fölállt és meglengette sapkáját a kis tömeg felé. Egy nyíl kiütötte a kezéből.
– Hoppá! – kiáltotta a kövér fickó. – Bocs!
Az ipse odasietett az összetaposott homokon, ahol Teppik álldogált és sajgó ujjaira meredt.
– Csak épp a kezemben volt – lihegte. – Ezer bocsánat, nem vettem észre, hogy föl van ajzva. Most mit gondolhat rólam?
Teppik nagy levegőt vett.
– A nevem Xeno – zihálta a pohos pasas. – Megsérült? Biztos vagyok benne, hogy tettünk ki figyelmeztető jelzéseket. A sivatagon át érkezett? Bizonyara szomjas. Kér valamit inni? Ki maga? Nem látott erre egy teknőst véletlenül? Átkozott gyorsak, úgy száguldanak, mint a bezsírozott isteneknyila, lehetetlen megállítani a kis piszkokat.
Teppik ettől leeresztett.
– Teknősök? – kérdezte. – Mi most azokról a, tudja, kövekről beszélünk, amiknek lába is van?
– Pontosan, pontosan – felelte Xeno. – Az ember egy pillanatra leveszi róluk a szemét és máris zumm!
– Zumm? – kérdezett vissza Teppik. Ismerte a teknősöket. Akadtak teknősök az Ősi Királyságban. Sok mindennek lehetett őket nevezni – vegetáriánusnak, türelmesnek, elmélázónak, még szerfölött szorgos és kitartó szexmániásnak is – ám sosem, legalábbis mindezidáig, gyorsnak. A gyorsaság szót pontosan azért társítják a teknősökhöz, mivel nem azok.
– Biztos maga ebben? – kérdezte.
– A leggyorsabb állat a Korong színén a közönséges teknős – állította Xeno, de volt benne annyi jó érzés, hogy ravasznak látsszon. – Mármint logikailag – tette hozzá. [23]
A magas férfi odabiccentett Teppiknek.
– Ne is vegyél róla tudomást, fiam! – mondta. – Csak a múlt heti baleset miatt fedezi magát.
– A teknős igenis legyőzte a nyulat – duzzogott Xeno.
– A nyúl döglött volt, Xeno – válaszolta türelmesen a nyúlánk férfi. – Mert te lelőtted.
– A teknősre céloztam! Tudod, megpróbálva a két kísérletet egyszerre, csökkentve a költséges kutatási időt és teljesen kihasználva az elérhető... – Xeno az íjjal hadonászott, amin megint volt a nyíl.
– Elnézést – szólt Teppik. – Nem tenné le egy pillanatra? Én meg a barátnőm messziről jöttünk és örülnénk, ha nem lőnének ránk már megint.
Ez a kettő ártalmatlannak látszik, gondolta és majdnem el is hitte.
Füttyentett. Az utasításhoz igazodva, Ptera megkerülte a dűnét, Te Szemétet vezetve. Teppik kétellte, hogy a lány öltözéke bármiféle zsebet rejtegethet, ám Ptera láthatólag föl tudta újítani sminkjét, újrafeketítette szempilláit és rendbe hozta a frizuráját. Úgy vonaglott a csoport felé, mint egy kígyó farolás közben, eltökélten, hogy az idegeneket személyisége teljes erejével fogja letaglózni. Valamint tartogatott valamit a másik kezében.
– Megtalálta a teknőst! – örvendezett Xeno. – Remek!
A hüllő behúzódott teknőjébe. Ptera csúnyán nézett. Magán kívül nem sok mindene volt a világon, és nem volt ínyére, hogy pusztán teknősbéka-hordozóként üdvözöljék.
A magasabbik felisóhajtott. – Tudod, Xeno – mondta. – Nem tehetek róla, de azt hiszem, hogy ezzel az egész teknős meg nyíl üggyel a rossz oldalról közelíted meg a dolgot.
Az alacsonyabbik szúrósan rámeredt.
– Az a gond veled, Ibid – közölte –, hogy azt hiszed, te vagy a legnagyobb átkozott szaktekintély mindenben.

Az Ősi Királyság Istenei ébredeztek.
A hit erő. A gravitációhoz képest gyöngécske erő; ha hegyek elmozdítására kerül sor, a gravitáció minden alkalommal győzni fog. De attól még létezik, és most, hogy az Ősi Királyság magába zárkózott, a világegyetem többi részétől elszakadva, szabadon sodródva, el a közmegegyezéstől, amit a valóság névvel szokás megtisztelni, a hit ereje érezhetővé tette magát.
Hétezer éven át hitt Dzselébéjbi népe az isteneikben.
És most az isteneik léteztek. Megvolt a dzselieknek, mondhatni, a teljes Készlet.
És az Ősi Királyság népe kezdte megtanulni, hogy például Vut, az Este Kutyafejű Istene, sokkal jobban néz ki egy edényre pingálva, mint akkor, amikor mind a hetven lábnyi belőle, morogva és bűzölögve, odakinn az utcán támolyog.
Dios a trónteremben ült, a Király aranymaszkja a térdén, s komor hangulatban meredt maga elé. Az ajtónál az alacsonyabb rangú papok karéja végül összeszedett annyi bátorságot, hogy megközelítse, ugyanabban a kedélyállapotban, amiben az ember a morgó oroszlánhoz közelít. Senkit sem aggaszt jobban egy isten tényleges testi megnyilvánulása, mint a papjait; olyan, mintha váratlanul kiszállnának hozzád a számvizsgálók.
Csak Kumi állt egy kicsit félre a többiektől. Erősen törte a fejét. Különös és eredeti gondolatok tömörültek ritkán taposott idegpályákon, hallatlan irányokba tartva. Követni akarta őket.
– Ó, Dios – motyogta Ket, az Igazság íbiszfejű Istene, főpapja. – Mi a király parancsa? Az istenek az országot járják, és verekszenek és összetörik a házakat, ó, Dios. Hol van a király? Mit szeretne, ha tennénk?
– Biza – mondta Szkarabnak, a Napgolyó Görgetőjének, főpapja. Úgy érezte, hogy ennél többet várnak tőle. – És kétségnek nélküle – tette hozzá. – Méltóságod bizonyára észleli, hogy a nap bukdácsol, mert az összes Napisten küzd érte és... – tétován toporgott -...az áldott Szkarab stratégiai visszavonulást hajtott végre és, ööö, tervbe nem vett landolást hajtott végre Hort városán. Lezuhanását megtörte számos épület.
– És jogosan – jelentette ki Thrrp, a Napszekeres, főpapja. – Mert mindenki tudja, hogy az én uram az igaz istene a... – szavai elfulladtak.
Dios reszketett, a teste lassan előre-hátra ingadozott. A szeme a semmibe bámult. A keze csaknem elég erősen markolta a maszkot ahhoz, hogy ujjlenyomatot hagyjon az aranyban, s ajka hangtalanul formálta meg a Második Óra Rituáléjának szavait, amit több ezer éve ilyenkor szoktak elmondani.
– Szerintem ez sokk – jegyezte meg az egyik pap. – Tudjátok, mindig is olyan makacs volt szokásaiban.
A többiek siettek megmutatni, hogy legalább van valami, amiben tanácsot tudnak adni.
– Adjatok neki egy pohár vizet!
– Húzzatok a fejére egy papírzacskót!
– Áldozzatok föl egy csirkét az orra alatt!
Átható fütyülő zaj hallatszott, aztán a távoli robbanás becsapódása és hosszas sistergés. Néhány gőzinda kígyózott a terembe.
A papok kirohantak az erkélyre, otthagyva Diost a traumája megrendítő mélységeiben, és látták, hogy a palota körül a tömeg az eget bámulja.
– Úgy tűnik – kommentálta Cephut, az Evőeszközök Istene, főpapja, aki érezte, hogy lazábban szemlélheti a jelenlegi helyzetet –, hogy Thrrp elügyetlenkedte és bedőlt Jeht, a Napkorong Hajósa, meglepetésszerű szerelésének.
Messzi zümmögés hallatszott, mint amikor több millió dongó pánikban egyszerre rebben föl, és egy óriási, sötét alak haladt el a palota fölött.
– Ám – mondta Cephut papja – érkezik újra Szkarab... igen, feljebb emelkedik... Jeht még nem vette észre, magabízóan halad a delelő felé... és most jön Sessifet, a Délután Istennője! Ez meglepetés! Micsoda meglepetés! Egy fiatal istennő, akinek még nevet kell szereznie, de szavamra, milyen ígéretes fiatal versenyző, ez aztán döbbenetes erőfeszítés, urak és eunuchok, és... igen... Szkarab elpackázza! Elpackázza!...
Az erkély kövein táncoltak-forogtak az árnyékok.
– ...és...mi történik? Az idősebb istenek, nincs rá más szó, összejátszanak ezek ellen a rámenős újoncok ellen! De a fiatal, merész Sessifet nem adja föl, kiaknázza ellenfele gyengéjét... és befut!... és most elhúz, elhúz, Thrrp és Szkarab küszködni látszanak, Sessifet előtt tiszta az ég, és igen, igen... igen!... dél van! Dél! Dél!
Csönd. A pap ráébredt, hogy mindenki őt bámulja.
Aztán valaki megkérdezte: – Miért üvöltesz bele abba a kákába?
– Elnézést. Nem tudom, mi ütött belém.
Sarduk, a Barlangok Istennője, papnője fölhorkant.
– És mi lett volna, ha az egyik elejti? – acsarogta.
– De... de... – a pap nagyot nyelt. – Ez nem lehetséges, nem igaz? Nem igazán? Biztos mind ettünk valamit, vagy túl soká voltunk a napon, vagy valami. Mert, úgy értem, mindenki tudja, hogy az istenek nem... úgy értem, a nap egy óriási tüzes gázgömb, hát nem, ami körbejárja a világot minden nap, és, és, és az istenek... nos, tudjátok, persze az embereknek tényleg szüksége van a hitre, ne értsetek félre...
Kumi, még a fejében zümmögő áruló gondolatokkal is, gyorsabb fölfogású volt, mint kollégái.
– Ragadjuk meg, fiuk! – kiáltotta.
Négy pap ragadta meg a szerencsétlen evőeszköz-imádó karját-lábát és adott neki nagy kezdősebességet át az erkély kövezetén a széléig, át a rácson, és bele a Dzsel sárszínű hullámaiba.
Köpködve emelkedett a felszínre.
– Ezt meg miért csináltátok? – akarta tudni. – Mind tudjátok, hogy igazam van. Egyikőtök se igazán...
A Dzsel vizei lustán kitárták állkapcsukat, és a pap eltűnt, pont amikor Szkarab hatalmas, szárnyas alakja fenyegetően elzúgott a palota fölött és elszáguldott a hegyek felé.
Kumi megtörölgette a homlokát.
– Ez alighanem egy hajszálon múlt! – sóhajtotta. Kollégái, az elenyésző hullámfodrokra bámulva, bólintottak. Dzselébéjbiben mostantól nincs helye a nyílt kétkedésnek. A nyílt kétkedéstől az embert komolyan fölszedhetik és letépkedhetik a végtagjait.
– Ööö – nyögte az egyikük. – Viszont Cephut kissé meg fog neheztelni, nem?
– Mindenek éltessék Cephutot! – intonálták mind kórusban. Biztos, ami biztos.
– Nem értem, minek – morgolódott egy idősebb pap a tömeg mögött. – Csak egy átkozott késelő.
Őt is megragadták, még zsörtölődés közben, és a folyóba hajították.
– Mindenek éltessék... – elhallgattak. – Ugyan, kinek volt a papja?
– Bununak, a Kecskék Kecskefejű Istenének? Nemde?
– Mindenek éltessék valószínűleg Bunut! – zengték kórusban, miközben a szent krokodilok tengeralattjáróként rárepültek a fickóra.
Kumi könyörgésre emelte kezét. Azt mondják, alkalom szüli az embert. Az a fajta ember volt, akit körmönfont és kellemetlen alkalmak szülnek, és kopasz fejében bizonyos következtetések kezdtek kibontakozni, mint az évekig sziklába börtönzött dolgok. Még nem volt egészen biztos abban, mik is ezek, de nagyjából az istenek témájára vonatkoztak, az új érára, a biztos kéz szükségességére a kormányrúdnál, és esetleg Dios beiktatására a legközelebbi krokodilusba. Már maga a gondolat tiltott gyönyörűséggel töltötte el.
– Fivéreim! – kiáltotta.
– Már elnézést – vágott közbe Sarduk papnője.
– És nővéreim...
– Köszönöm.
– ...örvendezzünk! – Az összesereglett papok teljes csöndben álltak. Ez bizony radikális megközelítés volt, ami eleddig nem merült föl bennük. És Kumi kollégái felfelé fordított arcába nézett és olyan izgalmat érzett, mint még soha azelőtt. A többieknek ijedtében elment az esze, és tőle – tőle – várták, hogy megmondja, mi a teendő.
– Biza! – mondta. – Továbbá kétségnek nélküle, az istenek órája...
– ...meg az istennőké...
– ...igen, az istennőké is, elérkezett. Ööö.
Mi legyen a következő? Mi az, ha jobban meggondoljuk, amit most mondani fog nekik? És aztán azt gondolta: Nem számít. Föltéve, hogy elég magabiztosnak hangzom. A vén Dios mindig terelte őket, sosem próbált meg vezetni. Nélküle úgy tévelyegnek, mint a birkák.
– És fivéreim – és persze nővéreim – meg kell kérdezzük magunktól, meg kell kérdezzük magunk, ööö, igen – a hangja újra fölerősödött az újdonsült önbizalomtól. – Igen, meg kell kérdezzük magunktól, miért vannak itt az istenek. És kétségkívül azért, mert nem voltunk elég szorgosak imádatunkban, mi, ööö, mi faragott bálványok után gerjedeztünk.
A papok összenéztek. Valóban azt tették? És valójában hogy csinálja azt az ember?
– És, igen, mi van az áldozatokkal? Volt idő, amikor az áldozat még áldozat volt, nem holmi piszmogás egy csirkével meg virágokkal.
Ez némi köhécselést keltett a hallgatóság soraiban.
– Most akkor hajadonokról beszélünk? – firtatta az egyik pap tétován.
– Ahem.
– És bizonyára tapasztalatlan fiatalemberekről is – fűzte hozzá sietve. Sarduk egyike az idősebb istennőknek, akinek női hívei a szent ligetekben mindig rosszban sántikálnak; már maga a gondolat, hogy az istennő valahol a környéken járkál könyékig véres karral, könnyre fakasztja az embert.
Kumi szíve nagyot dobbant. – Nos, miért ne? – szólt. – A dolgok akkoriban jobban mentek, nem?
– De, ööö, azt hittem, fölhagytunk az ilyesmivel. Fogyatkozó népesség, és így tovább.
A folyó éktelen nagyot csobbant. Tzut, a Felső-Dzsel Kígyófejű Istene, bukkant elő és ünnepélyesen szemügyre vette az összegyűlt papságot. Aztán Fhez, az Alsó-Dzsel Krokodilfejű Istene, robbant ki mellette és lendületesen megkísérelte Tzut fejének leharapását. Mindketten elmerültek, permetoszlopot és kisebb szökőárt okozva, ami átcsapott az erkélyen.
– Hah, de talán a népesség azért fogyatkozott, mert abbahagytuk a szüzek föláldozását... mindkét nemből, természetesen – hadarta Kumi. – Gondoltatok már erre?
Meggondolták. Aztán újragondolták.
– Nem hiszem, hogy a király helyeselné... – mondta óvatosan az egyik pap.
– A király? – süvöltötte Kumi. – Hol van a király? Mutassátok meg nekem a királyt! Kérdezzétek meg Diost, hol a király!
A lábánál puffant valami. Rémülten nézett le, mikor az aranymaszk visszapattant és a papok felé gurult. Azok sietve szétszóródtak, mint a kuglibábok.
Dios lépdelt ki a vitatott nap fényébe, arca elszürkült a dühtől.
– A király halott – közölte.
Kumi megingott a harag puszta nyomásától, de remekül kapott új erőre.
– Akkor az utóda... – kezdte.
– Nincs utód – szögezte le Dios. Fölmeredt az égre. Kevés ember tud közvetlenül a napba nézni, ám Dios tekintetériek mérgétől esetleg maga a nap is összerándulna és félrenézne. Dios szeme úgy célzott le annak a félelmetes orrnak mentén, mint az optikai távolságmérő.
Azt mondta úgy nagy általánosságban a levegőnek: – Idejönnek, mintha övék lenne az ország! Hogy merészelik?
Kuminak leesett az álla. Tiltakozni kezdett, és egy sok kilowattos tekintet elhallgattatta.
Kumi támogatást keresett a papok sokaságában, akik serényen vizsgálgatták körmük és feszülten elbámultak félmesszire. Világos volt az üzenet. Egyedül van. Bár, ha valami véletlen folytán megnyeri az akaratok csatáját, körbe fogjak venni azt bizonygató emberek, hogy ők bizony mindvégig mellette álltak.
– Különben is, tényleg övék az ország – motyogta.
– Mi?
– Övék, ööö, tényleg övék az ország, Dios – ismételte meg Kumi. Kimerült a türelme. – Ők a nyavalyás istenek, Dios!
– A mi isteneink – szisszent Dios. – Mi nem vagyunk az ő népük. Ők az én isteneim és meg fogják tanulni, hogy úgy viselkedjenek, ahogy mondom!
Kumi föladta a frontális támadást. Az ember nem tud farkasszemet nézni azzal a zafír tekintettel, nem állhatja azt a harci bárd orrot, és legfőképp, senkitől sem lehet elvárni, hogy behorpassza Dios rettentő igazságának felszínét.
– De... – sikerült kinyögnie.
Dios remegő kézzel csöndre intette.
– Nincs joguk! – nyilatkozta. – Nem adtam rá parancsot! Nincs joguk!
– Akkor maga most mit fog csinálni? – tudakolta Kumi.
Dios ökle görcsösen ki-becsukódott. Úgy érezte, ahogy egy royalista érezné magát – egy rendes royalista, aki kivágja az összes Felség képeit és albumba ragasztja őket, olyan királypárti, aki egy szót sem hallgatna meg róluk, olyan remekül ellátják a dolguk és nem feleselnek vissza –, ha váratlanul az összes Felség betódulna a nappalijába, s elkezdené átrendezni a bútorokat. Vágyódott a nekropolisz, a hűs csönd után régi barátai között, meg egy gyors alvásra, ami után annyival tisztábban tudna gondolkodni...
Megdobbant Kumi szíve. Dios megzavarodása repedés, amibe kellő gondossággal és figyelemmel, ék verhető. De az ember nem használhat kalapácsot. Szemtől szembe Dios le tudná győzni az egész világot.
Az öregember ismét reszketni kezdett. – Én nem szándékozom előírni nekik, hogyan intézzék az ügyeket Alant – mondta. – És ők ne merészeljenek utasítani engem, hogy miként működtessem a királyságom!
Kumi eltette ezt a felségáruló kijelentést későbbi tanulmányozásra, és gyöngéden megveregette a főpap vállát.
– Természetesen igaza van – jelentette ki. Dios szeme forgott.
– Úgy gondolod? – kérdezte gyanakodva.
– Biztos vagyok benne, hogy, mint a király minisztere, fog találni megoldást. Mi támogatjuk magát, ó, Dios. – Kumi fölemelt kézzel intett a papoknak, akik teljes mértékben és kórusban értettek egyet. Ha az ember nem támaszkodhat a királyokra meg istenekre, mindig megbízhat a jó öreg Diosban. Egy se akadt köztük, aki ne választotta volna inkább az istenek kétes haragját egy diosi feddés helyett. Dios nagyon is valóságos, emberi módon félemlítette meg őket, amivel egyetlen természetfölötti lény sem versenghet. Dios majd elrendezi.
– És mi nem törődünk ezekkel a képtelen híresztelésekkel a király eltűnéséről. Ezek kétségtelenül vad túlzások, minden alap nélkül -jelentette ki Kumi.
A papok bólintottak, miközben minden egyes fejben egy parányi pletyka kinyújtotta a farkát.
– Miféle rémhírek? – kérdezte Dios a szája sarkából.
– Ezért hát világosítson föl minket, mester, hogy milyen útra kell lépjünk – folytatta Kumi.
Dios megingott.
Nem tudta, mit tegyen. Számára ez új élmény volt. Ez Változás volt.
Mindaz, amire gondolni tudott, mindaz, ami előrenyomult a tudatában, a Harmadik Óra Rituáléjának szavai voltak, amit ilyenkor szokott elmondani – mióta? túl régóta, túl régóta! –, már réges-rég meg kellett volna pihenjen, de az idő sosem volt alkalmas, sosem akadt valaki tehetséges, nélküle elveszettek lettek volna, a királyság elsüllyedne, mindenkit cserben hagyna, és ezért átkelt a folyón... minden alkalommal megesküdött, hogy ez az utolsó, de sosem volt az, nem, amikor a hideg végigkúszott végtagjain és az évtizedek... egyre hosszabbodtak. És most, amikor a királyságnak szüksége van rá, egy Rituálé szavai bevájták maguk agypályáiba és összezavartak minden próbálkozást a gondolkodásra.
– Ööö – mondta.

Te Szemét boldogan kérődzött. Teppik kikötötte egy közeli olajfához, ami most végzetes megmetszést kapott. Néha a teve megáll, futólag szemügyre veszi az Ephebe fölött mindenhol ott köröző sirályokat, és rövid, halálos olajbogyómag-lövéssorozatnak veti őket alá.
A Thau-dimenzionális fizika érdekes, új, fogalmát forgatta a fejében, ami egyesíti az időt, a teret, a mágnesességet, a gravitációt és, valami okból, a brokkolit. Időnként olyan hangot adott ki, mintha robbantanának egy távoli kőbányában, ám ez csupán azt jelezte, hogy összes gyomra tökéletesen működik.
Ptera a fa alatt ült, és szőlőlevelekkel etette a teknőst.
A kocsma fehér falairól reccsenve verődött vissza a hőség, de, gondolta Teppik, milyen más ez, mint az Ősi Királyság. Ott még a hőség is öreg volt; a levegő dohos és élettelen, olyan nyomasztó, mint a satu, az ember érezte, hogy fölforralt századokból áll. Itt a tenger felől érkező szellő enyhítette. Sókristályok élesítették. Izgalmas utalásokat hordozott borra; valójában több volt ez utalásnál, mert Xeno már a második amforájánál tartott. Az a fajta hely volt, ahol a dolgok fölgyűrik az ingujjuk és nekilátnak.
– De még mindig nem értem a teknőst – szólalt meg némi nehézséggel. Már megitta élete első korty ephebei borát és az nyilvánvalóan lakkal vonta be a torkát.
– Egész egyszerű – felelte Xeno. – Figyelj, mondjuk azt, hogy ez az olajbogyómag a nyíl és ez, és ez – céltalanul hadonászott – igen, ez az ájult sirály a teknős, jó? Na már most, amikor kilövöd a nyilat, az innen odamegy a sir... a teknőshöz, igaz?
– Azt hiszem, de...
– De addigra a sir... a teknős már egy kicsit elmozdul, nem igaz? Nincs igazam?
– Dehogynem – válaszolta Teppik tehetetlenül. Xeno diadalmas pillantást vetett rá.
– Szóval a nyílnak egy kicsit tovább kell mennie, nem igaz, oda, ahol most van a teknős. Közben a teknős elröp... elmozdult, nem sokat, nem sokat, megengedem, ám nem is kell sok legyen. Igazam van? Szóval a nyílnak egy kicsit tovább kell mennie, de addigra, mire odaér, ahol most van a teknős, a teknős már nincs ott. Szóval, ha a teknős folyton mozog, a nyíl sose fogja utolérni. Mindig közelebb és közelebb ér, de sosem fogja eltalálni. QED.
– Tényleg igazad van? – kérdezte Teppik automatikusan.
– Nem – szólt hűvösen Ibid. – Egy tucat teknőskebab bizonyítja, hogy téved. Az a baj a barátommal, hogy nem tudja, miben különbözik egy posztulátum az emberi lét metaforájától. Vagy egy lyuktól a földben.
– Tegnap nem talált – csattant föl Xeno.
– Igen, figyeltem. Alig húztad meg a húrt. Láttalak – szögezte le Ibid.
Újra vitatkozni kezdtek.
Teppik belebambult a boroskupájába. Ezek a férfiak filozófusok, gondolta. Ők maguk mondták. Szóval az agyuk olyan nagy kell legyen, hogy helyük van azokra az ötletekre is, amiket senki más nem fontolgatna öt másodpercig se. A kocsmába menet Xeno elmagyarázta neki, hogy például miért logikai képtelenség leesni egy fáról.
Teppik elmesélte nekik a királyság eltűnését, de nem árulta el saját tisztségét benne. Nem volt sok tapasztalata ilyen ügyekben, de nagyon világosan érezte, hogy a királyok, akiknek többé nincs királysága, valószínűleg nem lesznek túl népszerűek a szomszéd országokban. Akadt egy-két ilyen alak Ankh-Morporkban – trónfosztott felségek, akik elmenekültek hirtelen veszélyessé vált királyságaikból Ankh vendégszerető kebelére, semmit se vittek magukkal a rajtuk lévő ruhán meg néhány szekérnyi drágakövön kívül. Persze a város örömmel üdvözölt bárkit – függetlenül fajtól, bőrszíntől, osztálytól vagy felekezettől –, akinek hihetetlen mennyiségű költőpénze volt, mindazonáltal a fölösleges monarchák elhantolása rendszeres munkaalkalmat biztosított az Orgyilkosok Céhének. Mindig akadt valaki odahaza, aki bizonyos akart lenni abban, hogy az eltávolított uralkodó úgy is marad. Általában a ma itt, holnap hótt esete fordult elő.
– Azt hiszem, elkapta a geometria – jegyezte meg reménykedve. – Azt hallottam, hogy maguk itt nagyon jók a geometriában – tette hozzá –, és esetleg meg tudják mondani nekem, hogy mehetnék vissza.
– A geometria nem erősségem – felelte Ibid. – Amint azt biztos tudja.
– Tessék?
– Nem olvasta Az Eszményi Kormányzat Elvei című művem?
– Sajnos, nem.
– Vagy az Értekezés a Történelmi Szükségszerűségről-t?
– Nem.
Ibid elszontyolodott. – Ó! – mondta.
– Ibid közismert szaktekintély mindenben – közölte Xeno. – Kivéve a geometriát. Meg a belsőépítészetet. Meg az elemi logikát. – Ibid csúnyán nézett rá.
– És maga? – érdeklődött Teppik.
Xeno kiitta a kupáját. – Én inkább az axiómák töréspróbájában jeleskedem – válaszolta. – A fickó, aki kell neked, Pthagonalis. Nagyon éles a szemszöge.
Patkócsattogás szakította félbe. Számos lovas nyargalt el nyaktörő sebességgel a kocsma mellett, és föl a város kanyargós, macskaköves utcáin. Nagyon izgatottnak tűntek valami miatt.
Ibid kihalászott egy kábult sirályt a boroskupájából és az asztalra fektette. Elgondolkozónak látszott.
– Ha az Ősi Királyság tényleg eltűnt... – szólt.
– Eltűnt – szögezte le határozottan Teppik. – Ez tényleg nem olyasmi, amiben tévedhet az ember.
– Akkor az azt jelenti, hogy a határunk ütközik Tsortéval – mondta Ibid súlyosan.
– Tessék? – értetlenkedett Teppik.
– Nincs köztünk semmi – felelte a filozófus. – Ó, jaj! Ez azt jelenti, hogy háború indítására kényszerülünk.
– Miért?
Ibid nyitotta száját, megállt és Xenóhoz fordult.
– Miért jelenti azt, hogy háborúra kényszerülünk? – kérdezte.
– Történelmi szükségszerűség – válaszolta Xeno.
– Á, igen. Tudtam, hogy valami ilyesmi. Sajnos, ez elkerülhetetlen. Kár, de ez van.
Újabb csattogás hallatszott, amikor egy másik lovascsapat kerülte meg a sarkot, ezúttal lefelé tartva. Az ephebei katonaság erősen tollforgós sisakját viselték, és lelkesen ordítoztak.
Ibid kényelmesebben helyezkedett el a padon és összekulcsolta kezét.
– Azok a Tirannus emberei – magyarázta, amikor a szakasz kivágtatott a városkapun a sivatagba. – Biztos lehetsz benne, hogy ellenőrizni küldte őket.
Teppik persze tudott az Ephebe és Tsort közti ellenségeskedésről. Az Ősi Királyság óriási hasznot húzott belőle, gondoskodva arról, hogy mindkét oldal kalmárai valahol diszkréten kereskedhessenek egymással. Ujjaival dobolt az asztalon.
– Több ezer éve nem harcoltak egymással – jegyezte meg. – Azokban az időkben csak apró ország volt Ephebe is, Tsort is. Csak dulakodás volt. Most viszont mindkettő óriási. Megsérülhetnek az emberek. Ez nem aggasztja magukat?
– Ez önérzeti kérdés – felelte Ibid, de hangját bizonytalanság árnyalta. – Nem hiszem, hogy van választási lehetőségünk.
– Az a rohadt fatehén volt az, vagy micsoda – tódította Xeno. – Sose bocsátották meg nekünk.
– Ha nem támadjuk meg őket, ők fognak elsőnek támadni – folytatta Ibid.
– Úgy van! – értett egyet Xeno. – Szóval jobb, ha megtorlunk, még mielőtt esélyük lenne lecsapni.
A két filozófus feszengve bámulta egymást.
– Másrészt – jelentette ki Ibid –, a háború nagyon megnehezíti a világos gondolkodást.
– Az igaz – ismerte el Xeno. – Különösen a holtaknak.
Zavart csönd támadt, amit csak Ptera hangja tört meg, amint a teknősnek énekelt, meg hébe-hóba az eltalált sirályok visongása.
– Milyen nap van ma? – kérdezte Ibid.
– Kedd – felelte Teppik.
– Azt hiszem – közölte Ibid –, hogy esetleg jó ötlet lenne, ha eljönnél a szümpozionra. Minden kedden van egy. Ott lesznek Ephebe legnagyobb elméi. Ezt az egészet meg kell fontolni.
Pterára pillantott.
– Ámbátor – mondta –, ifjú asszonyod természetesen nem vehet részt. A nők teljesen tiltottak. Az agyuk túlhevül.

XXVII. Teppikamon kinyitotta a szemét. Átkozottul sötét van itt, gondolta.
Aztán ráébredt, hogy hallja a saját szívverését, bár tompán és némi távolságból.
Aztán visszaemlékezett.
Eleven volt. Újra eleven volt. És, ezúttal, darabokban.
Valahogy mindig azt föltételezte, hogy újra összerakják, mint Grindzser valamelyik készletét, amikor a Másvilágra kerül.
Embereld meg magad, ember, gondolta.
Rajtad múlik, hogy összeszedd magad.
Helyes, gondolta. Legalább hat edény van itt. Szóval a szemem az egyikben kell legyen. A fedő eltávolítása lenne a legjobb, hogy lássuk, mit teszünk.
Ez a karok és lábak és ujjak bevonásával jár.
Ez bizony nem lesz könnyű.
Tétován kinyúlt, elmerevedett ízületekkel, és rátalált valami nehézre. Úgy érzett, hogy talán enged, ezért a másik karját is odavitte, és meglehetős ügyetlenséggel, lökött rajta egyet.
Távoli puffanás hallatszott, s maga fölött határozottan nyitottságot érzékelt. Fölült, egész úton nyikorogva.
A szertartásos koporsó oldalai még mindig körülzárták, ám meglepetésére úgy találta, hogy egyetlen lassú karmozdulat elsöpörte őket az útból, mintha papír lett volna. Biztos az a rengeteg pácolás meg tömés, gondolta. Ad az embernek egy kis súlyt.
A kőtömb szélére tapogatózott, súlyos lábát a földre eresztette, és miután puszta megszokásból rövid szünetet tartott, hogy kilihegje magát, megtette az újdonsült élőholtak első tántorgó lépését.
Döbbenetesen nehéz szalmával tömött lábon járni, amikor az irányítást végző agy tíz lábbal arrébb van egy üvegben, de egész a falig eljutott és annak mentén tapogatózott, míg egy csattanás nem jelezte, hogy elérte az edények polcát. Ügyetlenkedett az első fedelével és óvatosan bedugta a kezét.
Az agyam kell legyen, gondolta mániákusan, mert a búzadara nem szortyog így. Begyűjtöttem a saját gondolataim, haha.
Megpróbálkozott egy-két további üveggel, míg a napfény lobbanása el nem árulta neki, hogy rálelt a szemét tartalmazóra. Nézte, ahogy saját bepólyázott keze lenyúl, gigászivá növekedve, és roppant óvatosan kimeri.
A fontos darabok láthatólag megvannak, gondolta. A maradék várhat még. Talán amikor majd ennem kell valamit és így tovább.
Megfordult és rádöbbent, hogy nincs egyedül. Dil és Gern figyelték őt. Hogy a szoba távolabbi sarkába jobban be tudjanak lapulni, háromszögű gerincre lett volna szükségük.
– Á! Halló, jóemberek – mondta a király tudatában, hogy a hangja kissé kongó. – Olyan sokat tudok rólatok, hogy szeretnék veletek kezet rázni – lenézett. – Csak most épp tele van – tette hozzá.
– Gkkk – mondta Gern.
– Nem tudnál elvégezni némi összeszerelést? – kérdezte a király Dilhez fordulva. – Apropó, a varrataid nyilvánvalóan jól tartanak. Remek munka, ember.
A szakmai büszkeség áttörte Dil rettegésének sorompóját.
– Eleven vagy? – kérdezte.
– Ez volt az általános elképzelés, nem? – felelte a király.
Dil bólintott. Valóban ez volt. Mindig is hitte, hogy igaz. Csak sose számított arra, hogy valóban meg fog történni. De megtörtént, és az első szavak, na jó, csaknem az első kimondott szavak a varrását dicsérték. Dagadt a keble. A Céhben még soha senki másnak nem gratulált a munkájához a befogadó.
– Nahát – mondta Gernnek, akinek lapockái lelkes kísérletet tettek a falon átbújásra. – Hallottad, mit mondtak a mesterednek!
A király megtorpant. Kezdett derengeni neki, hogy a dolgok nincsenek teljesen rendjén. Természetesen a Másvilág olyan, mint e világ, csak jobb, és semmi kétség, vannak benne bőven szolgák és így tovább. Mégis túlságosan olyannak látszott, mint az e világ. Eléggé biztos volt benne, hogy Dilnek és Gernnek még nem lenne szabad itt lennie. Meg különben is, mindig úgy tudta, hogy a közembereknek megvan a maguk Másvilága, ahol kényelemben lesznek, elvegyülhetnek a maguk fajtával és nem fogják kínosan meg társadalmilag nem odaillőnek érezni maguk.
– Hé! – szólalt meg. – Lehet, hogy valami kimaradt nekem. Ti nem vagytok halottak, igaz?
Dil nem válaszolt azonnal. Némely dolgok az eddig látottakból a nap folyamán kissé elbizonytalanítottak ebben a témában. Végül azonban kénytelen volt elismerni, hogy valószínűleg életben van.
– Hát akkor mi zajlik itt? – firtatta a király.
– Nem tudjuk, ó, király – felelte Dil. – Tényleg nem. Az egész valóra vált, ó, vizek forrása!
– Micsoda!
– Minden!
– Minden?
– A nap, ó, nagyúr. És az istenek! Ó, az istenek! Mindenütt ott vannak, ó, mennyek ura!
– A hátsó bejáraton jöttünk be – gyónta Gern, aki térdre hullott. – Bocsásson meg nekünk, ó, igazság nagyura, ki visszatért, hogy hatalmas bölcsességét hirdesse meg minden. Nagyon sajnálom, hogy én meg Glwenda, pillanatnyi hogyhíjják volt, őrült szenvedély, nem tudtunk uralkodni magunkon. Valamint én voltam az is...
Dil ájtatos csöndre intette.
– Elnézést – mondta a király múmiájának –, de nem válthatnánk egy szót nem a fiú előtt? Mint férfi a...
– Tetemmel? – próbálta megkönnyíteni a dolgot a király Dil számára. – Hogyne.
A szoba másik felébe vonultak.
– Tény az, ó, kegyelmes királya a... – kezdte Dil összeesküvői suttogással.
– Azt hiszem, ettől eltekinthetünk – jelentette ki szaporán a király. – A holtak nem ragaszkodnak a társadalmi formaságokhoz. A „király” pont elegendő lesz.
– Hát akkor, tény az, király – mondta Dil némi izgalmat érezve ettől a páratlan bánásmódtól –, hogy az ifjú Gern azt hiszi, ez az egész az ő hibája. Megmondtam neki újra meg újra, hogy az istenek nem vennék ezt a rengeteg fáradságot csupán egy növekedésben levő legény miatt, akinek, ööö, késztetései vannak, ha érti, mire gondolok. – Elhallgatott, majd óvatosan megkérdezte. – Nem vennék, ugye?
– Egy pillanatig se hinném – válaszolta a király élénken. – Különben sose szabadulnánk meg tőlük.
– Ezt mondtam én is – értett egyet Dil, határtalanul megkönnyebbülve. – Igazán jó gyerek, uram, csak hát az anyja egy kicsit fura vallási kérdésekben. Sose szabadulnánk meg tőlük, pontosan ezek voltak a szavaim. Nagyon hálás lennék, ha beszélne vele, uram, tudja, megnyugtatná...
– Boldogan – egyezett bele kegyesen a király.
Dil közelebb húzódott.
– Tény az, uram, ezek az istenek, uram, ezek nincsenek rendben. Figyeltük, uram. Legalábbis én. Fölmásztam a tetőre. Gern nem, ő elbújt a pad alá. Ezek nem stimmelnek, uram!
– Mi a baj velük?
– Nos, először is az, hogy itt vannak! Az nincs rendben, nem? Úgy értem, hogy tényleg itt legyenek. És csak mászkálnak, meg verekszenek egymás közt és kiabálnak az emberrel. – Sebtében szétnézett, mielőtt folytatta. – Magunk közt szólva, uram, nem tűnnek valami okosnak.
A király bólintott. – Mit tesznek a papok ezzel kapcsolatosan? – tudakolta.
– Láttam, hogy a folyóba hajítottak néhányat maguk közül, uram.
A király ismét bólintott. – Az rendben lévőnek hangzik – jelentette ki. – Végül legalább észre tértek.
– Tudja, mit gondolok, uram? – mondta komolyan Dil. – Hogy minden, amiben hiszünk, valóra válik. És hallottam valami mást is, uram. Ma reggel, amennyiben az ma reggel volt, érti, ugye, mert a nap mindenütt ott van, uram, és nem a rendes nap az, de ma reggel néhány katona megpróbált kijutni az ephebei úton, uram, és tudja, mire jöttek rá?
– Mire jöttek rá?
– Hogy a kivezető út, uram, bevezet! – Dil hátralépett egyet, hogy jobban illusztrálhassa a feltárás komolyságát. – Fölmásztak a sziklákra és aztán hirtelen a tsorti úton találták magukat. Valahogy az út visszagörbül önmagába. Be vagyunk zárva, uram. Össze vagyunk zárva az isteneinkkel.
És én be vagyok zárva a testembe, gondolta a király. Minden, amit hiszünk, igaz? És amit hiszünk, nem az, mint amiről azt hittük, hogy azt hisszük.
Úgy értem, azt gondoljuk, hogy azt hisszük, hogy az istenek bölcsek, igazságosak és hatalmasak, de amit tényleg hiszünk az, hogy olyanok, mint apánk egy nehéz nap végén. És azt gondoljuk, azt hisszük, hogy a Másvilág afféle paradicsom, de amit tényleg hiszünk, az, hogy testestül kerülünk oda, és én tetőtől-talpig benne vagyok és sose fogok kijutni. Soha, soha.
– És mit szól ehhez az egészhez a fiam? – érdeklődött.
Dil köhintett. Baljóslatú köhintés volt. A spanyolok fejtetőre állított kérdőjelet használnak arra, hogy jelezzék, amit most hallani fogsz, az kérdés; ez az a fajta köhintés volt, ami jelzi neked, hogy gyászéneket fogsz hallani.
– Nem is tudom, hogy mondjam el, uram – állította.
– Ki vele, ember!
– Uram, azt beszélik, hogy halott, uram. Azt mondják, megölte magát és elmenekült.
– Megölte magát?
– Sajnálom, uram.
– És utána elmenekült?
– Egy tevén, úgy hírlik.
– Aktív utóéletet él a családunk, nem igaz? – jegyezte meg szárazon a király.
– Tessék, uram?
– Úgy értem, a két állítást akár egymást kölcsönösen kizárónak is lehetne tartani.
Dil arca jóindulatú bambaságot sugárzott.
– Azaz nem lehet mindkettő igaz – segítette ki a király.
– Ahem – mondta Dil.
– Jó, de én különleges eset vagyok – zsémbelt a király. – Ebben a királyságban azt hisszük, hogy csak akkor élsz a halál után, ha téged mumi...
Elhallgatott.
Túl szörnyű volt végiggondolni. De azért jó sokáig végiggondolta.
Aztán azt mondta: – Tennünk kell valamit.
Dil megkérdezte: – A fiával, uram?
– Sose törődj a fiammal, nem halott, azt tudnám! – csattant föl a király. – Tud magára vigyázni, az én fiam. Az őseim aggasztanak.
– De ők halottak... – kezdte Dil.
Már korábban említettük, hogy Dilnek nagyon szegényes a képzelőereje. Az olyan munkakörben, mint az övé, a szegényes képzelőerő életbevágó. De lelki szemei előtt megjelent a piramisok panorámája, elnyúlva a folyó mentén, és lelki fülei lecsaptak és átkanyarodtak a tömör ajtókon, amiken egyetlen tolvaj se képes behatolni.
És meghallotta a kaparászást.
És meghallotta a dörömbölést.
És meghallotta a fojtott kiáltásokat.
A király bepólyázott kezét a balzsamozó remegő vállára tette.
– Tudom, hogy kitűnően bánsz a tűvel, Dil – mondta. – Mondd... hogy állsz a kőtörő kalapáccsal?

Kopolimer, a világ történetének legnagyobb mesemondója, hátradőlt, és rámosolygott a világ legkiválóbb elméire a vacsoraasztal körül.
Teppik újabb jottányit adott új tudása tárházához. A „szümpozion” késsel-villával fogyasztandó ucsora.
– Hát – szólt Kopolimer és belekezdett a tsorti háborúk történetébe.
– Tudjátok, az történt, hogy az ipse elvitte haza a csajt, és a nő apja, ez nem az öreg király, hanem az azt megelőző, a hogyishívjákos, aki elvett valami leányzót Elharib vidékéről, azt a kancsalt, mi is volt a neve, P-vel kezdődik. Vagy L-lel. Valamelyik betűvel, az biztos. A csaj apjának volt egy szigete künn az öbölben, Papylos, asszem, az volt az. Nem, hazugságot mondok, Crinix volt az. Mindegy, a király, mármint a másik király, sereget toborzott és... Ellenóra, az volt a neve. És kancsali volt, tudjátok. De azt mondják, nagyon szemrevaló. Amikor azt mondom, megházasodtak, remélem, nem kell a szájatokba rágjam a dolgot. Úgy értem, nem egészen hivatalosan történt. Ööö. Mindegy, ott volt az a faló, és miután bemásztak... Meséltem már erről a lóról? Ló volt. Egész biztos vagyok benne, hogy ló volt. Vagy esetleg csirke. Legközelebb a saját nevem se fog eszembe jutni! A hogyishívják ötlete volt, azé a bicegősé. Igen. A bicegő lábúé, úgy értem. Említettem már a pasit? Aztán volt az a csata. Nem, asszem, egy másik volt. Igen. Na, mindegy, ezt a fadisznót, átkozottul csalafinta ötlet, hát ezt izéből csinálták. Itt van a nyelvem hegyén. Fából. De az, tudjátok, később történt. A harc! Majdnem elfelejtettem a csatát. Igen. Piszok jó csata volt. Mindenki csapkodta a pajzsát, meg kiáltozott. A hogyhíjják páncélja úgy csillogott, mint a csillogó páncél. Másfél csata volt az a csata. Az izé között, nem az, amelyik sántít, a másik, a miisaneve, akinek vörös volt a haja. Tudjátok. Magas fickó, olyan pöszén beszélt. Várjatok, most jutott eszembe, hogy ő valami másik szigetről származott. Nem ő. Az a másik, a bicegős. Nem akart menni, azt mondta, ő őrült. Na persze, tényleg tiszta bolond volt, ez tuti. Úgy értem, egy fatehén! Mint a hogyhívják mondta, a király, nem, nem az a király, a másik, meglátta a kecskét és aszonta „Félek az ephebeiektől, különösen amikor elég bolondok, hogy itt hagyjanak egy átkozott nagy fajószágot a küszöbön, ehhez már tényleg pofa kell, biztos azt hiszik, még le se jöttünk a falvédőről, gyújtsátok föl”, és persze hogyhívják körbement hátra és mindenkit kardra hányt, most nevessetek. Mondtam már, hogy a csaj kancsi volt? Azt mondják, csinos is volt, de hát ez ízlés kérdése. Igen. Na, mindegy, a lényeg, hogy így történt. Persze, most aztán hogyishívják – asszem, Melycanus-nak hívták, és sántított – haza akart menni, hát, naná, évekig ott rostokoltak, és ő se volt már fiatal. Ezért álmodta meg az izét a fahogyhíjjákról. Igen. Hazudok, Melycanus volt az, akinek volt az a térde. Átkozott jó csata volt az a csata, nekem elhihetitek.
Önelégült némaságba burkolózott.
– Rohadt jó csata – motyogta, és gyengéden mosolyogva, elszundított.
Teppik tudatában volt, hogy eltátotta a száját. Becsukta. Az asztal mentén többen a szemük törölgették.
– Varázslat – jelentette ki Xeno. – Színtiszta varázslat. Minden egyes szó bojt az Idő baldachinján.
– Az a mód, ahogy minden apró részletre emlékszik. Memóriája, mint a borotva – mormolta Ibid.
Teppik végignézett az asztal hosszán, aztán megbökte Xenót maga mellett. – Kik vannak itt? – kérdezte.
– Hát, Ibidet már ismered. És Kopolimert. Az ott Izópus, a világ legnagyobb fabulázója. És az meg Antiphon, a világ legnagyobb vígjátékírója.
– Hol van Pthagonalis? – érdeklődött Teppik. Xeno az asztal másik végébe mutatott, ahol egy mogorva kinézetű nagyivó megpróbálta meghatározni a szöget két zsömle közt. – Majd később bemutatlak neki – ajánlotta.
Teppik körbenézett a kopasz fejekre és hosszú, ősz szakállakra, ami a hivatal jelvényének látszott. Ha a fejed kopasz, szakállad hosszú és ősz, ezek azt mutatják, hogy ami a kettő közt található, majd' szétrobban a bölcsességtől. Antiphon volt az egyetlen kivétel, aki úgy nézett ki, mintha disznóból lenne.
Nagy elme mind, mondta Teppik magának. Ezek azok a férfiak, akik megpróbálnak rájönni, hogyan illeszkedik a világ, nem mágiával, nem vallással, hanem csupán emelőként beillesztve agyuk akármi repedésbe, amit találni tudnak, és kísérletet téve a szétfeszítésére.
Ibid csöndet kérve megkopogtatta az asztalt.
– A Tirannus háborút hirdetett Tsort ellen – jelentette be. – Na most, vegyük fontolóra a háború helyét az eszményi köztársaságban. Szükségünk lesz...
– Elnézést, ide tudnád adni nekem a zellert? – kérte Izópus. – Köszönöm.
– ...amint mondtam, az eszményi köztársaság alapvető törvényeken alapul, amelyek korm...
– Meg a sót. Ott van a könyöködnél.
– ...alapvető törvényeken, amelyek kormányozzák az embereket. Na már most, kétségtelen, hogy a háború... megkérhetlek, hogy hagyd ezt abba?
– Ilyen a zeller – felelte Izópus vidáman ropogtatva. – Nem tudsz mit csinálni, ha zellert eszel.
Xeno gyanakvóan fürkészte azt, ami a villáján volt.
– Hé, ez tintahal – morrant föl. – Nem kértem tintahalat. Ki rendelt tintahalat?
– ...kétségtelenül – ismételte meg Ibid, megemelve a hangját –, kétségtelenül, elétek terjesztem...
– Azt hiszem, ez itt a báránykuszkusz – mondta Antiphon.
– Te kértél tintahalat?
– Én maridát és töltikét rendeltem.
– Én kértem a bárányt. Csak add tovább, köszi!
– Nem rémlik, hogy bárki is rendelt volna ilyen sok fokhagymás pirítást – jegyezte meg Xeno.
– Figyelj, néhányunk próbál egy filozófiai fogalmat forgalomba hozni – szólt rá szarkasztikusan Ibid. – Ne hagyd, hogy félbeszakítsunk, jó?
Valaki hozzávágott egy kiflit.
Teppik lenézett arra, ami a villáján volt. A királyságban ismeretiének voltak a tengeri rákok, és ennek itt a villáján túl sok héja meg szívókorongja volt ahhoz, hogy bíztató legyen. Rendkívüli óvatossággal megemelt egy főtt szőlőlevelet és biztos volt benne, hogy lát valamit beosonni az olajbogyó mögé.
Á. Még valami, amit nem szabad elfelejteni. Az ephebeiek bármiből bort készítenek, amit vödörbe tudnak tenni, és megesznek bármit ami nem tud kimászni belőle.
Ide-oda lökdöste az ételt a tányérján. Volt, ami visszalökött.
És a filozófusok nem hallgatnak egymásra. És nem ragaszkodnak a lényeghez. Valószínűleg így működik a mókarácia.
Egy zsömle pattogott el mellette. Ja, és könnyen fölizgulnak.
Észrevett vele szemben egy vézna kis embert, kimérten rágogatva valami névtelen csápot. Eltekintve Pthagonalistól, a geométertől, aki most mogorván számítgatta tányérja sugarát, ez a férfi volt az egyetlen, aki nem teljes hangerővel mondta el a véleményét. Néha röviden jegyzetelt egy darab pergamenre és utána a tógájába csúsztatta.
Teppik odahajolt. Lejjebb az asztal mentén Izópus, fölbátorodva a szórványos olajbogyómagoktól és kenyérgalacsinoktól, hosszú fabulába kezdett egy rókáról, egy pulykáról, egy libáról és egy farkasról, akik fogadtak, hogy melyikük tud a legtovább víz alatt maradni a lábukhoz kötött nehéz súlyokkal.
– Elnézést – szólalt meg Teppik, megemelve hangját a lárma miatt. – Maga kicsoda?
A kis ember szégyenlős pillantást vetett rá. Szerfölött nagy füle volt Egy bizonyos megvilágításban könnyen nagyon vékony amforának lehetett volna hinni.
– Endos vagyok – válaszolta.
– Miért nem filozofál?
Endos fölszeletelt egy fura puhatestűt.
– Én valójában nem vagyok filozófus – mondta.
– Vagy humoros drámaíró vagy valami? – tudakolta Teppik.
– Sajnos, nem. Én Hallgató vagyok. Úgy ismernek, hogy Endos, a Hallgató.
– Lenyűgöző – felelte Teppik automatikusan. – És az mivel jár?
– Hallgatással.
– Csak hallgatással?
– Ezért fizetnek engem – magyarázta Endos. – Néha bólintok. Vagy mosolygok. Vagy egyszerre bólintok és mosolygok. Bátorítóan, tudja. Azt szeretik.
Teppik kötelességének érezte, hogy ezen a ponton valami megjegyzést tegyen. – Hű! – mondta.
Endos bátorítóan biccentett és rámosolygott, ami azt sugallta, hogy a világon mindazon dolgok közül, amiket jelen pillanatban Endos tehetne, egyik se volt olyan alapvetően lebilincselő, mint Teppik meghallgatása. Valahogy a füle miatt. Úgy nézett ki, mint egy hatalmas akusztikus fekete lyuk, ami könyörög, hogy töltsék be szavakkal. Teppik ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy mindent elmondjon neki az életéről és vágyairól és álmairól...
– Fogadok – jelentette ki –, hogy irtó sokat fizetnek magának.
Endos buzdítóan mosolygott.
– Sokszor meghallgatta már Kopolimert, amint elmondja a történetét?
Endos bólintott és mosolygott, bár mintha a szemében halványan gyötrelem villant volna.
– Azt hiszem – folytatta Teppik –, hogy egy idő után a füle védőérdességet fejleszt ki?
Endos bólintott. – Csak folytassa – unszolta.
Teppik odanézett Pthagonalisra, aki rosszkedvűen firkáit derékszögeket a taramasalatajára.
– Boldogan maradnék és hallgatnám, ahogy hallgat engem egész nap – mentegetőzött. – De amott van valaki, akivel szeretnék találkozni.
– Ez bámulatos – felelte Endos, rövid jegyzetet készítve és figyelmét az asztal mentén arrébb folyó társalgás felé fordítva Egy filozófus előzőleg azt állította, hogy noha az igaz szép, a szép nem szükségszerűen igaz, és ettől kitört a verekedés. Endos feszülten figyelt. [24]
Teppik az asztal mellett elvándorolt oda, ahol Pthagonalis ücsörgött változatlanul szenvedve, és éppen gyanakvóan nézett egy pite kérge alá.
Teppik átnézett a geométer válla fölött.
– Azt hiszem, láttam ott valamit mozogni – mondta.
– Á – felelte a mértan tudósa, fogával húzva ki egy amfora dugóját. – A titokzatos fiatalember talpig feketében az elveszett királyságból.
– Abban reménykedem, hogy maga esetleg segíthet nekem újra megtalálni? – érdeklődött Teppik. – Azt hallottam, hogy maguknak itt, Ephebében, van néhány nagyon szokatlan elképzelésük.
– Meg kellett történnie – állította Pthagonalis. Köntöse redőiből előhúzott egy körzőt és elgondolkozva megmérte a pitét – Gondolod, hogy ez egy konstans? Nagyon lehangoló fogalom.
– Tessék? – mondta Teppik.
– Tudod, a kerület osztva az átmérővel. Háromnak kéne lennie. Az ember azt hinné, nemde? De annyi? Nem. Három egész egy négy egy meg még egy csomó szám. Nincs vége a rohadéknak. Van róla fogalmad, hogy ez engem mennyire kiakaszt?
– Gondolom, rendkívül kiakasztja magát – jegyezte meg udvariasan Teppik.
– Úgy van. Elárulja nekem, hogy a Teremtő rosszféle köröket használt. Ez még csak nem is rendes szám! Úgy értem, a három egész ötöt az ember méltányolni tudná. Vagy a három egész hármat. Az rendben lenne. – Morcosan bámulta a pitét.
– Elnézést, mondott valamit arról, hogy meg kellett történnie?
– Mi? – vakkantotta Pthagonalis mélabúja mélyéről. – Pite! – tette hozzá.
– Minek kellett megtörténnie? – ösztönözte Teppik.
– Az ember nem vacakolhat a geometriával, haver. Piramisok? Veszélyes dolgok. Baj lesz belőlük. Úgy értem – Pthagonalis tántorogva nyúlt a boroskupája után –, mégis mit hittek, meddig építhetnek egyre nagyobb és nagyobb piramisokat? Úgy értem, mégis mit hittek, honnét jön az energia? Úgy értem – csuklotta – te voltál azon a helyen, nem? Észrevetted, hogy minden milyen lassúnak tűnik?
– Ó, igen – válaszolta Teppik határozottan.
– Azért van, mert az időt fölszívják, érted? A piramisok. Szóval ki is kell lobbantsák. Villanófénynek nevezik ott. Azt hiszik, hogy jól néz ki! A saját idejük égetik el!
– Én csak azt tudom, hogy a levegő olyannak érződik, mintha fölforralták volna zokniban – jelentette ki Teppik. – És valójában semmi sem változik, még ha nem is marad ugyanolyan.
– Pontosan – értett egyet Pthagonalis. – Az az oka, hogy az múlt idő. Újra meg újra fölhasználják a múltat. A piramisok fölemésztik az összes új időt. És ha nem hagyod, hogy a piramisok kilobbanjanak, az energia fölhalmozódik... – elhallgatott. – Föltételezem – folytatta –, hogy egy hogyhívják, egy törés mentén elszökne. A térben.
– Ott voltam, mielőtt a királyság, ööö, távozott – mesélte Teppik. – Úgy tűnt nekem, hogy a nagy piramis mozog.
– Hát nem megmondtam?! Valószínűleg elforgatta a dimenziókat kilencven fokkal – jelentette ki Pthagonalis, a csontrészegek magabiztosságával.
– Úgy érti, hogy a hosszúság a magasság és a magasság a szélesség?
Pthagonalis imbolygó ujját rázta felé.
– Nemnemnem – tiltakozott. – Úgy, hogy a hosszúság a magasság, és a magasság a mélység, és a mélység a szélesség, és a szélesség... – böffentett – az idő. Az másik dimenzió, érted? Négy van a piszkokból. Egyik az idő. Kilencven izével a másik háromhoz. Fokokra gondoltam. Csakhogy, csakhogy, abban a formában nem létezhet ebben a világban, ezért a helynek valahogy egy kicsit kívülre kellett pukkannia, érted? Különben az lenne, hogy az emberek oldalra haladástól öregednek. – Szomorúan nézett kupája mélyére. – És minden születésnapodon még egy mérfölddel lennél idősebb – tette hozzá.
Teppik megrendültén pillantott rá.
– Nesze neked téridő – folytatta Pthagonalis. – Az ember kiforgathatja mindenütt, ha nem vigyáz. Három egész egy négy egy. Miféle számnak neveznéd az ilyet?
– Szörnyen hangzik – válaszolta Teppik.
– Átkozottul igaz. Valahol – Pthagonalis dülöngélni kezdett a padon –, valahol valaki teremtett egy világegyetemet egy tisztességes, valamirevaló értékű, értékű... – kifejezéstelenül lebámult az asztalra – pitével. Nem valami átkozott számmal, ami sose ér véget, miféle...
– Úgy értettem, az, hogy az emberek megöregszenek a járkálástól!
– Hát, nem is t'om. Az ember visszasétálhat tizennyolc éves korába, ha akar. Vagy előremehet és megnézheti, hogy fog kinézni hetvenévesen. A szélességben haladás, na, az aztán tényleg trükkös.
Pthagonalis üresen vigyorgott, és aztán nagyon lassan ráborult a vacsorájára, aminek néhány darabja elugrott előle. [25]
Teppik ráébredt, hogy a filozofikus lárma körülötte némileg alábbhagyott. Végigfürkészett a sokaságon, míg rá nem lelt Ibidre.
– Nem fog menni – mondta Ibid. – A Tirannus nem hallgat ránk. Az emberek se. Különben is... – Antiphonra pillantott –, nem mindnyájan vagyunk egy véleményen a kérdésben.
– A szemét tsortiak megérdemelik a megleckéztetést – szögezte le Antiphon szigorúan. – Ezen a kontinensen nincs helye két főhatalomnak. Ráadásul átkozott rossz cimborák, csak mert elraboltuk a királynéjuk. Ifjonti hév, a szerelemnek nem lehet útját állni...
Kopolimer fölébredt.
– Rosszul tudod – vágott közbe jóindulatúan. – A nagy háború azért volt, mert ők lopták el a mi királynénkat. Mi is volt a neve az arcnak, amiért ezer tevét indítottak útnak, A-val vagy T-vel kezdődik, esetleg...
– Azt tették? – üvöltötte Antiphon. – A rohadékok!
– Meglehetősen biztos vagyok benne – felelte Kopolimer.
Teppik megroggyant és Endoshoz, a Hallgatóhoz fordult, aki még mindig vacsoráját eszegette, annak arckifejezésével, aki eltökélte, hogy megóvja az emésztését.
– Endos?
A Hallgató gondosan lefektette kését és villáját a tányér két oldalára.
– Igen?
– Tényleg mind örültek, igaz? – kérdezte Teppik fáradtan.
– Ez rendkívül érdekes – válaszolta Endos. – Csak folytassa! – Szégyenlősen a tógájába nyúlt és előhúzott egy pergamencsíkot, amit nyájasan Teppik elé lökött.
– Ez mi?
– A számla – felelte Endos. – Öt perc Figyelmes Hallgatásért. A legtöbb úriember havonta fizet, de úgy tudom, hogy maga reggel távozik?
Teppik föladta. Otthagyta az asztalt és kiment az ephebei citadellát körbevevő hűvös kertbe. A lombokból ősi, hősies tetteket ruhátlanul végrehajtó ephebeiek fehér márvány emlékművei álltak ki, és itt-ott ephebei istenek szobrai. Nehéz volt különbséget tenni. Teppik tudta, hogy Dios kemény szavakkal illette az ephebeieket azért, mert úgy néznek ki az isteneik, mint az emberek. Ha az istenek ugyanúgy néznek ki, mint mindenki más, szokta volt mondani a főpap, honnan tudhatják az emberek, hogyan szerezzenek nekik örömöt?
Teppiknek azonban eléggé tetszett az elképzelés. A mítosz szerint az ephebei istenek pont olyanok, mint a halandók, kivéve, hogy istenségük kihasználva olyasmikbe másznak bele, amikhez a halandóknak nincs képe. Eszébe jutott, hogy az ephebei istenek egyik kedvenc fogása az átváltozás valamilyen állattá, hogy így nyerjék el a magas állású ephebei nők kegyeit. És állítólag egyikük aranyesővé változtatta magát választottja elérésére. Mindez érdekes kérdéseket vetett föl a kifinomult Ephebe mindennapi éjszakai életével kapcsolatban.
Pterát ülve találta a füvön egy nyárfa alatt, továbbra is a teknőst etetve. Gyanakvó pillantást vetett rá, hátha egy isten beugratási kísérlete. Nem úgy nézett ki, mint egy isten. Ha isten volt, hihetetlenül jól játszotta meg magát.
A lány salátalevéllel tömte.
– Édes kicsi pteknős – becézte, és fölnézett. – Ó, csak pte vagy az – mondta vontatottan.
– Nem vesztettél semmit – jelentette ki Teppik a fűre roskadva. – Egy csapat tébolyult. Amikor eljöttem, már a tányérokat törték.
– Az pteljesen megfelel ephebei étkezések hagyományos befejezésének – világosította föl Ptera.
Teppik ezen eltöprengett. – Miért nem előtte? – tudakolta.
– És aztán valószínűleg ptáncolni fognak a borzuki hangjára – tette hozzá Ptera. – Azt hiszem, az valami kutyafajta.
Teppik kezébe temette fejét.
– Meg kell adni, nagyon jól beszélsz ephebeiül – jegyezte meg.
– Köszönöm.
– Bár némi akcentussal.
– A képzésnek része a nyelvek ptanulása – magyarázta a lány. – És a nagymamám azt mondta, hogy árnyalatnyi idegenszerűség a kiejtésben sokkal elbűvölőbb.
– Mi is ugyanezt tanultuk – mesélte Teppik. – Akárhol legyen is, egy orgyilkosnak mindig kissé idegennek kell lennie. Ebben jó vagyok – tette hozzá keserűen.
A lány masszírozni kezdte a fiú nyakát.
– Lementem a kikötőbe – számolt be. – Vannak ott azok az izék, mint a nagy ptutajok, ptudod, a ptenger ptevéi...
– Hajók – segítette ki Teppik.
– És azok mindenhová mennek. Elmehetnénk bárhova. Ahova csak akarunk. A világ a mi izénk, benne gyöngyökkel, ha úgy akarjuk.
Teppik elmondta neki Pthagonalis elméletét. A lány nem tűnt meglepettnek.
– Mint a vén medence, amibe nem folyik friss víz – jegyezte meg. – Szóval mindenki csak körbe-körbe forog ugyanabban a régi pocsolyában. Az összes időben, amiben élsz, már éltek. Ptisztára olyan, mint a mások fürdővize.
– Visszamegyek.
A lány ujjai abbahagyták a fiú izmainak szakértő gyúrását.
– Elmehetnénk bárhova – ismételte meg. – Van szakmánk és a ptevét is eladhatnánk. Megmutathatnád nekem azt az Ankh-Morpork helyet. Érdekesen hangzik.
Teppik eltűnődött, hogy milyen hatással lenne Ankh-Morpork a lányra. Aztán arra lett kíváncsi, milyen hatása lenne Pterának a városra. A lány határozottan... kivirult. Az Ősi Királyságban nyilvánvalóan sose volt egyetlen eredeti gondolata se azon túl, hogy melyik legyen a következő meghámozandó szőlő, de amióta kikerült onnan, szemlátomást megváltozott. Az állkapcsa nem, az még mindig elég kicsi volt, és, el kell ismerni, nagyon csinos. De valahogy észrevehetőbb lett. Régebben mindig lesütötte a szemét, ha hozzá szólt. Még nem mindig nézett rá, amikor beszélt hozzá, de most azért, mert valami másra gondolt közben.
Rádöbbent, hogy egyfolytában emlékeztetni szeretné, udvariasan, anélkül, hogy különösen hangsúlyozná, csak nagyon szelíd figyelmeztetésképp, hogy ő a király. De volt egy olyan érzése, hogy a lány azt mondaná, nem hallotta, és legyen szíves megismételni, és ha ránézne, sose lenne képes kimondani még egyszer.
– Te elmehetsz – szólt végül. – Boldogulnál. Megadhatok neked néhány nevet meg címet.
– És te mit csinálsz?
– Még a gondolattól is borzadok, hogy mi folyhat otthon – jelentette ki Teppik. – Tennem kell valamit.
– Nem ptudsz. Minek próbálkozni? Még ha nem is akarsz orgyilkos lenni, rengeteg mást is csinálhatsz. És azt mondtad, hogy a férfi azt mondta, hogy ptöbbé nem olyan hely, ahová bárki is bejuthat. Gyűlölöm a piramisokat.
– De biztos vannak ott olyanok, akikkel törődsz?
Ptera vállat vont. – Ha halottak, semmit se ptehetek értük – válaszolta. – És ha élnek, akkor se. Szóval nem is fogok.
Teppik döbbent csodálatféleséggel meredt rá. Csodálatos összegzése volt annak, ahogy a dolgok vannak. Csak nem tudta magát rávenni, hogy ő is így gondolkozzon. A teste hét évig távol lakott, de vére ezerszer hosszabb ideig élt a királyságban. Az biztos, hogy ott akarta hagyni, de pont az volt a lényeg. Akkor ott lett volna. Még ha egész hátralevő életében elkerüli, még akkor is afféle horgony lett volna.
– Annyira szörnyen érzem magam ettől – ismételte meg. – Sajnálom. Ez a helyzet, nincs mit tenni. Még ha csak öt percre is megyek vissza, csak hogy megmondjam, többé nem jövök vissza. Az már elég lenne. Valószínűleg az egész az én hibám.
– De nincs visszaút! Csak ott fogsz bóklászni szomorúan, mint azok a ptrónfosztott királyok, akikről meséltél. Ptudod, a viseltes palásttal és mindig ételt koldulva osztályon felüli modorban. Pte mondtad, hogy nincs hasznavehetetlenebb a királyságát vesztett királynál. Csak gondold végig!
A város alkonypírral bevont utcáin ténferegtek a kikötő felé. A város minden utcája a kikötőhöz vezetett.
Valaki épp fáklyát tett a világítótoronyba, ami egyike volt a Világ Több Mint Hét Csodájának és Phtagonalisnak az Aranyszabályt és az Öt Esztétikai Alapelvet fölhasználó terve alapján épült. Sajnos, rossz helyen, mert ha a megfelelő helyre tették volna, elcsúfította volna a kikötő látképét, de a tengerészek általában elismerték, hogy gyönyörű szép világítótorony, olyasmi, amit érdemes megnézni, miközben várják, hogy elvontassák hajójuk a szirtekről.
Alatta a kikötő nyüzsgött a hajóktól. Teppik és Ptera ládák és bálák közt navigáltak, míg eljutottak a hosszú, görbe őrfalig, tükörsima kikötő az egyik oldalán, fodrozódó hullámok a másikon. Fölöttük a világítótorony jelzőtüze lobogott és szikrázott.
Teppik tudta, hogy ezek a hajók olyan helyekre fognak elhajózni, amikről csak hallott. Az ephebeiek nagyszerű kereskedők voltak. Visszamehetne Ankhba, elkérhetné a diplomáját, és akkor számára a világ valóban a tetszése szerinti gyöngykagyló lenne és neki tömérdek kése van, amivel szétnyithatja.
Ptera a kezét a fiú kezébe csúsztatta.
És akkor nem lenne semmi ebből a vegyük feleségül a rokonaink dologból. A Dzselébéjbiben eltöltött hónapok máris álomnak tűntek, egyike azoknak a visszatérő álmoknak, amiket sose tud az ember lerázni és amiktől az álmatlanság vonzó kilátásnak látszik. Míg ellenben itt akad egy jövő, ami szőnyegként terül ki előtte.
Amire ilyenkor egy férfiúnak szüksége van, az egy jel, valamiféle útmutató könyv. Az a gond az élettel, hogy nem kapsz lehetőséget a gyakorlásra, mielőtt valóban neki kell látnod. Csak...
– Megáll az eszem! Te vagy az, Teppik?
A hang a bokája magasából szólította meg. A móló kövezete fölött megjelent egy fej, amit hamarosan követett a teste. Egy rendkívül gazdagon öltözött test, amitől nem sajnáltak semmi költséget a drágakövek, szőrmék, selymek és csipkék tekintetében, föltéve, hogy az összes, minden egyes darab, fekete volt.
Chidder volt az.

– Most mit csinál? – kérdezte Pteklaszp.
A fia óvatosan kidugta fejét egy oszlop romjai fölött, és megszemlélte Hatot, a Keselyűfejű Istent.
– Körbeszaglászik – válaszolta. – Azt hiszem, tetszik neki a szobor. Őszintén, apa, minek kellett neked egy ilyen izét megvenned?
– A maradékok közt volt a kótyavetyén – felelte Pteklaszp. – Különben is, azt hittem, népszerű árucikk lesz.
– Kiknek?
– Hát, neki tetszik.
Pteklaszp IIb megkockáztatott egy újabb kikancsítást az ösztövér szörnyre, ami még mindig a romok közt bicegett.
– Mondd meg neki, az övé lehet, ha elmegy innen – javasolta. – Mondd meg neki, hogy megkaphatja önköltségi áron.
Pteklaszp arca megrándult. – Árengedménnyel – jelentette ki. – Természetfölötti vevőink számára különlegesen leszállított áron.
Fölmeredt az égre. Rejtekhelyükről az építkezés romjai közt, miközben a Nagy Piramis még mindig zümmögött mögöttük, mint egy erőműtelep, kitűnő kilátásuk volt az istenek bevonulására. Először némi egykedvűséggel szemlélték őket. Az istenek jó kuncsaftok lesznek, mindig templomokat meg szobrokat akarnak, az ember közvetlenül üzletelhet velük, kiszoríthatja a közvetítőket.
Aztán fölmerült benne, hogy egy isten, amikor elégedetlen a termékkel, ami előfordulhat, esetleg a vakolat nem pontosan olyan, mint a szerződésben kikötött, vagy talán egy templomsarok kissé megsüllyed a váratlan futóhomok következtében, egy isten nem csak hangosan kiabálva fogja követelni, hogy láthassa az igazgatót. Nem. Egy isten pontosan tudja, hol vagy, és a lényegre tér. Továbbá az istenek hírhedetten rosszul fizetnek. Na persze, a halandók is, de azok legalább nem várják el, hogy meghalj, mielőtt rendezik a számlát.
Pillantása a másik fiára vetült, festett sziluett a szobor előtt, szája a döbbenet O-jába fagyott, és Pteklaszp döntésre jutott.
– Most lett elegem a piramisokból – közölte. – Emlékeztess rá, fiam! Ha valaha is kijutunk innen, nincs több piramis. Túlságosan belegyöpösödtünk az üzletbe. Ideje valami újba kezdeni, úgy vélem.
– Ez az, amit már ezer éve hajtogatok neked, apa! – mondta IIb. – Mondtam neked, hogy két tisztes vízvezeték hatalmas...
– Igen, igen, emlékszem – felelte Pteklaszp. – Igen. Vízvezetékek. Az a rengeteg boltív meg minden. Remek. Csak arra nem emlékszem, mit mondtál, hova is tegyük a koporsót benne.
– Apa!
– Ne is figyelj rám, fiam! Azt hiszem, meg fogok őrülni.
Kizárt dolog, hogy egy múmiát meg két férfit láttam volna ott, kőtörő kalapácsokat hurcolva...

Valóban Chidder volt az.
És Chiddernek volt hajója.
Teppik tudta, hogy távolabb a tengerparton él Al-Khali Serifája a Rhoxie nevezetű mesés palotában, amiről azt híresztelték, hogy egyetlen éjszaka alatt építette föl egy dzsinn [26], és pompájával híressé vált a mítoszokban és mondákban. A Névtelen volt a vízen úszó Rhoxie, csak még inkább. Tervezőjének aranyozási mániája volt, és minden trükköt kipróbált az aranyfestékkel, csigás oszlopokkal és méregdrága kárpitokkal, hogy ne annyira hajónak lássék, mint inkább budoárnak, ami összeütközött egy roppant gyanús színházfajtával.
Valójában egy orgyilkos rejtett részleteket is megfigyelő képessége kellett ahhoz, hogy észrevedd, milyen ártatlanul leplezi el a cifraság a hajótest simaságát és a tényt, hogy ha összeadod a kabinok és raktárok területét, még mindig marad egy csomó meg nem magyarázott űrtartalom. A víz a körül, amit Ptera a hegyes végének hívott, furcsán fodrozódott, de teljesen nevetséges lenne azt gyanítani egy ennyire egyértelmű kereskedőről, hogy a víz alatt rejtett vágósarkantyúja van, vagy hogy ötperces munka egy fejszével ezt a dagonyázó Alkazárt olyasmivé változtathatja, ami csaknem minden más vízi jármű elől el tud szökni és azt a néhányat, ami képes utolérni, keserű megbánásra készteti.
– Nagyon imponáló – ismerte el Teppik.
– Az egész csak külsőség, persze – szerénykedett Chidder.
– Igen. Azt látom.
– Úgy értem, szegény kalmárok vagyunk.
Teppik bólintott. – A szokásos kifejezés a „szegény, de becsületes kalmár” – mondta.
Chidder a kereskedők mosolyával mosolygott. – Ó, azt hiszem, pillanatnyilag maradunk a „szegénynél”. Különben is, hogy vagy? Amikor utoljára hallottunk rólad, eltűntél, hogy király legyél valami helyen, amiről soha senki se hallott. És ki ez az elbűvölő ifjú hölgy?
– A ne... – kezdte Teppik.
– Ptera – mutatkozott be Ptera.
– Ő egy szol... – kezdte Teppik.
– Minden bizonnyal királyi hercegnő kell legyen – vágott közbe udvariasan Chidder. – És a legnagyobb örömmel töltene el, ha ő, sőt, ha mindketten, velem vacsoráznátok ma este. Egyszerű matrózkoszt, sajnos, de azért eltengődünk, eltengődünk.
– Nem ephebei, ugye? – firtatta Teppik.
– Kétszersült, sózott marha, ilyesmi – felelte Chidder anélkül, hogy levette volna szemét Pteráról. Azóta ott tartotta, amióta a lány a fedélzetre lépett.
Aztán fölnevetett. A régi, ismerős Chidder nevetés volt, nem teljesen humor nélkül, ám nyilvánvalóan igencsak a tulajdonos fölsőbb agyközpontjai ellenőrzése alatt.
– Micsoda döbbenetes véletlen! – jelentette ki. – És mi el is kell vitorlázzunk hajnalban. Fölajánlhatok egy váltás ruhát? Mindketten valahogy, ööö, az út porával lepettnek tűntök.
– Durva matrózzubbony, úgy vélem – mondta Teppik. – Miként az illik egy szerény kereskedőhöz, javíts ki, ha tévednék?
Valójában Teppiket egy kis kabinba kalauzolták, ami olyan választékosan és gondosan volt bebútorozva, mint egy fölékszerezett tojás, ahol az ágyra olyan kitűnő ruhaválasztékot fektettek, amilyet csak találhat az ember a Körkörös-tenger környékén. Igaz, mindegyik használtnak tűnt, ám gondosan kitisztítva és olyan ügyesen megfoltozva, hogy a kardvágások nyoma alig látszott. Elgondolkozva bámulta a kampókat a falban és a halvány foltokat a fán, amik azt sugallták, hogy korábban ott különféle dolgok lógtak, amiket sietve távolítottak el.
Kilépett a keskeny folyosóra és összetalálkozott Pterával. A lány vörös díszruhát választott, olyat, ami tíz évvel korábban dívott Ankh-Morporkban, puffos ujjakkal, hatalmas, rejtett aládúcolással meg malomkő méretű nyakfodorral.
Teppik most valami újat tanult, méghozzá azt, hogy a néhány csík fátyolba és pár hossz selyembe burkolt vonzó nők valójában sokkal kívánatosabbnak tűnnek, amikor tetőtől talpig föl vannak öltözve. A lány kísérletképp megpördült.
– Tömérdek ilyen izé van ott benn – csicseregte. – Így öltöznek a nők Ankh-Morporkban? Olyan, mintha egy egész ház lenne rajtam. Feleannyira se izzadok benne.
– Figyelj, Chidderről akarok mondani valamit – mondta Teppik nyomatékosan. – Úgy értem, rendes fickó, meg minden, de...
– Nagyon kedves, ugye? – értett egyet a lány.
– Hát... Igen. Az – ismerte el reménytelenül Teppik. – Régi barátom.
– Az jó.
A legénység egyik tagja ott termett a folyosó végén és hajlongva kísérte őket a luxuskabinba, „öreg bútordarab” megjelenését csak a fején lévő sebek csorbították, meg néhány tetoválás, amik mellett A Bespalettázott Palota képei olyannak látszottak volna, mint valami szereld-magad polcleírás illusztrációi. Az, amit bicepszei megfeszítésével tudott velük csinálni, órákig teljesen lenyűgözte a kikötői kocsmákat, és nem volt tudatában, hogy egész élete legrosszabb pillanata néhány perc múlva bekövetkezik.
– Ez mind nagyon kellemes – jegyezte meg Chidder, bort töltve. Odabiccentett a tetovált férfinak. – Fölszolgálhatod a levest, Alfonz.
– Figyelj, Chiddy, ugye, te nem vagy kalóz? – kérdezte kétségbeesetten Teppik.
– Ez az, ami úgy aggaszt téged? – Chidder lustán elvigyorodott.
Nem ez volt minden, ami aggasztotta Teppiket, de ügyesen taktikázott az első helyért. A fiú bólintott.
– Nem, nem vagyunk azok. Mi csak jobb szeretjük, ööö, elkerülni a papírmunkát, amikor csak lehet. Érted? Nem szeretjük, ha az embereknek aggódnia kell amiatt, hogy mindent tudnak, amit teszünk.
– Csak mert az összes ruha...
– Á! Elég sűrűn ránk támadnak kalózok. Ezért építtette apám a Névtelent. Mindig meglepi őket. És az egész dolog erkölcsileg hibátlan. Megszerezzük a hajójuk, a zsákmányuk, ha van esetleg foglyuk, azt megmentjük, és versenyképes áron hazaszállítjuk.
– És mit csináltok a kalózokkal?
Chidder Alfonzra pillantott.
– Az a jövő foglalkoztatottsági kilátásain múlik – felelte. – Apa mindig azt mondja, hogy az olyanoknak, akiktől elpártolt a szerencse, segítő kezet kell nyújtani. Kikötésekkel, persze. Hogy megy a királyi munka?
Teppik elmondta neki. Chidder feszülten figyelt, bort nyakalva a poharából.
– Szóval ez az – szólt végül. – Hallottuk, hogy háború lesz. Ezért hajózunk ki ma éjjel.
– Nem hibáztatlak – jegyezte meg Teppik.
– Nem, úgy értem, hogy megszervezzük a kereskedést. Természetesen mindkét féllel, mert szigorúan semlegesek vagyunk. A fegyverek, amiket ezen a kontinensen gyártanak, tényleg egész döbbenetesek. Tisztára veszélyesek. Neked is velünk kéne jönnöd. Te nagyon értékes személy vagy.
– Sose éreztem értéktelenebbnek magam, mint pont most – tiltakozott Teppik csüggedten.
Chidder ámultán nézett rá.
– De hát király vagy! – kiáltotta.
– Hát, igen, de...
– Olyan országé, ami formai szempontból még mindig létezik, ám gyakorlatilag elérhetetlen bármely halandó számára?
– Sajnálatosan.
– És hozhatsz törvényeket a, mondjuk, valutáról és adózásról, igaz?
– Azt hiszem, de...
– És nem gondolod, hogy értékes vagy? Jó ég, Tep, a könyvelőink valószínűleg ötven különböző módját tudnák kieszelni a... nos, a tenyerem már attól izzadni kezd, ha csak rágondolok. Apa valószínűleg kérni fogja, hogy a központi irodánk költözzön oda, kezdetnek.
– Chidder, elmagyaráztam. Tudsz róla. Senki sem tud bejutni – mondta Teppik.
– Az nem számít.
– Nem számít?
– Nem, mert majd Ankh lesz a fő fiókirodánk és csak az adókat fizetjük ott, akárhol legyen is most az országod. Csak egy hivatalos címre van ott szükségünk, mit tudom én, a Piramisok Sugárútján vagy valami. Hallgass rám, és ne írj alá semmit, amíg apa nem kínál neked helyet a választmányban. Különben is királyi vér vagy, az mindig imponáló...
Chidder csevegett tovább. Teppik érezte, hogy a ruhái egyre melegebbek.
Szóval ilyen ez. Elveszted a királyságod, és aztán még többet ér, mert adóparadicsom, és helyet foglalsz a választmányban, akármi legyen is az, és ettől minden rendben lesz.
Ptera a fácánt fölszolgáló Alfonz karjának megragadásával hatástalanította a feszültséget.
– A Barátságos Eb és a Két Kis Keksz Násza! – kiáltott föl a bonyolult tetoválást vizsgálva. – Az ember alig lát ilyet manapság. Ugye, milyen jól megrajzolták? Még a joghurtot is ki lehet venni.
Alfonz megmerevedett, aztán elvörösödött. A pirulás terjedését figyelni, amint elterjedt a nagy, sebhelyes fejen, olyan volt, mint gyönyörködni a napkeltében egy hegyvonulat fölött.
– Melyik van a másik karodon?
Alfonz, aki úgy nézett ki, mintha korábbi állásai közt szerepelt volna a faltörő kos munkakör is, motyogott valamit és nagyon szégyellősen megmutatta a lánynak az alsókarját.
– Igazán nem való hölgyeknek – suttogta.
Ptera félresöpörte a drótmerev szőrt, miként egy szenvedélyes felfedező, miközben Chidder ellátott szájjal bámult rá.
– Ó, ezt ismerem – legyintett. – A Pseudopolis 130 Napjából van. Testi képtelenség. – Elengedte a kart, s visszafordult tányérjához. Egy másodperccel később föltekintett Teppikre és Chidderre.
– Ne is törődjetek velem! – mondta élénken. – Csak folytassátok!
– Alfonz, légy szíves, menj és vegyél föl egy rendes inget! – krákogta Chidder.
Alfonz a karját bámulva elhátrált.
– Ööö. Mit is, ööö, mondtam éppen? – kérdezte Chidder. – Elnézést. Elvesztettem a fonalat. Ööö. Még egy kis bort, Tep?
Ptera nem csak kisiklatta a gondolatmenetet vágányáról, de föltépte a síneket, fölgyújtotta az állomásokat és kiselejtezettre olvasztotta a hidakat. És így a vacsora elvonult a marhahús-pástétom, friss őszibarackok, kandírozott tengeri sünök és a Céhben eltöltött régi szép időkről szóló felületes társalgás irányába. Azok három hónapja értek véget. Egy egész életnek tűnt. Három hónap az Ősi Királyságban az is volt.
Valamivel később Ptera ásított és kabinjába vonult, otthagyva a két férfit egyedül egy friss borospalack társaságában. Chidder áhítatos csöndben figyelte a lány távozását.
– Sok hozzá hasonló van ott a te országodban? – kérdezte.
– Nem tudom – ismerte be Teppik. – Lehet. Általában csak heverésznek mindenfelé és szőlőt hámoznak vagy legyezőt lengetnek.
– Bámulatos nő. Tudod, egy csapásra meghódítana mindenkit Ankh-ban. Ilyen alakkal és olyan észjárással, mint... – Tétovázott. – Ő a...? Úgy értem, ti ketten nem...?
– Nem – felelte Teppik.
– Nagyon szép nő.
– Igen – értett egyet Teppik.
– Afféle keresztezése a templomi táncosnőnek meg a szalagfűrésznek.
Fogták a poharuk és fölmentek a fedélzetre, ahol a város néhány fáklyáját elsápasztotta a csillagok ragyogása. A víz nyugodt volt a teljes szélcsendben, csaknem olajos.
Teppik feje elkezdett lassan forogni. A sivatag, a nap, két lakkréteg ephebei retsina a gyomra bélésén és egy üveg bor összeálltak, hogy elverjék a szinapszisait.
– Mekelladni – sikerült kinyögnie a korlátra hajolva –, egész jól megy a sorod.
– Nem rossz – felelte Chidder. – A kereskedés egész érdekes. A piacépítés, tudod. A konkurencia elkeseredett vagdalkozása a kalózszektorban. Velünk kéne jönnöd, fiú. Ez lesz a jövő, mondja az apám. Nem a varázslóké meg a királyoké, hanem a vállalkozóké, akik megengedhetik maguknak, hogy fölbéreljék őket. Nem akartalak megbántani, ugye, tudod.
– Mi vagyunk minden, ami megmaradt – mondta Teppik a borospoharának. – Egy egész királyságból. Én, ő, meg egy teve, ami büdös, mint egy régi szőnyeg. Egy ódon királyság elveszett.
– Még jó, hogy nem volt új – jegyezte meg Chidder. – Legalább egy darabig használták a népek.
– Nem tudod, milyen – közölte Teppik. – Olyan, mint egy egész nagy piramis. De fejjel lefelé, érted? Az egész történelem, az összes ős, minden ember, mind leszűkül rám. Épp az alján.
Hirtelen rároskadt egy kötéltekercsre, miközben Chidder visszaadta a palackot és azt mondta: – Gondolkodóba ejti az embert, nem? Itt van ez a rengeteg elveszett város meg királyság szerteszét. Mint Ee, a Nagy Nefben. Egész országok tűnnek el csakúgy. Csak valahol ott kinn vannak. Talán ők is elkezdtek babrálni a geometriával, nem gondolod?
Teppik horkolt.
Néhány pillanattal később Chidder előrebillent, beejtette az üres borosüveget a vízbe – toccsant egyet, s aztán a sima felszínt pár másodpercre buborékáradat zavarta meg – és eldülöngélt aludni.

Teppik álmodott.
És álmában a magasban állt, ám kissé ingadozva, mert az anyja és az apja vállán egyensúlyozott, és alattuk ki tudta venni a nagyszüleit, és azok alatt az őseit, ki- és lenyúlva egy óriási, na, jó, óriási emberpiramisba, aminek alapja eltűnt a felhőkben.
Hallotta az elüvöltött parancsok és utasítások moraját fölszűrődni hozzá.
Ha nem csinálsz valamit, akkor mi sose léteztünk.
– Ez csak egy álom – szögezte le, és kilépett belőle egy palotába, ahol egy alacsony, sötétbőrű, ágyékkötős férfi üldögélt egy kőpadon és fügét evett.
– Hát persze, hogy csak álom – felelte neki. – Az egész világ a Teremtő álma. Minden csak álom, különféle álom. Az a dolguk, hogy fölhívják a figyelmed dolgokra. Például, hogy ne egyél homárt késő éjjel, lefekvés előtt. Ilyesmiket. Álmodtad már azt az álmot a hét tehénről?
– Igen – válaszolta Teppik, és körülnézett. Egész jó építészetet álmodott. – Az egyikük harsonázott.
– Az én időmben szivarozott. Közismert családi álom az az álom.
– Mit jelent?
Az alacsony férfi kipiszkált egy magot a foga közül.
– Fogalmam sincs – mondta. – Odaadnám a fél karom, hogy megtudjam. Apropó, nem hiszem, hogy már találkoztunk. Én vagyok Khuft. Én alapítottam ezt a királyságot. Nagyon finom fügét álmodsz.
– Téged is álmodlak?
– Pontosan. Nyolcszáz szavas szókincsem volt, gondolod, hogy valóban így beszélnék? Mellesleg, ha némi segítő ősatyai jó tanácsra számítasz, felejtsd el! Ez álom. Nem mondhatok neked semmi olyat, amit te magad ne tudnál.
– Te vagy az országalapító?
– Én bizony.
– Azt... hittem, másképp nézel ki – jegyezte meg Teppik.
– Hogy érted?
– Hát... a szobron...
Khuft türelmetlenül legyintett.
– Az csak közönségszolgálat – mondta. – Úgy értem, nézz csak rám. Pátriárkának látszom?
Teppik kritikusan fölmérte. – Ebben az ágyékkötőben nem – ismerte el. – Egy kissé, nos, rongyos.
– Ezt még évekig lehet hordani! – tiltakozott Khuft.
– Persze, gondolom, ez volt minden, amit föl tudtál kapni, amikor elmenekültél az üldöztetés elől – folytatta Teppik, égve a vágytól, hogy megértést mutasson.
Khuft fogott egy újabb fügét és féloldalas pillantást vetett rá. – Hogy is mondtad?
– Üldöztek téged – ismételte meg Teppik. – Ezért menekültél a sivatagba.
– Ó, igen. Jól tudod. Pontosan. Üldöztek a hitemért.
– Rettenetes – sajnálkozott Teppik.
Khuft kiköpött. – Pontosan. Azt hittem, az emberek nem fogják észrevenni, hogy gipszfogú tevéket adtam el nekik, csak miután már rég elutaztam a városból.
Eltartott egy darabig, amíg ez beivódott és hatni kezdett, de akkor sikerült neki a futóhomokba merülő betontömb hidegvérével tenni.
– Te bűnöző vagy? – kérdezte Teppik.
– Hát, a bűnöző erős kifejezés, érted, ugye, mit akarok mondani? – mondta az alacsony ős. – Jobb szeretem a vállalkozót. Megelőztem a korom, az volt az én bajom.
– És elmenekültél? – firtatta elhalóan Teppik.
– Nem lett volna – jelentette ki Khuft – jó ötlet ott lebzselni.
– „És Khuft, a tevehajcsár, eltévedt a Sivatagban, és ott megnyílt előtte, mint az Istenek Ajándéka, egy Tejjel-Mézzel folyó Völgy” – idézte Teppik élettelen hangon. Hozzátette. – Régen azt hittem, hogy biztos szörnyen ragacsos volt.
– Ott vagyok, haldokolva a szomjúságtól, az összes teve lármázik, víz után üvölt, a következő pillanatban – hopsz! – egy piszok nagy folyóvölgy, nádasrengeteg, vízipacik, az egész mindenség. A semmiből. Majdnem föllöktek a tülekedésben.
– Nem! – tiltakozott Teppik. – Nem úgy volt! A völgy istenei megsajnáltak téged és megmutatták a bejáratot, nem igaz? – Elhallgatott, meglepődve a könyörgő felhangoktól a saját hangjában.
Khuft gúnyosan nevetett. – Ó, igen? És én pont belebotlottam száz mérföld folyóba a sivatag közepén, amit senki más nem vett észre előtte. Könnyű nem észrevenni száz mérföld folyóvölgyet a sivatag kellős közepén, mi? Nem mintha szándékomban állt volna az ajándék tevének nézni a fogát, érted, rögvest mentem és elhoztam a családom meg a többi fiút. Sose néztem vissza.
– Egyik percben nem volt ott, a következőben igen? – firtatta Teppik.
– Úgy bizony. Nehéz elhinni, ugye.
– Nem. Nem igazán.
Khuft megbökte ráncos ujjával. – Mindig azt gondoltam, hogy a tevék csinálták – mesélte. – Mindig azt hittem, hogy valamiképp odabőgték, mintha potenciálisan ott lett volna, de nem teljesen, és csak egy kis erőfeszítés kellett, hogy valóságossá váljon. Fura dolgok a tevék.
– Tudom.
– Bizarrabbak, mint az istenek. Valami baj van?
– Elnézést – mondta Teppik –, csak hát ez az egész kissé megdöbbentett. Úgy értem, azt hittem, tényleg királyi vér vagyunk. Úgy értem, királyibb vér, mint bárki.
Khuft kipiszkált egy fügemagot két elfeketedett csonk közül, amiket, mivel a szájában vannak, valószínűleg a fogának kell neveznünk. Aztán kiköpött.
– Ez rajtad áll – jelentette ki és elenyészett.
Teppik átbandukolt a nekropoliszon, a piramisok fűrészfogú körvonalat rajzoltak az éjszakai égboltra. Az ég egy nő ívbe hajló teste volt, és az istenek a láthatár körül álltak. Nem úgy néztek ki, mint azok az istenek, akiket sok ezer éven át festettek a falakra. Rosszabbnak tűntek. Öregebbnek látszottak az Időnél. Végül is, az istenek szinte soha nem ütik az orruk az emberek dolgába. De más dolgok erről voltak közismertek.
– Mit tehetek? Csak gyarló ember vagyok – szólalt meg hangosan.
Valaki azt felelte: Nem teljesen.

Teppik a sirályok rikoltozására ébredt Alfonz, aki hosszú ujjú inget viselt és annak arckifejezését, aki soha többé nem akarja azt levenni, egyszer se, segített több más matróznak a Névtelen vitorláit kigöngyölni. Lenézett Teppikre a kötélágyon, és odabiccentett neki.
A hajó már elindult. Teppik fölült és látta Ephebe kikötőjét csöndesen elsiklani a szürke reggeli fényben.
Bizonytalanul fölállt, nyögött, a fejéhez kapott, és átvetődött a korláton.

Heme Krona, a Tevegeljen Velünk béristálló tulajdonosa, lassan, hümmögve körbejárta Te Szemétet. Megvizsgálta a teve térdét. Próbaképp belerúgott a jószág egyik lábába. Gyors mozdulattal, ami teljes meglepetésként érte Te Szemétet, szétrántotta az állat száját és megszemlélte nagy, sárga fogát, aztán elugrott.
A sarokban lévő rakásból kivett egy deszkát, belemártotta az ecsetet a fekete festékes bödönbe, s röpke megfontolás után gondosan leírta: EGYETLEN TULAJDONOS.
További meggondolás után hozzátette: ÍM! SEBESSÉG.
Éppen hozzáfestette, hogy JÓ FOTÓ, amikor Teppik betámolygott, és lihegve az ajtófélfának támaszkodott. A lábánál tócsa képződött.
– A tevémért jöttem – közölte.
Krona sóhajtott.
– Múlt éjjel azt mondta, hogy egy óra múlva érte jön – mondta. – Kénytelen leszek fölszámolni egy egész napi szállást és gondozást, rendben? Plusz le is dörzsöltem meg rendbe tettem a lábát, teljes szolgáltatás. Az öt kerk lesz, oké, emír?
– Á! – Teppik megveregette a zsebét. – Figyeljen – kezdte. – Tudja, kissé sietve jöttem el otthonról. Úgy látszik, nincs nálam készpénz.
– Jól van, emír. – Krona visszafordult a deszkához. – Hogy írják azt, hogy JOTALAS ÉVEKIG?
– Egész biztosan el fogom küldeni magának a pénzt – felelte Teppik.
Krona annak lesújtó mosolyát mosolyogta rá, aki már mindent megtapasztalt – szamarakat újraszőrözött karosszériával, elefántokat gipszagyarakkal, tevéket felragasztott hamis púppal – és ismeri az emberi lélek gennyes mélységeit, amikor üzletről van szó.
– Próbálkozzon mással, rádzsa! – jelentette ki. – Ennek a trükknek szakálla van.
Teppik a tunikájában kotorászott.
– Odaadhatom érte ezt az értékes kést – ajánlotta.
Krona futólag rápillantott, aztán fintorgott.
– Sajnálom, emír. A pléh kevés. Ha nem fizet, ugrott a teve.
– Hegyével is odaadhatom – mondta kétségbeesetten Teppik, tudván, hogy a puszta fenyegetésért ki fogják zárni a Céhből. Annak is tudatában volt, hogy nem volt valami jó fenyegetés. Fenyegetések nem szerepeltek a Céh iskolájának tananyagában.
Míg ellenben volt ott, Kronát erősítendő, szalmabálákon ücsörögve az istálló hátsó részén, két, nagydarab férfi, akik kezdtek érdeklődni a fejlemények iránt. Úgy néztek ki, mintha Alfonz bátyjai lettek volna.
A multiverzumban mindenütt, minden néven nevezendő közlekedési eszköz lerakatnál akadnak ilyenek. Sosem igazi lovászok vagy szerelők vagy vevők vagy alkalmazottak. A funkciójuk mindig homályos. Alattomos modorban szalmaszálat rágnak, vagy cigarettáznak. Ha akadnak arra újság jellegű dolgok, elolvassák őket, vagy legalábbis megnézik bennük a képeket.
Elkezdték közelről figyelni Teppiket. Az egyikük fölkapott két téglát, és föl-ledobálgatta őket.
– Maga még fiatal, látom én – mondta Krona kedvesen. – Csak most kezdett el élni, emír. Nem akar bajt, ugye. – Előrelépett.
Te Szemét hatalmas, borzas feje odafordult, hogy ránézhessen. Agyának mélyén ismét kis számoszlopok száguldottak fölfelé.
– Nézze, sajnálom, de muszáj visszakapjam a tevém – szólt Teppik. – Élet-halál kérdése!
Krona odaintett a két kívülálló férfinak.
Te Szemét pedig belerúgott. Te Szemétnek velős véleménye volt az olyan emberekről, akik kezük az ő szájába teszik. Különben is, látta a két téglát, és minden teve tudja, hogy mi jön ki két tégla összeadásából. Jó rúgás volt, megfelelően szétterpesztett lábujjakkal, erőteljes és megtévesztően lassú. Fölemelte Kronát, és pontosan az augiászi istálló összesöpört mocskának gőzölgő rakására továbbította.
Teppik odafutott, elrúgta magát a falról, megragadta Te Szemét poros irháját, és nehézkesen landolt az állat nyakán.
– Nagyon sajnálom – vetette oda Kronából annak, ami látható maradt. – Tényleg fogok magának valami pénzt küldeni.
Ezen a ponton Te Szemét körbe-körbe keringőzött. Krona társai okosan hátrahúzódtak, mihelyst a tányértalpak szélsebesen, zümmögve forogtak a levegőben.
Teppik előrehajolt és belesziszegte egy őrülten legyező fél fülbe.
– Hazamegyünk!

Találomra választották ki az első piramist. A király a kartust kémlelte az ajtón.
– Áldott légyen Far-re-ptah Királynő – olvasta Dil kötelességtudóan –, az Egek Uralkodója, a Dzsel Nagyura, Mestere a...
– Pipi nagyi – örvendezett a király. – Ő pont jó lesz. – A megdöbbent arcokra nézett. – Így hívtam, amikor kisfiú voltam. Tudjátok, nem tudtam kiejteni a Far-re-ptah nevet. Na, akkor folytassuk! Ne tátsátok a szátok! Törjük be az ajtót!
Gern tétován lengette a pörölyt.
– Ez piramis, mester – nézett esdekelve Dilre. – Nem szabad kinyitni őket!
– Mit javasolsz, fiú? Hogy dugjunk egy kést a résbe és feszegessük? – érdeklődött a király.
– Csak csináld! – utasította Dil. – Minden rendben lesz.
Gern vállat vont, a tenyerébe pökött, ami valójában épp elég nedves volt a félelem izzadságától, és odasózott.
– Újra! – parancsolta a király.
A hatalmas tömb megdöndült, amikor a pöröly rácsapott, de gránitból készült és nem engedett. Néhány cementszemcse lebegett le, aztán a visszhangok a nekropolisz halott sugárútjai mentén előre-hátra verődve visszaérkeztek.
– Újra!
Gern bicepszei úgy mozogtak, mint teknősök az olvadt zsírban.
Ezúttal a távolból válaszdöndülés hallatszott, amit például okozhat egy nehéz fedél lelökése a földre.
Némán álltak, a piramis belsejéből hallható lassú, csoszogást hallgatva.
– Üssem meg újra, Sire? – kérdezte Gern. Mindketten csöndre intették.
A csoszogás közelebb ért.
Aztán a kő megmozdult. Egyszer-kétszer megakadt, de azért mozgott, lassan, féloldalt fordulva, hogy a résben sötét árnyék látszott. Dil ki tudott venni egy még sötétebb alakot a feketeségben.
– Igen? – szólt az alak.
– Én vagyok az, nagymama – mondta a király.
Az árnyék mozdulatlanul állt.
– Mi, a kölyök Poppancs? – kérdezte gyanakodva.
A király elkerülte Dil tekintetét.
– Úgy van, nagymama. Azért jöttünk, hogy kiengedjünk.
– Kik ezek a fickók? – kérdezte az árny zsémbesen. – Nincs semmim, fiatalember – vetette oda Gernnek. – Nem tartok készpénzt a piramisban és csak tegye el azt a fegyvert, nem ijeszt meg!
– Szolgák, nagymama – felelte a király.
– Vannak nekik igazoló irataik? – motyogta az éltes hölgy.
– Én igazolom őket, nagymama. Azért jöttünk, hogy kiengedjünk.
– Órákig dörömböltem – panaszolta a néhai királynő kilépve a napfényre. Pontosan úgy nézett ki, mint a király, kivéve, hogy a múmiapólya szürkébb volt és poros. – Le kellett feküdjek pihenni a finisben. Senki sem törődik az emberrel, ha halott. Hova megyünk?
– Kiengedni a többieket – válaszolta a király.
– Piszkos jó ötlet. – Az öreg királynő egy lépéssel unokája mögött imbolygott.
– Ez lenne a Másvilág, mi? – mondta. – Nem sok javulás! – Könyökével keményen megbökte Gernt. – Te is halott vagy, fiatalember?
– Nem, naccsád – felelte Gern, annak reszketeg, ám bátor hangján, aki a téboly szakadéka fölött kötéltáncol.
– Nem éri meg. Vedd tudomásul.
– Igenis, naccsád.
A király elcsoszogott az ősi kövezeten a következő piramishoz.
– Ezt ismerem – jelentette ki a királynő. – Már az én időmben is itt állt. Ashk-ur-men-tep király. Harmadik Birodalom. Minek a pöröly, fiatalember?
– Kérem, naccsád, hogy megdöngessem az ajtót, naccsád – magyarázta Gern.
– Nem kell kopogtass. Mindig otthon van.
– A segédem úgy értette, hogy a pecsétek összezúzására kell – tolmácsolt Dil, égve a vágytól, hogy a felség kedvében járhasson.
– Te ki vagy? – óhajtotta tudni a királynő.
– A nevem Dil, ó, királynő. Balzsamozómester.
– Ó, az vagy, mi? Van valami varrásom, amit el kéne intézni.
– Büszkeség és megtiszteltetés lesz, ó, királynő – felelte Dil.
– Igen. Az lesz – bólintott a néhai, és recsegve Gernhez fordult. – Hát akkor döngess, fiatalember!
Ettől ösztökélve Gern hosszú, villámgyors ívben lecsapott a pöröllyel. Az olyan hanggal húzott el Dil orra előtt, mint egy fogoly, és darabokra zúzta a pecsétet.
Ami előbújt, amikor a por leülepedett, nem a legutolsó divat szerint öltözött. A pólyák barnák voltak és málladoztak, és, Dil szakmai megrendüléssel észlelte, már kezdtek szétporladni a könyököknél. Amikor megszólalt, olyan volt, mintha ősi urnát nyitottak volna ki.
– Fölébredék – mondta. – Éf nem vala fény. Ez légyen az Máfvilag?
– Úgy látszik, nem – felelte a királynő.
– Ez mynden?
– Aligha éri meg a meghalás fáradságát, mi? – fanyalgott a királynő.
Az ősöreg király bólintott, de csak enyhén, mintha attól félne, le fog esni a feje.
– Valamyt – jelentette ki – tennünk kelletyk.
Odafordult a Nagy Piramis felé, és odamutatott azzal, ami valaha kar volt.
– Ky alufzik amottan? – kérdezte.
– Igazából az az enyém – válaszolta Teppikamon, előrebotorkálva. – Nem hinném, hogy találkoztunk már, még nem temettek el, a fiam építtette számomra. Hidd el, a dolog ellenemre történt.
– Yfzontató dolog – szögezte le az ősöreg király. – Érezém megépüléfit. Még az örök álomban yf érezém. Elég nagy az egéfz világ eltemetéféhez.
– Azt akartam, hogy a tengerbe temessenek – említette Teppikamon. – Gyűlölöm a piramisokat.
– Nem gyűlölöd – világosította föl Ashk-ur-men-tep.
– Már elnézést, de igen – felelte udvariasan a király.
– De nem. Azmit moftan érezel, enyhe ydegenkedéf. Azmikoron benne nyugofzol ezer efztendeje – mondta az ősöreg –, akkoron kezded majdan megtudni az gyűlölet ygaz jelentéfit.
Teppikamon megborzongott.
– A tenger – szögezte le. – Az a jó. Az ember simán szertefoszlik.
Elindultak a következő piramis felé. Gern ment az élen, arca eleven kép, valószínűleg olyan, amit késő éjjel festett olyan művész, aki ihletét receptre kapta. Dil követte. Kidüllesztette a mellét. Mindig is remélte, hogy érvényesülni fog a világban, és lám, királyokkal sétál együtt.
Khm. Királyokkal támolyog.

Megint szép nap virradt a mélysivatagra. Minden nap szép nap volt, ha szép alatt azt érted, hogy a hőmérséklet olyan, mint a sütőben, és a homokon akár gesztenyét süthetnél.
Te Szemét gyorsan szaladt, főleg azért, hogy amilyen hosszan csak lehet, távol tarthassa talpát a földtől. Amikor fölkapaszkodtak a dombokra Ephebe olajfás, szántóföldek kockázta oázisán kívül, Teppik azt gondolta, hogy egy szemvillanásra látta a Névtelent, apró pöttyöt az azúr tengeren. De lehet, hogy csak megcsillant egy hullám.
Aztán már túl volt a dombtetőn, a sárgák és umbrabarnák világában. Egy ideig a satnya fák kitartottak a homokkal szemben, de a homok nyert és győzedelmesen masírozott tovább, dűnéről dűnére.
A sivatag nem csak forró volt, hanem néma is. Nem voltak ott madarak, semmi a szerves lények szorgos elevenségének duruzsolásából. Éjszaka esetleg hallatszott volna a rovarok siránkozása, de most mélyen a homokba bújtak a nappal perzselése elől, és a sárga ég és sárga homok visszhangmentes kamrává vált, amiben Te Szemét fújtatatása olyannak hangzott, mint a gőzmozdony.
Teppik sok mindent megtanult, amióta először elhagyta az Ősi Királyságot, és hamarosan még valamit meg fog tanulni. Minden szaktekintély egyetért abban, hogy átkelés közben a perzselő sivatagon jó ötlet sapkát viselni.
Te Szemét belezökkent abba a cammogó ügetésbe, amit egy príma versenyteve órákig képes tartani.
Pár mérföld után Teppik meglátott egy porfelhőt a következő dűne mögött. Végül fölbukkantak az ephebei hadsereg zöme mögött, megkerülve fél tucat harci elefántot, amelyek sisakbokrétája lengedezett a sütő szellőben. Elvi alapokon megéljenezték, amikor Teppik megelőzte őket.
Harci elefántok! Teppik fölnyögött. Tsort is kedveli a harci elefántokat. Mostanában divatba jöttek a harci elefántok. Nem jók semmire, azonkívül, hogy összetiporják saját csapataik, amikor elkerülhetetlenül pánikba esnek, s ezért a katonai lángelmék mindkét oldalon nagyobb elefántok kitenyésztésével reagáltak. Az elefántok imponálóak.
Ki tudja, miért, közülük számos elefánt épületfával megrakott, nagy szekeret húzott.
Baktatott előre, miközben a nap magasabbra kanyargott, és, és, ez szokatlan, kék meg bíbor pettyek kezdtek lágyan cigánykerekezni a láthatáron.
Még egy fura dolog történt. Úgy tűnt, a teve az égbolton üget. Lehet, hogy ennek van valami köze a füle csöngéséhez.
Meg kéne álljon? De akkor leeshet a teve...
Rég elmúlt dél, amikor Te Szemét betámolygott a mészkő kiszögellés izzó árnyékába, ami valaha a völgy szegélyét jelölte, és nagyon lassan összeesett a homokra. Teppik legurult.
Egy szakasz ephebei bámult át a keskeny területen nagyon hasonló számú tsortira a túloldalon. Hébe-hóba, a látszat kedvéért, egyikük megrázta lándzsáját.
Amikor Teppik kinyitotta a szemét, számos, őt nézegető ephebei katona félelmetes bronzmaszkját pillantotta meg. A fémszájak borzalmas megvetés gúnymosolyába rögzültek. A fényes szemöldökök halálos dühtől vonaglottak.
Egyikük megszólalt: – Kezd magához térni, őrmester.
Egy fémpofa, olyan, mint az elemek haragja, közelebb hajolt, betöltve Teppik látóterét.
– Kalap nélkül mászkáltunk, mi, fiacskám – mondta vidám hangon, ami furán visszhangzott a fémen belül. – Siettünk, hogy összecsaphassunk az ellenséggel, ugye?
Az ég megperdült Teppik körül, ám egy gondolat bukkant föl tudata serpenyőjéből, uralmat szerzett hangszalagjai fölött és azt krákogta: – A teve!
– Be kéne kasztlizni téged, amiért úgy bántál vele – jelentette ki az őrmester ujját rázva felé. – Sose láttam még tevét ilyen állapotban.
– Ne engedjék, hogy igyon! – Teppik hirtelen fölült, koponyáján belül a nagy gongok csörömpöltek és forróak voltak, és súlyos tűzijáték durrant. A sisakos fejek egymáshoz fordultak.
– Az istenekre, az biztos, hogy tényleg szörnyen a tevék ellen van – ámult az egyik. Teppik talpra vergődött és a homokon Te Szeméthez dülöngélt, aki megpróbált kidolgozni egy bonyolult egyenletet, ami képessé teszi majd a lábra állást. A nyelve kilógott és nem érezte jól magát.
A szorult helyzetbe került teve nem szégyellős jószág. Nem cselleng kocsmákban, magányos italát dédelgetve. Nem hívja föl régi barátait, hogy elzokogja bánatát. Nem búslakodik, nem ír hosszú, érzelmes verseket az Életről és hogy milyen borzasztó is garzonlakásból nézve. Nem tudja, mi az a szorongás.
A tevének mindössze ipari méretű tüdeje van, és olyan hangja, mint a szamárcsordáé, amit épp szétláncfűrészelnek.
Teppik közelgett a lármán át. Te Szemét fölemelte fejét, és ide-oda forgatta, háromszögelve. A szeme őrülten forgott, amikor a tevék szokásos trükkjével úgy tett, mintha az orrlyukával nézne Teppikre.
Kiköpött.
Azaz köpni próbált.
Teppik megragadta az állat kötőfékét és meghúzta.
– Gyerünk, te szemét – mondta. – Ott van víz. Érezheted a szagát. Csak annyit kell csinálnod, hogy rájöjj, miként lehet hozzájutni!
Az összesereglett katonákhoz fordult. Azok döbbent arckifejezéssel néztek rá, kivéve azokat, akik nem vették le a sisakjuk, ők fémes kegyetlenséggel bámulták.
Teppik elmarta a vizestömlőt egyiküktől, kihúzta a dugót és kiöntötte a földre a teve rángatózó orra előtt.
– Van itt egy folyó – sziszegte. – Tudod, hol van, csak annyit kell tenned, hogy odamész!
A katonák idegesen pislogtak körbe. Ezt tette több tsorti is, akik odajöttek, hogy megnézzék, mi folyik.
Te Szemét talpra állt remegő térddel és elkezdett körbeforogni. Teppik kapaszkodott.
...legyen d egyenlő 4, gondolta Te Szemét kétségbeesve. Legyen a.d egyenlő 90. Legyen nem-d egyenlő 45...
– Szükségem van egy botra! – kiáltotta Teppik, miközben elpörgött az őrmester mellett. – Sose értenek meg semmit, hacsak nem ütöd őket egy bottal, az olyan, mint a központozás, a tevéknek!
– Jó lesz egy kard?
– Nem!
Az őrmester tétovázott, aztán föladta Teppiknek a lándzsaját.
A fiú először a hegyénél fogta meg, küzdött az egyensúlyért, s aztán erősen rácsapott a teve horpaszára, por- és szőrfelhőt verve.
Te Szemét megállt. A füle forgott, min a radarantenna. Forgó szemmel a sziklafalra meredt. Aztán, amikor Teppik megmarkolt egy marok szőrt és fölhúzta magát, a teve ügetésbe csapott.
...Gondolkozzunk fraktálokban...
– Ott bele fogsz egyenesen rohanni... – kezdte az őrmester.
Csönd támadt. És sokáig folytatódott.
Az őrmester idegesen feszengett. Aztán átnézett a sziklákon a tsortiakra, és elkapta a vezérük pillantását. Kimondatlan egyetértésben, amiben mindenütt osztoznak a centuriók és törzsőrmesterek, végigballagtak a szirt mentén és csak a sziklában alig látható résnél álltak meg.
A tsorti őrmester végigfuttatta rajta a kezét.
– Az ember azt hinné, hogy lennie kéne itt valami, tudod, teveszőrnek vagy valaminek – mondta.
– Vagy vérnek – értett egyet az ephebei.
– Szerintem ez egyike azoknak a megmagyarázhatatlan jelenségeknek.
– Ó! Hát, akkor rendben.
A két férfi egy darabig a követ fürkészte.
– Mint a délibáb – tette hozzá segítőkészen a tsorti.
– Egy olyasmi, igen.
– Egy pillanatig azt hittem, sirályokat is hallok.
– Bolondság, ugyebár. Errefelé nincsenek.
A tsorti udvariasan köhintett, és visszanézett az embereire. Aztán közelebb hajolt.
– Gondolom, a tieid maradéka hamarosan megérkezik – mondta.
Az ephebei kissé közelebb lépett, és amikor megszólalt, a szája sarkából tette, míg szemét láthatólag továbbra is teljesen lekötötte a szikla kémlelése.
– Úgy van – felélte. – És a tieid is, ha szabad kérdeznem?
– Igen. Gondolom, le kell mészároljunk titeket, ha a mieink érnek ide elsőnek.
– Hasonlóképp mi is. Nem lepne meg. Hát, ezen nem lehet segíteni.
– Egyike azoknak a dolgoknak, tényleg – ismerte el a tsorti.
A másik bólintott. – Fura egy világ ez, ha jobban meggondoljuk.
– Hát erre remekül rátapintottál, az tuti. – Az őrmester kicsit meglazította a mellvértjét, boldogan, hogy kinn van a napfényből. – A fejadag oké nálatok? – kérdezte.
– Ó, hát tudod. Tilos a morgás.
– Mint nálunk, egy az egybe'.
– Mer' ha morogsz, még rosszabbat adnak.
– Mint a mieink. Jut eszembe, nincs fügétek véletlenül? Most úgy megennék egy fügét.
– Sajna, nincs.
– Csak gondoltam, megkérdem.
– Van viszont bőven datolya, ha az megfelel.
– Kösz, okék vagyunk datolyából.
– Sajnálom.
A két férfi gondolataiba merülve ácsorgott egy darabig. Aztán az ephebei újra föltette sisakját, és a tsorti megigazította az övét.
– Hátakkor.
– Hátakkor.
Kifeszítették a válluk, fölemelték az álluk, és elmasíroztak. Egy másodperccel később szaporán hátraarcot csináltak, és épp csak megvillantva egymás felé egy zavart vigyort, ki-ki visszatért saját oldalára.

IV. Könyv

101 Dolog, Amit Egy Fiú Megtehet Könyve

Teppik előzőleg arra számított...
...mire?
Esetleg a sziklába csapódó hús szottyanására. Esetleg, bár tényleg csak a várakozás határán, az Ősi Királyság látványának kibomlására maga alatt.
Hideg, nedves ködre nem számított.
A tudomány számára ismeretes, hogy sokkal több dimenzió van a klasszikus négynél. A tudósok azt állítják, hogy ezek általában nem gyakorolnak hatást a világra, mert az extra dimenziók nagyon kicsik és visszagörbülnek önmagukba, és mivel a valóság fraktális, legnagyobb része saját belsejébe van belehajtogatva. Ez vagy azt jelenti, hogy a világegyetem sokkal jobban teli csodával, mintsem reménykedhetnénk megértésében, vagy jóval valószínűbben azt, hogy a tudósok menet közben agyalják ki a dolgokat.
Ám a multiverzum telis-teli pöttöm dimenziócskákkal, a teremtés játszóutcáival, ahol a fantázialények hancúrozhatnak anélkül, hogy elgázolná őket a komoly realizmus. Néha, amikor a valóság szövedékének lyukain átesnek, összeütköznek ezzel a világegyetemmel, s olyankor okozzák a mítoszokat, meséket, és vádemeléseket Részegségért és Rendbontásért.
És, apró számítási hibából, ezek közül az egyikbe ügetett bele Te Szemét.
A mítosz majdnem jól tudta. A Szfinx igenis ott ólálkodott a királyságok határán. A történet csak nem határozta meg pontosan, miféle határokról szól.
A Szfinx irreális lény. Kizárólag azért létezik, mert elképzelték. Közismert, hogy egy végtelen világegyetemben mindennek, ami elképzelhető, léteznie kell valahol, s mivel sok közülük nem olyasmi, aminek szabadna léteznie jó karban tartott téridő keretek közt, kilökik őket egy félreeső dimenzióba. Ez talán bizonyos mértékig megmagyarázza a Szfinx krónikus rossz kedvét, noha bármilyen oroszlántesttel, női keblekkel és sasszárnnyal teremtett lény elég komoly identitászavarban szenved, és nem kell neki sok, hogy dühbe guruljon.
Ezért aztán kigondolta a Találós Kérdést.
Ennek köszönhetően szerte a különféle dimenziókban számottevő szórakozáshoz és megszámlálhatatlan étkezéshez jutott.
Ezt nem tudta Teppik, miközben Te Szemétet vezette a kígyózó ködben, ám a talpa alatt csikorgó csontok elegendő lényeges részletet árultak el neki.
Rengeteg ember halt meg itt. És ésszerű föltételezni, hogy az újabbak látták a régebbiek maradványait, és ezért lopakodva haladtak tovább. És az nem segített.
Akkor hát, nincs értelme osonni. Ráadásul a ködből meredező sziklák némelyikének nagyon aggasztó alakja van. Ez itt, például, pontosan úgy néz ki...
– Állj! – mondta a Szfinx.
Nem hallatszott más, csak a köd csöpögése és Te Szemét szopogató nesze, amikor néha-néha megpróbált nedvességet kivonni a levegőből.
– Te egy szfinx vagy – ámult Teppik.
– A Szfinx – javította ki a Szfinx.
– Hű! Rengeteg szobrunk van rólad otthon. – Teppik föl-, aztán még följebb nézett. – Azt hittem, kisebb vagy – fűzte hozzá.
– Reszkess, halandó! – mondta a Szfinx. – Annak okán, hogy a bölcsesség és a félelmetesség színe előtt állsz. – Pislogott. – Előnyösek azok a szobrok?
– Meg sem közelítik a valót – válaszolta Teppik, híven az igazsághoz.
– Tényleg úgy gondolod? Az emberek gyakran elhibázzák az orrom – közölte a Szfinx. – Azt mondták nekem, hogy a jobb profilom a jobb, és... – földerengett a Szfinxben, hogy mellékvágányra tereli magát. Szigorúan köhintett.
– Mielőtt továbbmehetsz, ó, halandó – jelentette ki –, meg kell válaszolnod a találós kérdésem.
– Miért? – érdeklődött Teppik.
– Mi? – A Szfinx rápislogott. Nem ilyesmire tervezték. – Miért? Miért? Mert. Ööö. Mert, várjunk csak, igen, mert le fogom harapni a fejed, ha nem teszed. Igen, azt hiszem, ez volt az.
– Értem – felelte Teppik. – Hát akkor, halljuk.
A Szfinx olyan zajjal köszörülte torkát, mint mikor egy üres teherautó tolat a kőbányában.
– Mi az, ami reggel négyláb, délben kétláb, és este háromláb? – kérdezte elbizakodottan a Szfinx.
Teppik fontolóra vette.
– Kemény dió – szólalt meg végül.
– A legkeményebb – állította a Szfinx.
– Ümm.
– Sose fogsz rájönni.
– Á – mondta Teppik.
– Nem vennéd le a ruháid, miközben gondolkozol? A szálak mindig beakadnak a fogaim közé.
– Nincs valami olyan állat, ami új lábakat növeszt, ha...
– Teljesen rossz nyomon jársz – jegyezte meg a Szfinx kinyújtva karmait.
– Ó!
– A leghalványabb fogalmad sincs róla, ugye?
– Még töprengek – válaszolta Teppik.
– Sose fogsz rájönni.
– Igazad van. – Teppik a karmokat bámulta. Ez nem igazán harcos állat, mondta biztatólag magának, határozottan túl fölszerelt. Különben is, a melle útban lesz neki, még ha az agya nem is.
– A helyes válasz „Az Ember” – világosította föl a Szfinx. – És most, légy szíves, ne fejts ki ellenállást, az kellemetlen vegyületeket bocsát a véráramba!
Teppik elhátrált egy felé suhintó mancs elől. – Várjunk csak, várjunk csak – mondta. – Hogy érted, hogy az ember?
– Ez egyszerű – felelte a Szfinx. – A csecsemő négykézláb mászik reggel, a felnőtt két lábon áll délben, és este az öregember bottal jár. Jó, mi?
Teppik az ajkába harapott. – Mi most egyetlen napról beszélünk? – kérdezte kételkedve.
Hosszú, feszengő csönd támadt.
– Ez hogyhívják, hasonlat – jelentette ki ingerülten a Szfinx, s megint kitöréssel támadt.
– Ne, ne, figyelj, várj egy percet! – kérte Teppik. – Azt szeretném, ha egészen egyértelműek lennénk ebben, rendben? Úgy értem, ez így méltányos, nem?
– Nincs semmi baj a találós kérdéssel – szögezte le a Szfinx. – Átkozottul jó találós kérdés. Mát ötven éve megvan nekem ez a találós kérdés, kölyökkorom óta – ezen elgondolkozott. – Csibekorom óta -javította ki magát.
– Nagyon jó találós kérdés – nyugtatta Teppik. – Nagyon mély. Nagyon megható. Az egész emberi lét dióhéjban. De azt el kell ismerd, hogy mindez nem történik meg egy egyénnel egyetlen nap alatt, igaz?
– Hát... Nem – ismerte el a Szfinx. – De ez magától értetődik a szövegkörnyezetből. A drámai analógia eleme minden találós kérdésben föllelhető – tette hozzá, annak pózában, aki valamikor régen hallotta ezt a frázist és megtetszett neki, noha annyira azért nem, hogy ne egye meg a szerzőt.
– Igen, de – kezdte Teppik lekuporodva és tisztára söpörve egy kis területet a nedves homokon – van-e belső következetesség a metaforán belül? Mondjuk azt, például, hogy az átlagos élettartam hetven év, oké?
– Oké – egyezett bele a Szfinx annak bizonytalan hanghordozásával, aki beengedte az ügynököt, és most szánom-bánom szemléli a jövőt, amiben kétségkívül életbiztosítást fog kötni.
– Remek. Jó. Szóval akkor a dél a 35 éves kor, nincs igazam? Na már most, föltételezve, hogy a legtöbb gyerek kábé egy évig totyog, a négylábas utalás tényleg nem helyénvaló, egyetértesz? Úgy értem, a reggel nagyobb részét is két lábon töltjük. Az analógiád szerint... – elhallgatott, és számítgatott egy keveset egy kézre eső combcsonttal – közvetlenül éjfél után csak körülbelül húsz percet, maximum félórát töltünk négy lábon. Igazam van? Légy méltányos.
– Nos... – mondta a Szfinx.
– Ugyanezen az alapon az ember nem használ még botot du. hatkor, mert akkor csak, ööö, 52 éves – jelentette ki Teppik bőszen firkálva. – Valójában egyáltalán nem lesz szükség bármiféle segédeszközre a járáshoz egész fél tízig, azt hiszem. Arra a föltételezésre alapozva, hogy a teljes élettartam lezajlik egyetlen nap alatt, amiről, azt hiszem, már kimutattam, hogy nevetséges. Sajnálom, alapjában véve oké, de nem működik.
– Nos – szólalt meg a Szfinx, ám ezúttal ingerülten –, nem tudom, mit tehetnék. Nincs másik. Ez az egyetlen, amire valaha is szükségem volt.
– Csak egy kicsit meg kell változtatnod, ez minden.
– Hogy érted?
– Csak tedd egy kicsit realisztikusabbá.
– Hmm. – A Szfinx megvakarta sörényét karmaival. – Oké – felelte tamáskodva. – Föltételezem, megkérdezhetem: Mi az, ami négy lábon jár...
– Képletesen szólva – vágott közbe Teppik.
– Négy lábon jár, képletesen szólva – egyezett bele a Szfinx – körülbelül...
– Húsz percig, azt hiszem, abban maradtunk.
– ...oké, rendben, húsz percig reggel, két lábon...
– De azt hiszem reggelnek nevezni kissé túlzás – mondta Teppik. – Ez pont éjfél után van. Úgy értem, formai szempontból persze reggel, de valójában még mindig tegnap éjszaka, nem gondolod?
A Szfinx arcán a megüvegesedett tekintetű pánik kifejezése suhant át.
– Neked mi a véleményed? – sikerült kinyögnie.
– Lássuk először, hova jutottunk, jó? Mi az, képletesen szólva, ami négy lábon jár pont éjfél után, két lábon a nap nagy részében...
– ...hacsak valami közbe nem jön – vetette közbe a Szfinx szánalmas buzgósággal, hogy mutassa, ő is hozzájárul.
– Remek, két lábon, hacsak közbe nem jön valami, egész vacsoraidőig, amikortól három lábon jár...
– Ismerek olyanokat, akik két sétabotot használnak – jegyezte meg a Szfinx segítőkészen.
– Oké. Akkor mit szólsz ahhoz: amikortól továbbra is két lábon jár vagy bármennyi tetszése szerinti művégtag-segédeszközzel?
A Szfinx ezt hosszasan fontolgatta.
– Iii-igen – fogadta el higgadtan. – Úgy tűnik, ez minden eshetőségre ráillik.
– Nos? – szólt Teppik.
– Nos mi? – tudakolta a Szfinx.
– Nos, mi a helyes válasz?
A Szfinx jéghidegen pillantott rá, aztán fölvillantotta agyarait.
– Na, nem – mondta. – Nem fogsz ezzel rászedni. Azt hiszed, hülye vagyok? Neked kell megmondanod nekem a választ.
– Ó, a francba! – fakadt ki Teppik.
– Azt hitted, megfogtál, mi? – kérdezte a Szfinx.
– Sajnálom.
– Azt hitted, jól összezavartál, mi? – vigyorgott a Szfinx.
– Érdemes volt megpróbálni – jelentette ki Teppik.
– Nem hibáztatlak. Szóval akkor mi a helyes válasz?
Teppik megvakarta az orrát.
– Sejtelmem sincs róla – mondta. – Hacsak, és ez vaktában találgatás, ugye, tudod, nem: Az Ember.
A Szfinx rámeredt.
– Te már jártál itt, nem igaz? – vádolta.
– Nem.
– Akkor valaki elmondta, igaz?
– Ki mondhatta volna el? Rájött valaki valaha is a helyes válaszra? – firtatta Teppik.
– Nem!
– Hát akkor? Nem is mondhatták el, nem igaz?
A Szfinx karmai ingerülten karistolták a sziklát.
– Gondolom, akkor jobb, ha továbbmész – morogta.
– Köszönöm – hálálkodott Teppik.
– Hálás lennék, ha nem mondanád el senkinek, kérlek – tette hozzá hidegen a Szfinx. – Nem szeretném, ha elrontanád másoknak.
Teppik fölküzdötte magát egy sziklára és onnan Te Szemétre.
– Emiatt ne aggódj! – vetette oda, megsarkantyúzva a tevét. Kénytelen volt észrevenni, hogy a Szfinx ajkai hangtalan mozognak, mintha megpróbálna valamire rájönni.
Te Szemét csak úgy húsz ölnyit tett meg, mielőtt a Szfinx bömbölése felharsant mögöttük. Most az egyszer hajlandó volt eltekinteni az etikettől, ami előírja, hogy a tevét bottal kell ütni, mielőtt bármit is csinálna. Mind a négy láb homokba vágódott és lendületet vett.
Ezúttal nem hibázott.

A papok elvesztették a fejük.
Nem arról volt szó, hogy az istenek nem engedelmeskednek nekik. Az istenek tudomást se vettek róluk.
Ahogy eddig is. Egy dzselébéjbi istent meggyőzni, hogy engedelmeskedjen neked, jelentős ügyességet igényel, és a papoknak mindig fürge ugrásra készen kell állniuk. Például, ha lelöksz egy sziklát a szirtről, akkor egy gyors fohász az istenekhez, hogy essen le, bizonyosan meghallgatásra talál. Ugyanígy az istenek gondoskodtak róla, hogy a nap lenyugodjon és a csillagok fölkeljenek. Bármely kérelem az istenekhez, hogy intézzék el, hogy a pálmafák gyökerükkel a földben és leveleikkel a tetejükön nőjenek, bizonyosan kegyes fogadtatásra lel. Mindent összevéve, bármely pap, aki törődött az ilyesmivel, bebiztosíthatta a nagy arányú sikert.
Azonban egy dolog, ha az istenek akkor fütyülnek rád, amikor messze vannak és láthatatlanok, és egész más dolog olyankor, amikor az országot járják. Ettől olyan hülyén érzed magad.
– Miért nem hallgatnak meg? – kérdezte Teg, a Földművelés Lófejű Istene, főpapja könnyek közt. Amikor utoljára látták, Teg a szántó közepén ült, kihuzigálta a gabonát és vihogott.
A többi főpap sora se ment jobban. Az idő megszentelte rituálék megtöltötték a palota légterét édes, kék füsttel, és elegendő válogatott lábasjószágot főztek egy éhínség enyhítésére, ám az istenek letelepedtek az Ősi Királyságban, mintha az övék lenne, és az ott élő emberek nem számítanának többet holmi rovaroknál.
És a tömegek még mindig kint álltak. Az Ősi Királyságot vallás uralta a hétezer év jobbik részében. Minden jelen lévő pap agyában ott volt annak igen szemléletes képe, hogy mi történne, ha a nép valaha is azt gondolná, csak egy pillanatra, hogy többé már nem teszi.
– És ezért, Dios – jelentette ki Kumi –, magához fordulunk. Mit kíván, mit tegyünk?
Dios a trón lépcsőjén ült és komoran bámulta a padlót. Az istenek nem figyeltek rá. Ezt tudta. Ha valaki, hát ő tudja. De korábban ennek nem volt jelentősége. Az ember megtette a mozdulatokat és előállt a válasszal. A rituálé volt a fontos, nem az istenek. Az istenek ott voltak, hogy ellássák a szócső feladatát, mert ugyan ki másra hallgatnának az emberek?
Míg küszködött, hogy tisztán gondolkozzon, a keze megtette a Hetedik Óra Rituáléjának mozdulatait, kristályszerűen merev és megváltoztathatatlan idegrendszeri parancsoknak engedelmeskedve.
– Megpróbáltatok mindent? – tudakolta.
– Mindent, amit tanácsolt, ó, Dios – válaszolta Kumi. Kivárta, amíg a legtöbb pap rájuk nézett és akkor, sokkal emeltebb hangon, folytatta: – Ha a király itt lenne, ő közbenjárna értünk.
Elkapta Sarduk papnőjének pillantását. Nem vitatta meg a dolgokat vele, ugyan, mi lenne megvitatandó? De volt egy olyan érzése, hogy van köztük valami bajtársiasság. A nő nem kedvelte túlzottan Diost, és sokkal kevésbé illetődött meg tőle, mint a többiek.
– Mondtam nektek, hogy a király halott – felelte Dios.
– Igen, hallottuk. Azonban úgy tűnik, nincs tetem, ó, Dios. Mindazonáltal mi elhisszük, amit mondott nekünk, mivel a nagy Dios az, aki kijelentette, és mi nem hallgatunk a rosszindulatú pletykákra.
A papok hallgattak. Rosszindulatú pletykák is? És valaki már említett híreszteléseket, nem igaz? Itt valami határozottan nincs rendben.
– A múltban sokszor megtörtént – szólalt meg a papnő, végszóra – Amikor a királyságot veszély fenyegette, vagy a folyó nem áradt ki, a király elment, hogy közbenjárjon az isteneknél. Elküldtük, hogy közbenjárjon az isteneknél.
A hangjában az elégedett él nyilvánvalóvá tette, hogy csak odautazásról beszél.
Kumi borzongott örömében és félelmében. Ó, igen. Azok voltak a szép idők. Hajdan néhány ország kísérletezett a királyok föláldozásának ötletével. Néhány év lakomázás és uralkodás, aztán nyissz – és utat nyitottunk az új közigazgatásnak.
– Válsághelyzetben esetleg egy magasrangú államminiszter is megteszi – folytatta a papnő.
Dios fölnézett, arca tükrözte ízületei kínlódását.
– Értem – mondta. – És ki lesz akkor a főpap?
– Az istenek majd kiválasztják – válaszolta Kumi.
– Meghiszem azt! – fanyalgott Dios. – Csak némi kétely merül föl bennem választásuk bölcsességét illetően.
– A halottak beszélhetnek az istenekkel a Másvilágon – jelentette ki a papnő.
– De az istenek mind itt vannak – válaszolta Dios, megküzdve lába lüktetésével, ami erősködött, hogy ilyenkor neki a központi folyosón kéne mennie, útban az Alsó Ég Rítusát felügyelni. A teste a folyón túli enyhülést követelte. És ha már átkelt a folyón, ne is térjen vissza soha... de hát mindig ezt mondja.
– A király távollétében a főpap látja el kötelességeit. Nem így van, Dios? – kérdezte Kumi.
Így volt. Meg vagyon írva. Nem írhatod újra, ha már meg vagyon írva. Ő maga írta. Hajdan.
Dios lehorgasztotta fejét. Ez rosszabb volt, mint a csatornázás, rosszabb, mint bármi. És mégis... és mégis... átkelni a folyón...
– Hát akkor, rendben van – mondta. – Lenne egy utolsó kívánságom.
– Igen? – Kumi hangjának máris új, főpapi csengése volt.
– Azt kívánom, hogy temessetek a... – kezdte Dios, és megszakította azoknak a papoknak moraja, akik kiláthattak a folyón túlra. Minden szem a távoli, koromsötét part felé fordult.
Ahol Dzselébéjbi királyainak légiói vonultak.

Támolyogtak, ám gyorsan haladtak. Szakaszok, zászlóaljak, seregek. Többé nem volt szükségük Gern pörölyére.
– A pácolástól van – magyarázta a király, miközben fél tucat őst figyeltek, amint kirántottak egy pecsétet foglalatából. – Attól megkeményedtünk.
A még ősöbbek némelyikét elöntötte a túlbuzgóság és megtámadták magukat a piramisokat, s sikerült nekik kiemelni tulajdonképpen náluk magasabban lévő tömböket. A király nem hibáztatta őket. Rettenetes dolog halottnak lenni, tudni, hogy halott vagy, és bezárva lenni a sötétben.
Sose fogom engedni, hogy bezárjanak az egyikbe, esküdött magának.
Végül odaértek, miként a dagály, egy újabb piramishoz. Kicsi volt, alacsony, sötét, félig eltakarta a szélhordta homok, és a tömböket alig lehetett kőművesmunkának nevezni, nem voltak jobbak durván kinagyolt görgetegnél. Nyilvánvalóan jóval azelőtt építették, hogy a Királyság kitanulta a piramisok csínját-bínját. Alig volt több kőrakásnál.
Az ajtópecséten, sarkosan, mélyen és durván kifaragva, az Őskirályság hieroglifái álltak: „KHUFT KÉSZÍTTETETT. AZ ELSŐ”.
Számos ős csoportosult köré.
– Jó ég! – jegyezte meg a király. – Lehet, hogy túl messzire megyünk.
– Az Első – suttogta Dil. – Az Első a Királyságban. Senki se volt itt előtte, csak vízipacik és krokodilok. Ennek a piramisnak belsejéből hetven évszázad tekint le ránk. Öregebb, mint bármi...
– Igen, igen, rendben – mondta Teppikamon. – Semmi szükség túlzásokba esni. Ő is csak ember volt, ugyanúgy, mint mindnyájan.
– „És Khuft, a tevehajcsár, lenézett a völgyre...” – kezdte Dil.
– Hétezer évnek elteltyvel mynden byzonnyal fzeretne újra reá nézni – vágott közbe Ashk-ur-men-tep nyersen.
– Akkor is – ódzkodott a király. – Azért ez kissé...
– A holtak egyenlőek – szögezte le Ashk-ur-men-tep. – Te ott, yf fyú ember. Hývjad ewt elew.
– Ki, én? – sápadt el Gern. – De ő volt az Els...
– Igen, ezen már túlvagyunk – közölte Teppikamon. – Csináld! Mindenki kezd türelmetlenkedni. Szerintem már ő is.
Gern a szemét forgatta, és meglóbálta a pörölyt. Pont, amikor a kőtörő kalapács már azon volt, hogy lesivítson a pecsétre, Dil előrelendült, ezzel arra kényszerítve Gernt, hogy ágyéksérvet kiváltó erőfeszítéssel vadul eltáncoljon, hogy elkerülje a pöröly beletemetését mestere fejébe.
– Nyitva van! – kiáltotta Dil. – Nézzék! A pecsét félrefordítható!
– Úgyan érty, ew házoá kývül vagyon?
Teppikamon előretámolygott és megragadta a piramis ajtaját. Az könnyen mozdult. Aztán a fáraó megvizsgálta a követ alatta. Ámbátor elhagyott és félig behomokozott volt a piramis, valaki ügyelt arra, hogy a hozzá vezető ösvény tiszta legyen. És a kő ugyancsak megkopott, mintha sok láb taposta volna.
A dolgok természetéből kifolyólag nem ez volt a piramisok normális állapota. Pont az volt a lényeg, hogy ha egyszer benn vagy, benn vagy.
A múmiák megszemlélték az elkopott bejáratot és meglepetten recsegtek egymásra. Az igazán ősi ősök egyike, aki épp csak össze tudta magát tartani, olyan hangot adott ki, mint a rohadó fát végre meghódító szú.
– Mit mondott? – kérdezte Teppikamon.
Ashk-ur-men-tep múmiája tolmácsolt. – Azt monda, ez byza Kyfértetyef – krákogta.
A néhai király bólintott. – Bemegyek és megnézem. Ti, két eleven, velem jöttök.
Dilnek megnyúlt az arca.
– Ó, ugyan már, ember – csattant föl Teppikamon, hátrafeszítve az ajtót. – Figyelj, én nem félek. Mutass egy kis gerincet. Mindenki más azt teszi.
– De szükségünk lesz fényre – tiltakozott Dil.
A legközelebbi múmiák sietve elhátráltak, amikor Gern bátortalanul előhúzta zsebéből a tűzszerszámot.
– Szükségünk lesz valamire, amit meggyújthatunk – mondta Dil. A múmiák motyogva még hátrébb csoszogtak.
– Vannak itt benn fáklyák – mutatott rá Teppikamon, a hangja kissé fojtott. – És jobb lesz, ha távol tartod őket tőlem, fiú.
Kicsi piramis volt, se útvesztője, se csapdái, csak egy fölfelé vezető sziklafolyosó. Félénken, minden pillanatban arra számítva, hogy névtelen rémségek ugranak rájuk, a balzsamozók követték a királyt egy kis, szögletes kamrába, ami homoktól szaglott. A tető koromtól feketéllett.
Benn nem volt szarkofág, nem volt múmiatok, nem volt rémség, se neves, se névtelen. A padló közepét elfoglalta egy magasabb tömb, rajta takaró és párna.
Egyik sem látszott különösebben ősinek. Elég kiábrándító volt az egész.
Gern a nyakát nyújtogatva nézett körbe.
– Tényleg egész klassz – jegyezte meg. – Lakályos.
– Nem – mondta Dil.
– Hé, király, mester, tessenek idenézni – kérte Gern, odaügetve az egyik falhoz. – Nézzék! Valaki idekapart izéket. Nézzék ezt a rengeteg kis vonalkát a falon!
– Meg ezen a falon – említette a király. – Meg a padlón. Valaki számolt. Látjátok, tízesével áthúzta mindet. Valaki számolt valamit. Tömérdek valamit. – Hátralépett.
– Miféle valamit? – kérdezte Dil, maga mögé tekintve.
– Nagyon furcsa – jelentette ki a király. Előrehajolt. – Alig lehet kivenni alattuk a feliratokat.
– El tetszik tudni olvasni, király úr? – firtatta Gern azzal, amit Dil fölösleges buzgalomnak vélt.
– Nem. Ez valóban nagyon ősi. Egyetlen vacak hieroglifét se tudok kisilabizálni – felelte Teppikamon. – Nem hinném, hogy manapság akad eleven ember, aki el tudná olvasni.
– Milyen kár! – sajnálkozott Gern.
– Az bizony! – sóhajtott a király. Gyászos csöndben álltak.
– Szóval esetleg megkérhetnénk az egyik halottat? – érdeklődött Gern.
– Ööö. Gern – szólt Dil, hátrálóban.
A király hátba vágta az inast, amitől az előrezuhant.
– Átkozottul okos ötlet! – közölte. – Csak kimegyünk és megkérjük az egyik igazán korai őst. Ó! – Megroggyant a válla. – Az nem jó. Senki se fogja megérteni őket...
– Gern! – kiáltotta Dil elkerekedett szemmel.
– Nem, rendben lesz, király – felelte Gern, élvezve a gondolat frissiben lelt szabadságát –, mert, az az oka, hogy mindenki megért valakit, csak sorba kell rakjuk őket.
– Okos fiú. Okos fiú – dicsérte a király.
– Gern!
Mindketten döbbenten néztek Dilre.
– Jól tetszik lenni, mester? – kérdezte Gern. – Teljesen el tetszett sápadni.
– A f... – dadogta Dil, mereven a rettegéstől.
– A micsoda, mester?
– A f... nézd a f...
– Le kéne pihenjen – jelentette ki a király. – Ismerem a fajtáját. Művésztípus. Túlfeszített.
Dil nagy levegőt vett.
– Nézz már a nyavalyás fáklyára, Gern! – üvöltötte.
Odanéztek.
Különösebb felhajtás nélkül, fekete hamvát száraz szalmává változtatva, a fáklya visszafelé égett.

Az Ősi Királyság elterült Teppik előtt, és valószerűtlen volt.
Ránézett Te Szemétre, ami pofáját egy út menti patakba dugta és olyan hangokat adott ki, mint az utolsó csöpp a turmixos pohárban [27] Te Szemét épp elég valóságosnak látszott. Nincs semmi, ami annyira szolidnak látszana, mint egy teve. Ám a tájnak bizonytalan látszata volt, mintha még nem döntötte volna el teljesen, ott legyen, vagy sem.
Kivéve a Nagy Piramist. Úgy guggolt középtávol, mint a pillangót táblára szögező tű. Szerét ejtette, hogy szerfelett szilárdnak lássék, mintha magába szívta volna az összes szilárdságot a tájból.
Hát, most itt van. Akárhol is van az itt.
Hogyan lehet megölni egy piramist?
És mi történik, ha megtetted?
Abból a föltételezésből indult ki, hogy minden visszapattan a helyére. Vissza az Ősi Királyság újraforgatott időmedencéjébe.
Egy darabig az isteneket figyelte, azon tűnődve, mi a fenék lehetnek, de most már nem számított. Semmivel se tűntek valóságosabbnak a földnél, amin jártak, saját fölfoghatatlan küldetésük után. A világ nem több álomnál. Teppik képtelennek érezte magát a meglepődésre. Ha hét kövér tehén jött volna arra, rájuk se pillantott volna kétszer.
Újra fölmászott a nyeregbe és Te Szeméten tevegelt, enyhén lötyögve, végig az úton. A földeknek mindkét oldalon letarolt kinézete volt.
A nap végül süllyedni kezdett; az este és az éjszaka istenei fölülkerekedtek a nappali isteneken, de hosszú küzdelem volt, és, amikor az ember végiggondolta mindazt, ami szerencsétlennel most történni fog – istennők falják föl, áthajóznak vele a világ alatt, és így tovább –, komoly esély látszott arra, hogy többé nem kerül a szemük elé.
Senki sem volt látható, amikor belovagolt az istállóba. Te Szemét higgadtan odalépdelt állásához és finomkodva megrángatott egy szénaköteget. Korábban kigondolt valami érdekeset a bivariáns disztribúcióról.
Teppik megveregette az állat horpaszát, újabb porfelleget keltve, aztán fölsétált a széles lépcsőn magába a palotába. Még mindig sehol egy őr, sehol egy szolga. Sehol egy élő lélek.
Úgy surrant a saját palotájába, mint egy nappali betörő, és útját Dil műhelye felé vette. Az üres volt, és úgy nézett ki, mintha nemrégiben itt járt volna egy sajátságos ízlésvilágú tolvaj. A trónterem konyhaszagú volt, és a látszat szerint a szakácsok sietve menekültek el.
Dzselébéjbi királyainak aranymaszkja, kissé elformátlanodottra görbülve, egy sarokba gurult. Teppik fölvette, és puszta gyanakvásból, megkarcolta egyik késével. Az arany levált, föltárva egy ezüstös-szürkés csillanást.
Ezt sejtette. Egyszerűen nem volt ennyi arany az országban. A maszk olyan nehéznek érződött, mint az ólom, hát mert az is. Eltűnődött, volt-e valaha teljesen aranyból, és melyik ős tette, és hogy hány piramist fizettek ki belőle. Biztos egynek vagy másnak jelentős jelképe. Talán nem is valaminek. Csak úgy önmagában szimbolikus.
Az egyik szent macska a trón alatt rejtőzött. Most lelapította fülét és Teppikre fújt, amikor a fiú lehajolt, hogy megsimogassa. Legalább ennyi nem változott meg.
Még mindig sehol senki. Kisétált az erkélyre.
És ott volt a nép, hatalmas, néma tömeg, átbámulva a túlpartra a fakuló, nyomasztó fényben. Miközben Teppik szemlélte, a közelebbi partról elindult a csónakok és dereglyék hajóraja.
Hidakat kellett volna építsünk, gondolta a fiú. De azt mondtuk, hogy az megbéklyózná a folyót.
A mellvéd fölött könnyedén a döngölt földre huppant, és lesétált a tömeg közé.
És akkor hitük teljes ereje belékaszált.
Az lehet, hogy Dzselébéjbi népének ellentmondásos fogalmai vannak az isteneiről, de királyaiba vetett hite évezredek óta rendíthetetlen. Teppik számára ez olyan volt, mintha belegyalogolt volna egy dézsa alkoholba. Érezte, ahogy belé ömlik, míg ujjbegyei pattogni kezdenek, elárasztja a testét, míg az agyába nem lövell, nem a mindenhatóságot hozva, de a mindenhatóság érzését keltve, azt a roppant erős benyomást, hogy ha valójában nem is tud mindent, hamarosan tudni fogja és már egyszer tudta.
Ilyen volt annak idején Ankhban, amikor az istenség horgára kapta. De az csak pislákolás volt. Most ott állt mögötte az igaz hit szilárd ereje.
Lenézett a susogásra maga alatt, s látta, hogy zöld hajtások sarjadnak a száraz homokból a lába körül.
Ördög és pokol, gondolta. Tényleg isten vagyok.
Ez nagyon kínos lehet.
Átfurakodott a sokaságon, míg oda nem ért a folyópartra és ott megállt egy sűrűsödő gabonanyaláb közepén. Ahogy a tömeg kapcsolt, a legközelebb állók térdre hullottak, és az áhítatosan földre rogyó emberek hulláma hullámként terjedt ki Teppikből.
De én nem ezt akartam! Én csak azt akartam, hogy segíthessek a népnek boldogabban élni, a csatornázással. Akartam valamit tenni a lepusztult belvárosi részekkel. Csak meg akartam őket nyugtatni és megkérdezni, élvezik-e az életük. Azt gondoltam, az iskoláztatás talán jó ötlet, hogy aztán ne essenek hasra valaki előtt és imádják még a lába nyomát is, csak mert ért a növényekhez.
És szerettem volna valamit csinálni az építészettel...
Ahogy a fény elszivárgott az égről, mint a kihűlő acél, a piramis valahogy még nagyobb lett, mint korábban. Ha tervezned kéne valamit, ami a tömeg nagyon határozott benyomását kelti, a piramis lenne az. A szürke fényben kivehetetlen alakok tömege vette körül.
Teppik körülnézett a hason fekvő sokaságon, míg meg nem látott valakit a palotaőrség egyenruhájában.
– Te fickó, talpra! – parancsolta.
A férfi rettegő pillantást vetett rá, de félénken függőlegesbe vergődött.
– Mi folyik itt?
– Ó, király, aki ura a...
– Nem hiszem, hogy van időnk erre – mondta Teppik. – Azt tudom, hogy ki vagyok, most azt szeretném megtudni, mi történik.
– Ó, király, láttuk a holtakat járni! A papok elmentek, hogy beszéljenek velük.
– A holtak járnak?
– Igen, ó, király.
– Mi most nem életben levő emberekről beszélünk?
– Igen, ó, király.
– Ó! Hát, köszönöm. Ez nagyon velős volt. Nem túl informatív, ám velős. Akad erre egy csónak?
– A papok mindet elvitték, ó, király.
Teppik láthatta, hogy ez igaz. A palotához közeli mólóknál általában tolongtak a csónakok, de most mind üres volt. Ahogy a vizet bámulta, annak szeme és hosszú orra nőtt, hogy emlékeztesse: a Dzselben úszni annyira keresztülvihető, mint a köd fölszögezése a falra.
Rámeredt a tömegre. Mindenki várakozóan őt figyelte, mély meggyőződéssel, hogy ő majd tudja, mi a következő teendő.
Visszafordult a folyóhoz, kinyújtotta kezét maga előtt, összeszorította, majd lassan széttárta.
Nedves, cuppogó nesz hallatszott, és a Dzsel vize kettévált előtte. Sóhaj kélt a tömegben, de az ő döbbenetük semmi volt ahhoz az úgy egy tucatnyi krokodiléhoz képest, amiket ez ott hagyott, hogy tíz láb levegőben próbáljanak úszni.
Teppik leszaladt a parton, át a súlyos sáron, lebukva, hogy elkerülje a vadul felé csapkodó farkakat, miközben a hüllők nehézkesen lepottyantak a folyóágyra.
A Dzsel föltornyosult, mint két, khaki fal, így nedves és árnyas sikátoron futott végig. Itt-ott csontszilánkok, régi pajzsok, lándzsadarabok, csónakbókonyok hevertek. Átugrotta vagy fürgén megkerülte az évszázadok hulladékát.
Előtte egy óriási hím krokodil hajtotta ki magát álmodozva a vízfalból, eszeveszetten csapkodott a levegőben, aztán lepuffant az iszapba Teppik erősen rálépett az állat pofájára és továbbrohant.
Mögötte néhányan a gyorsabb fölfogású polgárok közül, látván az elkábult hüllőket maguk alatt, elkezdtek köveket keresni. A krokodilok ősidők óta vitathatatlan urai voltak a folyónak, ám ha néhány perc leforgása alatt esetleg elérhető némi fölzárkózás, akkor érdemes megpróbálkozni vele.
Akkor tört ki annak hangja, hogy a folyó rémei megkezdték hosszú utazásuk a kézitáskaság felé, amikor Teppik fölcaplatott a túlparton.

Az ősök sora átnyúlt a kamrán, végig a sötét folyosón, és ki, a homokra. Mindkét irányba haladó suttogás töltötte meg, száraz hang, mint amikor a szél vén papírt zörget.
Dil a homokon feküdt, míg Gern egy szövetdarabbal legyezte az arcát.
– Mi' csinálnak? – motyogta.
– Olvassák a feliratot – válaszolta Gern. – Ezt igazán látnia kéne, mester! Az, amelyik olvassa, gyakorlatilag egy...
– Igen, igen, rendben – mondta Dil, nagy nehezen fölülve.
– Több mint hatezer éves! És az unokája hallgatja és elmondja a saját unokájának, és az elmondja a saját uno...
– Igen, igen, mindé...
– „És-Khuft-is-azt-Mondá-az-Elsőnek, Mit-Adhatunk-Néked-mi, Ki-Megtanított-Minket-a-Helyes-Útra – mondta Teppikamon [28] a sor végén. – És-az-Első-Imígyen-Szóla, és-ígyen-Szóla, Építtessék-Peniglen-Nékem-egy-Pirarnis, Azért-hogy-Nyugodhassam; és-Építtessék-ilyes-Méretekkel, Hogy-Megfelelő-Légyen. Es-Imígyen-Történt-Vala, és-az-Első-Neve-Peniglen-Vala...”
De nem jött a név. Csak a fölemelt hangok, veszekedés, ősi átokszavak zúgása, ami úgy terjedt végig az aszalódott ősök során, mint szikra a puskaporcsíkon. Amíg oda nem ért Teppikamonhoz, akiből kirobbant a harag.

Az ephebei őrmester, csöndesen izzadva az árnyékban, megpillantotta, amire félig-meddig számított és amitől teljes egészében rettegett. Poroszlopokat a szemközti láthatáron.
A tsorti főerő ért ide elsőként.
Fölállt, hivatásosan biccentett ellenlábasának az út másik oldalán, és ránézett a parancsnoksága alatt álló két maroknyi emberre.
– Szükségem van egy hírnökre, hogy elvigyen egy, ööö, üzenetet a városba – közölte. Kezek erdeje emelkedett a magasba. Az őrmester sóhajtott, és kiválasztotta a fiatal Autoptészt, akiről tudta, hogy hiányolja a mamáját.
– Fuss, mint a szél – mondta. – Bár gondolom, ezt nem kell külön mondjam, ugye? És aztán... és aztán....
Állt, hangtalan mozgó ajkakkal, míg a nap földerítette a forró, keskeny szoros köveit és néhány rovar döngicsélt a csenevész bokrokban. Kiképzéséből kimaradt a Híres Utolsó Szavak tantárgy.
Tekintetét az otthon irányába emelte.
– Menj, s vidd hírül az ephebeieknek... – kezdte.
A katonák vártak.
– Mit? – kérdezte egy idő múlva Autoptész. – Menjek és vigyek hírül mit?
Az őrmester megkönnyebbült, mint a léggömbből kieresztett levegő.
– Menj és mondd nekik: miért késlekedtetek? – mondta. A közelebbi láthatáron egy másik porfelhő közeledett.
Ez mar jobb. Ha már muszáj vérfürdőnek lennie, akkor abban osztoznia illik mindkét félnek.

A halottak városa ott feküdt Teppik előtt. Ankh-Morpork után, ami csaknem pontosan az ellenkezője (Ankh-ban még az ágynemű is eleven az élettől), valószínűleg ez volt a Korong legnagyobb városa, utcái a legremekebbek, építészete a legfenségesebb és leginkább áhítatot keltő.
Népesség szempontjából a nekropolisz fölülmúlta az Ősi Királyság többi városát, de lakosai nem nagyon jártak társaságba, és itt semmit se lehetett szombat esténként csinálni.
Mostanáig.
Most tolongott a nép.
Teppik egy szélmarta obeliszk csúcsáról nézte, ahogy a megboldogultak szürke és barna, és néhol kissé zöldes seregei elhaladtak alatta. A királyok demokratikusak voltak. A piramisok kiürítése után bandáik figyelmüket az alacsonyabb rangú sírboltokra fordították, és most a nekropolisznak valóban voltak kereskedői, nemesei, sőt még kézművesei is. Nem mintha, mindent összevéve, lett volna bármiféle mód az eltérés megállapítására.
Ők mind, az utolsó tetemig, a Nagy Piramis felé vonultak, ami, mint valami karbunkulus, tornyosult a csekélyebb, öregebb épületek fölé. És mindegyikük nagyon dühösnek látszott valami miatt.
Teppik könnyedén leugrott egy masztaba széles, lapos tetejére, elszaladt a másik végéig, átugrott a résen egy díszes szfinxre – egy pillanatig aggódott, de ez elég élettelennek tűnt –, és onnan már csak egy csáklyavetés kellett egy lépcsős piramis egyik alacsonyabb emeletére.
A vitatott nap elnyúlt fénysugara átszúrt a néma tájon, amikor emlékműről emlékműre cikázott magasan a csoszogó sereg fölött.
Mögötte rövid időre hajtások bújtak elő az ősi kőből, kicsit megrepesztve azt, aztán elhervadtak és elpusztultak.
Ez, mondta a vére, ahogy körbebizsergett testében, az, amire edzettél. Még Mericet se tudna lepontozni ezért. Száguldani az árnyékokban a csöndes város fölött, rohanni, mint egy macska, kapaszkodót találni ott, ahol egy gekkó is zavarba jönne – és, a célban, az áldozat.
Igaz, egy milliárd tonnás piramis, és mindeddig az elhantolás legnagyobb kliense Patricio volt, Quirm 322 fontos Despotája.
Egy emlékmű-obeliszk, mely féldomborműben jegyezte föl egy négyezer évvel korábbi király vívmányait, és ami sokkal jobban elérte volna célját, ha a szélkorbácsolta homok nem koptatta volna le réges-rég az uralkodó nevét, alkalmas létrát kínált, és csak egy szakértő módra a csúcsára fölhajított csáklya – ami az elfeledett monarcha kinyújtott ujjai közé akadt – kellett ahhoz, hogy hosszú, enyhe ívben egy sírbolt tetejére lendülhessen.
Futva, mászva, lendülve, sietve mászóvasakat kalapálva a holtak emlékműveibe, Teppik előre tört.

A mészkövek közt tűzfények tűpettyei tűzték ki a szembenálló seregek vonalait. Noha mély és stilizált volt a háborúság a két birodalom között, mindkettő tartotta magát az ősi hagyományhoz, mely szerint nem szokás hadviselésbe fogni éjjel, aratás idején, vagy amikor esik. Elég fontos volt ahhoz, hogy különleges alkalmakra tartogassák. Teljes gőzzel nekilátni az egészet puszta bohózattá silányítja.
A szürkületben a vonal mindkét oldaláról fölhangzott a folyamatban levő előretolt ácsolás serény zaja.
Azt mondják, a hadvezérek mindig készen állnak az utolsó háború újravívására. Ugyan sok ezer év telt el az utolsó háború óta Tsort és Ephebe között, ám a hadvezéreknek jó emlékezőtehetsége van, s ezúttal fölkészülten érkeztek.
A vonal mindkét oldalán lassan alakot öltöttek a falovak.

– Távozott – mondta Pteklaszp IIb, a törmelékkupacról visszacsúszva.
– Már ideje volt – jegyezte meg az apja. – Segíts összegöngyölni a bátyád! Biztos vagy benne, hogy attól nem lesz semmi baja?
– Hát, ha óvatosan csináljuk, nem haladhat az Időben, azaz abban, ami nekünk a szélesség. Szóval, ha számára megállt az idő, semmi sem sebezheti meg őt.
Pteklaszp a régi szép időkre gondolt, amikor a piramisépítés csupán a tömbök egymásra halmozásából állt és csak azt nem volt szabad elfelejteni, hogy egyre kevesebbet tegyél rá, ahogy fölfelé haladsz. Most meg azt jelenti, hogy ne gyűrd össze az egyik fiad.
– Jó – felelte kétkedve. – Akkor induljunk! – Apránként felküzdötte magát a romhalmazra, s a teteje fölött kidugta fejét pont akkor, amikor a holtak előőrse befordult a legközelebbi kevésbé jelentős piramis sarkánál.
Az első gondolata ez volt: hát ez az, jönnek reklamálni.
Megtett minden tőle telhetőt. Nem volt mindig könnyű megmaradni a költségvetésen belül. Lehet, hogy nem minden szemöldökfa volt pont olyan, mint a terveken, lehet, hogy a belső vakolás minősége néha selejtes, de...
Azt nem lehet, hogy mindegyik reklamáljon. Ilyen sokan közülük biztos nem.
Pteklaszp IIb fölmászott mellé. Eltátotta a száját.
– Honnan jönnek ilyen sokan? – kérdezte.
– Te vagy a szakértő. Majd te megmondod nekem.
– Ezek halottak?
Pteklaszp alaposan szemügyre vette a közelgő menetelők némelyikét.
– Ha nem azok, akkor közülük néhány rettenetesen beteg – jelentette ki.
– Szeleljünk el!
– Hová? Föl a piramisra?
A Nagy Piramis mögöttük tornyosult, lüktetésével betöltötve a légkört. Pteklaszp fölbámult rá.
– Mi fog történni ma éjjel? – tudakolta.
– Mi?
– Hát, megint meg fogja... csinálni, akármi is volt, amit csinált?
IIb rámeredt. – Nem t'om.
– Nem tudnád kideríteni?
– Csak kivárhatjuk. Még abban sem vagyok biztos, hogy mit csinált most.
– Örülni fogunk neki?
– Nem hinném, apa. Ó, jaj!
– Most meg mi van?
– Odanézz!
A menetelő holtak felé tartva, úgy húzódva Kumi mögött, mint az üstökös után a csóvája, jöttek a papok.

A lovon belül fülledt és sötét volt. Valamint nagy volt a zsúfoltság.
Izzadva várakoztak.
Az ifjú Autoptész azt dadogta: – Most mi lesz, őrmester?
Az őrmester puhatolózva megmozdította lábát. A légkör klausztrofóbiát okozott volna még egy szardíniának is.
– Nos, fiam. Tudod, meg fognak találni minket és annyira imponálni fog nekik, hogy el fognak vonszolni minket egész a városukba, s aztán, amikor besötétedik, kirontunk és kardélre hányjuk őket. Vagy kardélt hányunk rájuk. Vagy egyik, vagy másik. És aztán fölprédáljuk a várost, fölperzseljük a falakat, és behintjük sóval a földet. Nem emlékszel, fiam, megmutattam neked pénteken.
– Ó!
Vagy húsz homlokról csörgött a verejték. Egy csomó katona próbált levelet írni haza, stílusuk húzgálva a viaszban, ami közel járt az olvadáshoz.
– És aztán mi fog történni, őrmester?
– Hát, fiam, aztán hősként térünk haza.
– Ó!
Az idősebb katonák közönyösen ültek a fafalakra bámulva. Autoptész kényelmetlenül fészkelődön; még mindig aggasztotta valami.
– Mami azt mondta, hogy vagy a pajzsommal menjek haza, vagy rajta – mondta.
– Remek, fiam. Ez a beszéd.
– De nekünk nem lesz semmi bajunk. Ugye, őrmester?
Az őrmester belemeredt a bűzölgő sötétbe.
Egy idő múlva valaki elkezdett szájharmonikázni.

Pteklaszp félig elfordította fejét a látványról, és egy hang a füle mellett azt kérdezte: – Te vagy a piramisépítő, igaz?
Egy alak csatlakozott hozzájuk fedezékükben, aki feketét viselt, s úgy mozgott, hogy amellett egy macska egyszerre több hangszeren játszó vándorzenésznek hangzott volna.
Pteklaszp, képtelenül a megszólalásra, bólintott. Már elég sokkban volt része egy napra.
– Nos, kapcsoljátok ki! Kapcsoljátok ki most azonnal!
IIb odahajolt.
– Hát te ki vagy? – kérdezte.
– Teppiknek hívnak.
– Mi, mint a királyt?
– Igen. Pont mint a királyt. És most állítsátok le!
– Ez piramis! Az ember nem állíthatja le a piramisokat! – felelte IIb.
– Na jó, akkor villantsátok ki!
– Múlt éjjel megpróbáltuk. – IIb a széttört sisakkőre mutatott. – Terítsd ki Kettő-át, apa!
Teppik megszemlélte a lapos fivért.
– Ez afféle poszter, ugye? – firtatta végül.
IIb lenézett. Teppik látta a mozdulatot és lepillantott; bokáig állt a zöld hajtásokban.
– Sajnálom – mondta. – Úgy látszik, nem tudok szabadulni ettől.
– Rémes lehet – értett egyet IIb kétségbeesetten. – Tudom, hogy milyen, egyszer volt egy szemölcsöm, semmi se használt.
Teppik leguggolt a repedezett kő mellé.
– Ennek az izének – mutatott rá. – Mi a jelentősége? Úgy értem, fémmel van bevonva. Miért?
– A kilobbanáshoz hegyes csúcsra van szükség – válaszolta IIb.
– Ez minden? Aranyból van, nem?
– Elektrumból. Arany-ezüst ötvözet. A sisakkőnek elektrumból kell készülnie.
Teppik lehámozta a fémhártya egy darabját.
– Ez nem tiszta fém – jegyezte meg nyájasan.
– Igen. Nos – mentegetőzött Pteklaszp –, rájöttünk, hogy, ööö, a fólia pont olyan jól működik.
– Nem lehetne valami olcsóbbat használni? Mondjuk acélt?
Pteklaszp gúnyosan elmosolyodott. Nem volt valami jó napja, épelméjűsége már csak ködös emlék, de bizonyos tényeket biztosan tudott.
– Nem tartana tovább egy-két évnél – magyarázta. – A harmat és így tovább következtében. Elveszne a hegy. Nem bírna ki két-háromszáz lobbanásnál többet.
Teppik a piramisra hajtotta fejét. Az hideg volt, és zümmögött. Azt gondolta, ki tud venni, a lüktetés mögött, egy halk, emelkedő hangot.
A piramis fölé tornyosult. IIb elmondhatta volna neki, hogy ez attól van, hogy a falak szöge pontosan 56° , és a rézsűként ismeretes megsemmisítő hatástól a piramis magasabbra látszik meredezni, mint ahogy valójában teszi. Valószínűleg olyan szavakat is használt volna közben, mint térszerűség és virtuális magasság.
A fekete márvány üvegesen sima volt. A kőművesek jó munkát végeztek. A rések minden egyes selymes tábla közt alig voltak elég szélesek ahhoz, hogy beléjük lehessen döfni egy kést De azért elég szélesek.
– És csak egyet? – tudakolta.

Kumi szórakozottan rágta a körmét.
– A tűz – mondta. – Az megállítaná őket. Nagyon gyúlékonyak. Vagy a víz. Valószínűleg föloldódnának.
– Némelyikük piramisokat rombolt – háborgott Juf, a Papirusz Kobrafejű Istene, főpapja.
– Az emberek mindig olyan zsémbesen térnek vissza a halálból – közölte egy másik pap.
Kumi növekvő elképedéssel figyelte a közelgő sereget.
– Hol van Dios? – kérdezte.
A vén főpapot a sokaság élére lökdösték.
– Mit mondjak nekik? – akarta tudni Kumi.
Helytelen lenne azt állítani, hogy Dios mosolygott. Ez nem olyan tevékenység, aminek elvégzését sűrűn kötelességének érezte. Ám szája meggyűrődött a sarkánál és szeme félig lecsukódott.
– Elmondhatod nekik – felelte –, hogy az új idők új embereket követelnek. Megmondhatod, hogy ideje utat adni a fiatalabbaknak, friss elképzelésekkel. Elmondhatod nekik, hogy divatjamúltak. Ezt mind megmondhatod nekik.
– Meg fognak ölni!
– Kíváncsi vagyok, vajon vágyódnak-e annyira örökös társaságodra?
– Még mindig te vagy a főpap!
– Miért ne beszélnél velük te? – érdeklődött Dios. – Ne felejtsd el megmondani nekik, hogy akár tetszik, akár nem, fülűknél fogja vonszolod őket a Kobra Századába! – Átadta botját Kuminak. – Vagy akármi legyen is a neve ennek a századnak – tette hozzá.
Kumi érezte összegyűlt fivérei és nővérei rászegeződő pillantását. Megköszörülte torkát, megigazgatta köntösét, és megfordult, hogy szembenézzen a múmiákkal.
Kántáltak valamit, csak egyetlen szót, újra meg újra. Nem igazán tudta kivenni, mit, de úgy látszott, éktelen haragra gerjedtek tőle.
Fölemelte a botját, és a faragott fakígyók szokatlanul elevennek tűntek a fakó fényben.
A Korong isteneit – és itt most közmegegyezés nagy isteneit értjük, akik valóban léteznek a Megnemnyilvánul-lakban, ikerValhallájukban a világ lehetetlenül magas központi hegycsúcsán, ahol az időt múlatják a halandók csip-csup bolondságainak megfigyelésével és keresetek szervezésével arról, hogy a Jégóriások beözönlése mennyire levitte az ingatlanok árát a mennyei tájakon –, a Korong isteneit mindig lenyűgözte az emberiség hihetetlen tehetsége arra, hogy rosszkor pont rosszat szóljanak.
Nem olyan könnyen elkövethető tévedésekről van szó, mint az „Ez teljesen biztonságos” vagy „Amelyik ugat, az nem harap”, hanem az olyan apró mondatokról, amiket nehéz helyzetekben szúrnak közbe ugyanazzal az általános eredménnyel, mint amilyen egy acélrúd pottyantása a 3.000-es percenkénti fordulatszámú, 660 megawattos gőzgép tengelyére.
És az ínyencei az emberi faj hajlamának a hígvelejűségre egyetértenek abban, hogy amikor a zsűri fölbontja a borítékokat, Hut Kumi remek teljesítménye a „Takarodjatok innen, hitvány árnyak”-ban versenyben lesz a minden idők legostobább üdvözlése címért.
Az ősök első sora megállt, aztán kissé előbbre lökte a mögöttük levők nyomása.
XXVII. Teppikamon király, aki a másik huszonhat Teppikamon közül közmegegyezés alapján szóvivővé lépett elő, egyedül támolygott tovább és karjánál fogva fölemelte a reszkető Kumit.
– Mit mondtál? – kérdezte.
Kumi szeme forgott. A szája tátogott, ám a hangja bölcsen úgy döntött, nem merészkedik elő.
Teppikamon bepólyált arcát odadugta a pap hegyes orrához.
– Emlékszem rád – morrant. – Láttalak a palotában mézes-mázoskodni. Sose láttam nagyobb gazembert. Emlékszem, ez volt a véleményem.
Körbenézett a többiekre.
– Mind papok vagytok, igaz? Jöttetek bocsánatot kérni, mi? Hol van Dios?
Az ősök motyogva előrenyomultak. Amikor már évszázadokig halott voltál, nem hajlasz arra, hogy nemeslelkűséget érezz azok iránt, akik azt bizonygatták neked, hogy majd nagyszerűen fogod érezni magad. A tömeg közepén tülekedés támadt, amikor Psam-nut-kha királyt, aki más látnivaló híján ötezer évet töltött a fedél belsejének bámulásával, fiatalabb kollégái lefogták.
Teppikamon figyelmét újra Kumira fordította.
– Hitvány árnyak, ugye, az volt? – tudakolta.
– Ööö – nyögte Kumi.
– Tedd őt le! – Dios gyöngéden kivette a botot Kumi ellenállásra képtelen kezéből és azt mondta: – Én vagyok Dios, a főpap. Te mit keresel itt?
Tökéletesen nyugodt és racionális hang volt, az aggódó, ám kétségbevonhatatlan tekintély felhangjaival. Az a hanghordozás volt, amit Dzselébéjbi fáraói évezredeken át hallottak, az a hang, ami szabályozta a napokat, előírta a rituálékat, gondosan kimunkált cikkelyekre szelte az időt, értelmezte az istenek útjait az emberek számára. A tekintély hangja volt, ami ódon emlékeket ébresztett az ősökben, s arra késztette őket, hogy szégyenkezve nézzenek és csoszogjanak lábukkal.
Az egyik fiatalabb fáraó előreimbolygott.
– Te szemét – károgta. – Kiterítettél és bezártál minket, egyiket a másik után, és te folytattad. Mindenki azt hitte, hogy csak a nevet adták tovább, de valójában mindig te voltál. Hány éves vagy, Dios?
Néma csönd támadt. Senki se moccant. A szellő kissé fölkavarta a port. Dios sóhajtott.
– Igazán nem akartam – mondta. – Csak olyan sok volt a teendő. Sose volt elég a nap huszonnégy órája. Tényleg nem fogtam föl, mi történik. Azt gondoltam, felfrissítő, semmi több. Semmit se gyanítottam, a rituálék múlását jegyeztem föl, nem az évekét.
– Hosszúéletű családból jössz, mi? – kérdezte gunyorosan Teppikamon.
Dios rábámult, az ajka mozgott. – Család – szólalt meg végül, hangja lágyabb a szokásos morgásnál. – Család. Igen. Kellett legyen családom, nem igaz? De, tudjátok, nem emlékszem. Az emlékezet az első, ami elvész. Fura, de láthatólag a piramisok nem őrzik meg.
– S ezt Dios mondja, a történelmi lábjegyzetek számontartója? – kérdezte Teppikamon.
– Á! – A főpap elmosolyodott. – Az emlékezet elillan a tudatból. De itt van köröskörül mindenhol. Minden tekercsen és könyvben.
– Ember, az a királyság története!
– Igen. Az emlékeim.
A király kissé ellazult. A puszta elszörnyedt megigézettség kioldotta a düh csomóját.
– Hány éves vagy? – kérdezte.
– Azt hiszem... hétezer éves. De néha sokkal többnek tűnik.
– Tényleg hétezer éves?
– Igen – felelte Dios.
– Hogyan bírhatja ki ezt egy ember? – faggatta a király.
Dios vállat vont.
– Hétezer év is egyszerre csak egy nap, újra meg újra – válaszolta.
Lassan, néha-néha megránduló arccal, fél térdre ereszkedett és reszkető kézzel föltartotta botját.
– Ó, királyok – jelentette ki –, mindig csak azért éltem, hogy szolgáljak.
Hosszú, szerfölött feszengő szünet követte ezt.
– Le fogjuk rombolni a piramisokat – közölte Far-re-ptah, előretolakodva.
– Akkor elpusztítjátok a királyságot – mondta Dios. – Nem engedhetem!
– Nem engedheted?!
– Úgy van. Mik lennénk a piramisok nélkül? – tette föl a kérdést Dios.
– A holtak nevében beszélve – válaszolta Far-re-ptah –, mi szabadok leszünk.
– Ám a királyság csak egy lenne az apró országok közül – mutatott rá Dios, és legnagyobb rémületükre, az ősök könnyeket láttak megcsillanni a főpap szemében. – Mindazt, ami szívünknek kedves, belevetitek az időbe, hogy szabadon sodródjon. Bizonytalanul. Irányítás nélkül. Megváltoztathatóan.
– Akkor majd kockáztat – hárította el Teppikamon. – Állj félre, Dios!
Dios fölemelte a botját. A kígyók rajta kitekeredtek és a királyra sziszegtek.
– Ne moccanj! – parancsolta Dios.
Sötét villámlás sistergett az ősök közé. Dios döbbenten bámult a botjára; ilyet korábban sose tett. Ám hétezer éven át hitték szívük mélyén a papok, hogy Dios botja képes uralni e világot és a következőt.
A hirtelen csöndben halk csendülés hallatszott a magasból, egy késé, amit két fekete márványtömb közé ékelnek éppen.

A piramis lüktetett Teppik alatt, és a márvány olyan síkos volt, mint a jég. A befelé hajló lejtés nem segített annyit, mint gondolta.
Az a fő, mondta magának, hogy ne nézz se föl, se le, csak egyenesen előre, rá a márványra, fölaprózva a lehetetlen magasságot megvalósítható részletekre. Pont mint az időt. Ez az, ahogy túléljük a végtelenséget – agyonütjük azzal, hogy kis darabokra bontjuk föl.
Tudatában volt a lenti kiabálásnak, s röviden lepillantott a válla fölött. Alig egyharmadát tette meg a fölvezető útnak, de már ki tudta venni a sokaságot a folyón túl, a szürke tömeget, amit a fölfelé néző arcok sápadt foltjai pettyeztek. Közelebb, a holtak sápadt serege állt szemben a papok kis, szürke csoportjával, előttük Dios. Valamiféle vita zajlott.
A nap a láthatárra ért.
Fölnyúlt, megtalálta a következő rést, rálelt egy kapaszkodóra...

Dios észrevette Pteklaszp fejét a törmelék fölött kikukucskálva, s elküldött két papot, hogy hozzák oda. IIb követte, gondosan összehajtogatott bátyjával a hóna alatt.
– Mit csinál a fiú? – érdeklődött Dios.
– Ó, Dios, azt mondta, hogy ki fogja lobbantam a piramist – válaszolta Pteklaszp.
– Hogy tudná azt megtenni?
– Ó, főpap, azt mondta, hogy megcsúcsozza, mielőtt a nap lemegy.
– Lehetséges ez? – követelt választ Dios az építészhez fordulva, IIb tétovázott.
– Esetleg – felelte.
– És mi fog történni? Vissza fogunk térni a külső világba?
– Hát, azon múlik, hogy vajon a dimenzionális hatás, azt mondhatni, akasztókapcsol-e, és stabil-e minden állapotban, vagy hogy, ellenkezőleg, a piramis úgy viselkedik, mint a kifeszített gumi... – dadogta, majd hangja elfulladt Dios tekintetének erejétől. – Nem tudom – ismerte be.
– Vissza a külső világba – morfondírozott Dios. – Nem a mi világunk. A mi világunk a Völgy. A miénk rendezett világ. Az embernek rend kell.
Fölemelte a botját.
– Az a fiam! – ordította Teppikamon. – Ne merészelj semmit se csinálni! Az ott a király!
Az ősök sora megingott, ám nem tudta megtörni a varázst.
– Ööö, Dios – szólalt meg Kumi.
Dios fölhúzott szemöldökkel odafordult.
– Mondtál valamit? – tudakolta.
– Ööö, ha tényleg a király az, ööö, én – azaz, mi – azt gondoljuk, hogy talán hagynod kéne, hogy érvényesüljön. Ööö, nem gondolod, hogy ez tényleg jó ötlet lenne?
Dios botja hátrarúgott, s a papok érezték, hogy a tilalom hideg béklyói fagyasztják végtagjaik.
– Életem adtam a királyságért – közölte a főpap. – Újra és újra odaadtam. Mindent, ami a királyság, én teremtettem. Nem hagyhatom most cserben.
És akkor megpillantotta az isteneket.

Teppik még két lábbal följebb óvakodott, aztán lassan lenyúlt, hogy kihúzzon egy kést a márványból. Ámbár nem fog összejönni. A késen mászás rövid és nehéz szakaszokra való, és különben is elítélik, mert azt sugallja, hogy helytelen útvonalat választottál. Nem jó ilyesmire, hacsak nincs korlátlan késkészleted.
Megint átnézett a válla fölött, mikor furcsa, csíkos árnyékok villantak át a piramis felületén.
A napnyugta közelségéből, ahol előzőleg lekötötte őket örökös civakodásuk, az istenek visszatértek.
A földeken és a nádasokon át dülöngéltek és tántorogtak a piramis irányába. Noha agyalágyultak voltak, azt azért fölfogták, hogy mit jelent a piramis. Talán még azt is megértették, mit próbál Teppik megtenni. Válogatott állatpofájuk megnehezítette a megbizonyosodást, de azért úgy tűnt, mintha nagyon dühösek lennének.

– Őket is kézben fogod tartani, Dios? – kérdezte a király. – Meg fogod nekik mondani, hogy a világnak megváltoztathatatlannak kéne lennie?
Dios fölbámult a folyón átgázoló, egymást taszigáló teremtményekre. Túl sok volt a fog, túl sok a lógó nyelv. Levedlettek emberi vonásaik. Az igazság oroszlánfejű istene – Put, jutott a neve Dios eszébe – korbácsként használta mérlegét, hogy legyőzze az egyik folyóistent. Chefet, a fémművesség Kutyafejű Istene, morgott és találomra támadt rá kartársaira kalapácsával; ez Chefet, gondolta Dios, az az isten, akit azért hívtam életre, hogy példát mutasson az embereknek a drót és a filigrán és az apró szépségek művészetében.
De régebben működött a dolog. Fogta a sivatagi söpredéket és megmutatott nekik mindent, amire csak emlékezett a civilizáció művészetéből és a piramisok titkaiból. Akkor szüksége volt az istenekre.
Az a gond az istenekkel, hogy ha elég ember kezd el hinni bennük, elkezdenek létezni. És ami elkezd létezni, nem az, aminek eredetileg szánták.
Chefet, Chefet, gondolta Dios. Gyűrűk készítője, fémek takácsa. S most kipattant a fejünkből, s nézzék csak, hogy nőnek a körmei karommá...
Ez bizony nem az, ahogy elképzeltem őt.
– Állj! – utasította. – Megparancsolom, hogy álljatok meg! Engedelmeskedni fogtok. Én teremtettelek!
Az istenekből a hála is hiányzik.
Teppikamon király érezte, hogy az erő körülötte gyöngül, ahogy Dios összes figyelmét az egyházi ügyekre fordítja. Látta a pöttöm alakot félúton a piramisfalon, látta, hogy meginog.
A többi ős is látta, és egy tetemként tudták, mi a teendő. Dios várhat.
Ez családi ügy.

Teppik hallotta a markolat elroppanását talpa alatt, megcsúszott és fél kézen lógott. Van fölötte egy másik kés, de... nem, nem használ. Nem éri föl. Megvalósítható célokra a karja rövid, vizes kötéldarabnak érzett. Na már most, ha kezét-lábát szétveti csúszás közben, esetleg eléggé lelassulhat...
Lenézett, s meglátta a felé emelkedő mászókat, olyan hullámban, ami fölfelé bukott.
Az ősök némán emelkedtek a piramis felületén, mint a kúszónövények, mindegyik újabb sor helyére került az alatta álló nemzedék vállán, miközben a fiatalabbak átmásztak fölöttük. Csontos kezek ragadták meg Teppiket, amikor a falmászók hulláma átcsapott fölötte és félig lökték, félig húzták, föl a meredek falon. Szarkofágrecsegéshez hasonló hangok töltötték meg fülét, bátorítást nyöszörögve.
– Jól van, kölyök – nyögte egy málladozó múmia, egyetlen rántással a saját vállára húzva föl a fiút. – Saját magamra emlékeztetsz, amikor még éltem. Istenek éltessenek, fiam.
– Fogom – mondta a fölötte levő tetem, könnyedén meg emelve Teppiket kinyújtott fél karjával. – Ez a helyes családi szellem, kölyök. A legjobbakat kívánja neked a nagy-nagy-nagy-nagybácsikád, bár nem hiszem, hogy emlékszel rám. Adom föl!
További ősök másztak el Teppik mellett, miközben ő kézről-kézre emelkedett. Acélmarkolású ősöreg kezek szorították meg, fölszállítva őt, mindig tovább.
A piramis elkeskenyedett.
Messze alant Pteklaszp elgondolkozva figyelte.
– Micsoda munkaerő! – ámult. – Úgy értem, az alján levők tartják az egész súlyt!
– Apa – szólt IIb. – Azt hiszem, jobb, ha elmenekülünk. Azok az istenek egyre közelebb érnek.
– Mit gondolsz, nem fogadhatnánk föl őket? – kérdezte Pteklaszp oda sem figyelve fiára. – Mind halott, valószínűleg nem kémének sokat, és...
– Apa!
– ...afféle önépít...
– Apa, azt mondtad, nem lesz több piramis. Soha többé, azt mondtad. És most gyere!
Az utolsó két ős támogatásával Teppik fölküzdötte magát a piramis tetejére. Egyikük az apja volt.
– Nem hiszem, hogy találkoztál a nagyanyáddal – mondta az alacsonyabb bepólyázott alakra mutatva, aki nyájasan odabiccentett Teppiknek. A fiú kinyitotta száját.
– Erre most nincs idő – intette a nagyanyja. – Eddig remek voltál.
Teppik a napra pillantott, ami, hiszen öreg róka volt már, ezt a pillanatot választotta, hogy a láthatár mögé bukjék. Az istenek átkeltek a folyón, haladásuk lelassította hajlamuk az egymás közti tülekedésre és lökdösődésre, és már a nekropolisz épületei közt dülöngéltek. Többen közülük akörül a hely körül csoportosultak, ahol korábban Dios tartózkodott.
Az ősök lemorzsolódtak, ugyanolyan gyorsan csusszanva le a piramis oldalán, amilyen gyorsan megmásztak, s Teppik ott maradt egyedül néhány négyzetlábnyi sziklán.
Előbújt két csillag.
Látta alul a fehér alakokat, amikor az ősök elsiettek valami sajátos magánügyük után, döbbenetes sebességgel támolyogva a folyó széles szalagja felé.
Az istenek fölhagytak az érdeklődéssel Dios iránt; fura kis halandó, bottal és repedtfazék hanggal. A legközelebbi isten, egy krokodilfejű izé, a piramis előtti térre vetődött, fölkancsított Teppikre, és kinyúlt érte. Teppik egy kés után kotorászott, azon tűnődve, melyik fajta alkalmas istenekre...
És a Dzsel mentén a piramisok elkezdték kivillogni szűkös készletük a fölhalmozott időből.

A papok és az ősök menekülőre fogták, amikor a föld rázkódni kezdett. Még az istenek is elképedtnek látszottak.
IIb megmarkolta az apja karját, és elvonszolta.
– Gyere! – üvöltötte a fülébe. – Nem maradhatunk itt, a közelében, amikor kisül! Különben ruhaakasztóra fogunk lefektetni téged!
Körülöttük számos további piramis lobbantotta föl villanófényét, ritkás és vékony vackokat, amik alig voltak láthatóak a naplementében.
– Apa! Azt mondtam, mennünk kell!
Pteklaszpot, aki még mindig a Nagy Piramis behemót sziluettjét bámulta, elvonszolta a kockakövezeten.
– Nézd csak, valaki még mindig ott van – mondta rámutatva a magányos alakra a téren.
IIb erőltette szemét a homályban.
– Csak Dios főpap az – legyintett. – Szerintem valami tervet forgat a fejében, jobb, ha nem avatkozunk a papok dolgába, és most gyere már!
A krokodilfejű isten előre-hátra forgatta pofáját, próbálva Teppikre szegezni szemét, térlátás híján hátrányos helyzetben. Ilyen közelről a teste kissé átlátszó volt, mintha valaki fölvázolta volna az összes vonalat, és, mire eljött volna az ideje a beárnyékolásnak, beleunt. Rálépett egy kicsiny sírboltra, s ezzel porrá zúzta.
Teppik fölött olyan kéz lebegett, mint egy csoport kenu, rajta karmokkal. A piramis remegett, és a kő a fiú lába alatt melegnek érzett, ám eltökélten tartózkodott attól, hogy kilobbanni akarásnak akár legcsekélyebb jelét adja.
A kéz leereszkedett. Teppik fél térdre hullott, és kétségbeesésében két kézzel emelte feje fölé kését.
A fény egy pillanatra megcsillant a hegyén és ekkor a Nagy Piramis kilobbant.
Kezdetben teljes csöndben tette, föllövellve egy szemgyötrő, lángoló csigavonalat, ami az egész királyságot fekete árnyékok és fehér fény hálójává alakította, olyan lángot, ami az esetleges nézőket nem csupán sóbálvánnyá változtatta volna, hanem tetszésük szerinti komplett fűszerkészletté. Fölrobbant, mint egy pitypang ernyője, némán, akár a csillagfény, izzón, akár egy szupernóva.
Csak azután, hogy már több másodperce fürdette lehetetlen fehér izzásában a nekropoliszt, érkezett a hang, az a hang, ami a csontokon át ér célba, a test minden egyes sejtjébe besurran, s némi sikerrel próbálja meg őket kifordítani. Túl hangos volt ahhoz, hogy zajnak lehessen nevezni. Van olyan hang, ami annyira hangos, hogy meggátolja saját maga meghallását, s ez ilyenfajta hang volt.
Végül kegyeskedett visszalépni a kozmikus skálából és egyszerűen a legdobhártyaszaggatóbb zajjá vált, amit hallgatói közül bárki valaha is tapasztalt.
A harsogás megszűnt, a váratlan csönd sötét, fémes zengése töltötte meg a levegőt. A fény kialudt, szemkápráztató kékekkel és bíborokkal darabolva föl az éjszakát. Ám ez még nem a befejezés csöndje és sötétsége volt, hanem a szüneté, mint az egyensúly pillanata, amikor az elhajított labda kifogy a gyorsulásból, de még nem vonta magára a gravitáció figyelmét, s egy szemvillanásra azt hiszi, hogy túlvan a legrosszabbon.
Amit ezúttal a tiszta égből éles sivítás harangozott be, s egy szélörvény, ami izzássá, majd lánggá, végül lobbanássá vált, lefelé sisteregve, bele a piramisba, beleöklözve a fekete márványtömegbe. Villámnyilak sercegtek szét s földelődtek a körötte lévő csekélyebb sírboltokba, hogy aztán fehér fénykígyók égjenek piramistól piramisig mindenütt a nekropoliszban, s a levegőt betöltse az égett kő szaga.
A tűzvihar közepén a Nagy Piramis szemlátomást több hüvelykre fölemelkedett egy fehéren tündöklő sugáron, s kilencven fokkal elfordult. Szinte bizonyosan az a különleges fajta optikai illúzió volt, ami még akkor is megtörténhet, ha valójában senki sem nézi.
És aztán, csalóka lassúsággal és jelentékeny méltósággal, a piramis fölrobbant.
Ez csaknem túl durva szó. Ezt tette: esetlenül szétesett épületméretű darabokra, amik lágyan ellebegtek egymástól, derűsen szállingózva ki a nekropoliszba s azon túl. Több közülük belecsapódott más piramisokba, lusta, nemtörődöm módon súlyosan megrongálva őket, s aztán némán visszapattantak, míg barázdát vonva meg nem álltak a kis törmelékhegy mögött.
Csak ekkor hangzott föl a dübörgés. Jó sokáig folytatódott.

Szürke porfelhő gördült végig a királyságon.
Pteklaszp esetlenül fölegyenesedett, és óvatosan előretapogatózott, míg bele nem gyalogolt valakibe. Megborzongott, amikor eszébe jutott miféle népséget látott mostanság errefelé járkálni, ám a gondolkodás nem ment könnyen, mert úgy tűnt, valami nemrég fejbe vágta...
– Te vagy az, fiam? – kockáztatta meg.
– Te vagy az, apa?
– Igen – állította Pteklaszp.
– Én vagyok az, apa.
– Örülök, hogy te vagy az, fiam.
– Látsz valamit?
– Nem. Minden csupa köd meg fátyol.
– Hála isteneknek, azt hittem, csak én nem látok.
– Te vagy az, igaz? Azt mondtad.
– Igen, apa.
– A bátyád jól van?
– Biztonságba helyeztem a zsebemben, apa.
– Remek. Feltéve, hogy nem történt vele semmi.
Előrearaszoltak, fölkapaszkodva a kőművesmunka göröngyeire, amiket alig tudtak kivenni.
– Valami fölrobbant, apa – jegyezte meg IIb vontatottan. – Azt hiszem, a piramis.
Pteklaszp megdörzsölte feje búbját, ahol csak egy hajszál tizenhatodrészén múlt, hogy két tonna röpülő szikla nem készítette őt elő az egyik saját építésű piramisra. – Szerintem az a kétes cement volt az, amit az ephebei Merkosztól vettünk...
– Szerintem kissé rosszabb volt egy bogaras szemöldökfánál, apa – válaszolta IIb. – Igazából azt hiszem, hogy sokkal rosszabb.
– Egy kissé hogyishívjáknak látszott, némileg a homokosságra hajlott...
– Azt hiszem, találnod kéne egy helyet, ahol leülhetnél, apa – mondta IIb olyan kedvesen, ahogy csak telt tőle. – Itt van Kettő-á. Maradj mellette.
Egyedül kúszott tovább, átmászva egy kőtömbön, ami gyanúsan olyannak érzett, mint a fekete márvány. Úgy döntött, hogy ami kell neki, az egy pap. Valamire biztos használhatóak, és ez olyan alkalomnak tűnt, amikor az embernek esetleg szüksége lehet egyre. Hogy vigaszt nyújtson, vagy talán, az építész homályosan úgy érezte, hogy betörhessem a fejét egy sziklával.
Amit ehelyett talált, az egy köhögő egyén volt, négykézláb. IIb segített neki fölállni – határozottan ember volt, korábban kissé aggódott, hogy esetleg nem – és leültette egy másik, igen, szinte biztos, márványdarabra.
– Pap vagy? – kérdezte a törmelékben kotorászva.
– Dil vagyok. A főbalzsamozó – motyogta az alak.
– Pteklaszp IIb, parakozmikus épí... – kezdte IIb, aztán, gyanítva, hogy az építészek egy darabig nem lesznek túl népszerűek errefelé, gyorsan helyesbítetett. – Mérnök vagyok – jelentette ki. – Jól vagy?
– Nem tudom. Mi történt?
– Azt hiszem, a piramis fölrobbant – válaszolta IIb.
– Halottak vagyunk?
– Nem hinném. Végül is, jársz és beszélsz.
Dil megborzongott. – Az nem mérvadó. Nekem elhiheted. Mi az, hogy mérnök?
– Ó, a vízvezetékek építője – vágta rá IIb. – Tudod, azok lesznek a divat hamarosan.
Dil kissé reszketegen fölállt.
– Nekem – jelentette ki – szükségem van egy italra. Keressük meg a folyót!
Először Teppiket találták meg.
Egy kis, csonka piramisrészhez tapadt, ami közepes nagyságú krátert hozott létre, mikor becsapódott.
– Ismerem őt – mondta IIb. – Ő az a fiú, aki fönn volt a piramis csúcsán. Ez egyszerűen képtelenség, hogy élhette azt túl?
– Vajon miért sarjad belőle az a rengeteg gabona? – ámult Dil.
– Úgy értem, esetleg van valamiféle hatás, ha pont a kilobbanás közepén vagy, vagy valami – gondolkodott hangosan IIb. – Afféle nyugalmi hely, vagy valami, mint az örvény középpontjában... – ösztönösen nyúlt a viasztáblájáért, aztán leállította magát. Az embert nem arra szánták, hogy megértse azokat a dolgokat, amikbe belekontárkodott. – Halott? – tudakolta.
– Ne tőlem kérdezd – felelte Dil hátralépve. A fejében azok az alternatív foglalkozások jártak, melyek most megnyíltak előtte. A kárpitosság kifejezetten vonzónak tűnt. A székek legalább nem kelnek föl és járnak, miután kitömted őket.
IIb a test fölé hajolt.
– Nézd csak, mi van a kezében – mondta, gyöngéden kihajtogatva az ujjakat. – Egy darabka megolvadt fém. Minek tartogatja azt?
...Teppik álmodott.
Hét kövér és hét soványt tehenet látott, s az egyikük biciklizett.
Látott néhány éneklő tevét, s a daluk kisimította a valóság gyűrődéseit.
Látott egy ujjat, amint egy piramis falára írt: Elmenni könnyű. A visszajövetelhez kell (folyt, a következő falon)...
Körbesétálta a piramist, ahol az ujj folytatta: akaraterő, mert az sokkal nehezebb. Köszönöm.
Teppik fontolóra vette, aztán fölmerült benne, hogy maradt még egy teendő, amit még el kell végeznie. Korábban sose tudta, hogyan, de most látta, hogy az egész csak különlegesen elrendezett számsorozat. Mindaz, ami mágikus, csak egy módja a világ leírásának olyan szavakkal, amit a világ nem hagyhat figyelmen kívül.
Nyögött az erőfeszítéstől.
Egy röpke pillanatra lett fényerő.
Dil és IIb körbenéztek, amikor a hosszú fénylándzsák átvillantak a ködön és poron, óarannyá változtatva a tájat.
És följött a nap.

Az őrmester óvakodva kinyitotta a csapóajtót a ló hasán. Amikor a várt lándzsazápor nem vált valóra, megparancsolta Autoptésznak, hogy eressze le a kötéllétrát, lemászott és körülnézett a hűvös, reggeli sivatagban.
Autoptész követte, s ott állt, egyik szandálról a másikra szökdécselve, a homokon, ami most csaknem fagyasztott volt, s ebédidőre meg fog sülni.
– Ott – mutatta az őrmester – látod a tsorti arcvonalt, fiú?
– Szerintem úgy néz ki, mint egy sor faló – felelte Autoptész. – Az ott a végén pedig hintaló.
– Az lesz a tiszteké. Huh. Ezek a tsortiak biztos hülyének néznek minket. – Az őrmester dobbantott, hogy némi életet verjen a lábába, vett néhány lélegzetet a friss levegőből, s visszasétált a létrához.
– Gyerünk, fiú! – hívta.
– Miért kell visszamennünk?
Az őrmester, fél lábával a kötéllétrafokon, megtorpant.
– Használd az eszed, kölyök! Nem fognak idejönni és elvonszolni a lovainkat, ha látnak minket itt lebzselni, nem igaz? Magától értetődik.
– Akkor biztos tetszik lenni abban, hogy jönni fognak? – érdeklődött Autoptész. Az őrmester összeráncolt szemöldökkel nézett rá.
– Figyeljen ide, katona – közölte –, bárki, aki elég nagy marha ahhoz, hogy azt higgye, mi majd elvonszolunk egy csomó katonával megrakott lovat a városunkba, biztosan van olyan ostoba, hogy elhurcolja a mieinket egész végig az övékbe. QED.
– QED, őrmester?
– Azt jelenti, hogy mars föl a rohadt létrán, fiú!
Autoptész tisztelgett.
– Engedélyt kérek, őrmester?
– Engedélyt mire?
– Engedélyt, őrmester – kérte Autoptész, árnyalatnyi kétségbeeséssel. – Úgy értem, egy kissé feszélyezett a lóban, őrmester, ha érti, mire gondolok.
– Szert kell majd tenned egy kevés akaraterőre, ha a lovaskatonák között akarsz maradni, fiam. Ugye, tudod?
– Igen, őrmester – válaszolta boldogtalanul Autoptész.
– Egy percet kapsz.
– Köszönöm, őrmester.
Amikor a csapóajtó bezárult fölötte, Autoptész odaoldalgott a ló egyik masszív lábához és olyasmire használta, amire eredetileg nem szánták.
És akkor, amikor bizonytalanul előremeredt, belemélyedve abba a zen jellegű merengésbe, mely ilyen alkalmakkor szokásos, a levegő halkan pukkant egyet és egy teljes folyóvölgy nyílt meg előtte.
Ilyesminek nem lenne szabad megtörténnie egy elmélázó ifjúval. Különösen nem olyannal, akinek saját kezűleg kell kimosnia az egyenruháját.

A tenger felől szellő fújt a királyságba, sejtetve, nem is, kifejezetten harsogva a só, kagylók és napfürdette árapályvonalak ötletét. Néhány nagyon zavarba jött tengeri madár keringett a nekropolisz fölött, ahol a szél kavargott a lezuhant kőművesmunka közt s homokkal fedte be az ősi királyok emlékműveit, és a madarak többet mondtak el egyszerű bélműködésükkel, mint amennyit Ozymandiásnak valaha is sikerült.
A szél hűsen, nem kellemetlenül csípett. A szabadban tartózkodó, az istenek okozta károkat javító emberek késztetést éreztek arra, hogy arcuk a szélbe fordítsák, ahogy a medencelakó hal is a tiszta, friss víz beáramlása felé úszik.
Senki sem dolgozott a nekropoliszban. A legtöbb piramis teljesen lerobbantotta fölsőbb szintjeit, s most áll, lágyan füstölögve, mint az épp kialudt tűzhányó. Itt-ott fekete márványtömbök szemetelték a tájat. Egyikük csaknem lefejezte Hat, a Keselyűfejű Isten, remek szobrát.
Az ősök eltűntek. Senki sem jelentkezett önként, hogy keresésükre induljon.
Dél körül hajó érkezett föl a Dzselen, teljes vitorlázattal. Megtévesztő hajó volt. Úgy tűnt, mintha kövér és védtelen vízipaci módjára henteregne, és csak amikor már egy ideje nézte az ember, akkor jött rá, hogy ugyanakkor megtévesztően gyorsan is halad. A palota mellett vetett horgonyt.
Valamivel később lebocsátott egy csónakot.

Teppik a trónon ült, s figyelte, ahogy a királyság élete újra összeszedi magát, akár egy szétzúzott tükör, amit újból összeraknak és ugyanazt a derék, régi fényt új és váratlan módon veri vissza.
Senki sem volt egész biztos abban, milyen alapon került trónra, de egyáltalán senki más nem vágyott arra, hogy elfoglalja, s nagy megkönnyebbülés volt tiszta, magabiztos hangon kiadott utasításokat hallani. Döbbenetes, mi mindenben engedelmeskednek az emberek, ha tiszta és magabiztos hangon utasítják őket, és a királyság már nagyon megszokta a tiszta, magabiztos hangot.
Ráadásul a parancsok kiadása nem hagyta, hogy elgondolkozzon dolgokról. Mint például, hogy most mi lesz. De legalább az istenek újra visszatértek a nemlétbe, amitől sokkal, de sokkal könnyebb lett hinni bennük, és úgy látszott, többé nem terem fű a talpa alatt.
Talán újjá tudom rendezni a királyságot, gondolta. De aztán mit tehetek vele? Bárcsak megtalálnánk Diost. Ő mindig tudta, mi a teendő, ez volt a legfontosabb tulajdonsága.
Egy őr lökdösődött át a papok és nemesek nyüzsgő tömegén.
– Elnézést, Sire-séged – szólalt meg. – Van itt egy kalmár, aki Sire-séged akarja látni. Azt mondja, sürgős.
– Ne most, ember! Egy óra múlva jönnek a tsorti és ephebei hadsereg képviselői, és van egy csomó dolog, amit előtte meg kell tenni. Nem érek rá, hogy fogadjak minden kereskedelmi utazót, aki éppen erre jár. Különben is, mit árul?
– Szőnyegeket, Sire-séged.
– Szőnyegeket?
Chidder volt az, úgy vigyorogva, mint egy fél görögdinnye, számos matróz kíséretében. Besétált a csarnokba, megbámulva közben a freskókat és falikárpitokat. Mivel Chidderről van szó, valószínűleg fölbecsülte az áruk. Mire odaért a trónhoz, már duplán alá is húzta a végösszeget.
– Takaros hely – jelentette ki, az építészeti fölhalmozás több ezer évét puszta öt szótaggal elintézve. – Sose fogod kitalálni, mi történt, épp a part mentén vitorláztunk és egyszer csak ott termett egy folyó. Egyik pillanatban szirtek, a következőben folyó. Ez aztán fura, gondoltam. Fogadni mertem, hogy a jó öreg Teppik ott lesz valahol.
– Hol van Ptera?
– Tudtam, hogy panaszkodtál a megszokott otthoni kényelem hiánya miatt, ezért hoztuk neked ezt a szőnyeget.
– Azt kérdeztem, hol van Ptera?
A tengerészek arrébb húzódtak, ott hagyva a vigyorgó Alfonzt, hogy vágja el a madzagokat a szőnyeg körül és terítse ki.
Sebesen göngyölődött ki a padlón, porcicákat záporozva, molyokat és végül Pterát, aki folytatta a gurulást, míg a feje Teppik csizmájába nem ütközött.
A fiú fölsegítette a lányt, s megpróbálta kiszedni a szöszöket a hajából, miközben Ptera előre-hátra imbolygott. A lány oda se fütyült rá, hanem Chidderhez fordult, vörösen a légszomjtól és a dühtől.
– Meg is halhattam volna ott! – kiabálta. – A szag alapján számos dolog már úgy is járt benne! És a hőség!
– Te mondtad, hogy a hogyhívják királynő, Re-Peszt-Hur-rah, vagy akárki esetében bejött – mondta Chidder. – Ne engem hibáztass, nálunk otthon egy nyaklánc vagy valami is megteszi.
– Fogadok, hogy neki tisztességes szőnyege volt – acsarogta Ptera. – Nem olyasmi, amit egy rohadt raktárban tároltak félévig!
– Mázlid van, hogy volt egyáltalán – közölte nyájasan Chidder. – A te ötleted volt.
– Huh! – morrant Ptera. Odafordult Teppikhez. – Szia! – mondta. – Ez megdöbbentően eredeti meglepetés akart lenni.
– Az is volt – felelte Teppik mély átérzéssel. – Tényleg az volt.

Chidder egy nyugágyon hevert a palota széles verandáján, miközben három szolgálólány fölváltva hámozta neki a szőlőt. Az árnyékban egy korsó sör hűlt. A férfi barátságosan vigyorgott.
Egy közeli pokrócon Alfonz feküdt a hasán, rendkívül kínosan érezve magát A Nők Felügyelőnője rájött, hogy Alfonznak, az alkarján lévő tetoválásokon túl, a háta az egzotikus gyakorlatok valóságos képes története, és idehozta a lányokat okulni. A férfi időnként megrándult, amikor a Felügyelőnő mutatópálcája különleges érdeklődésre számot tartó részletekre bökött, s közben ujjával tömte be nagy, sebhelyes fülét, hogy ne hallja a kuncogást.
A veranda távoli végén, kimondatlan egyetértéssel juttatva őket elvonultsághoz, ült Teppik és Ptera. A dolgok nem mentek jól.
– Minden megváltozott – szögezte le a fiú. – Nem leszek király.
– Te vagy a király – válaszolta a lány. – Nem változtathatod meg a dolgot.
– De igen. Lemondhatok. Roppant egyszerű. Ha valóban nem vagyok király, oda megyek, ahova csak akarok. Ha én vagyok a király, akkor a király szava döntő, és lemondhatok. Ha nemet lehet változtatni egy ediktummal, akkor biztos, hogy társadalmi állást is. Találhatnak valami rokont, hogy betöltse az állást. Biztos tucatszámra vannak.
– Az állást? Különben is, azt mondtad hogy csak egy nagynénikéd van.
Teppik összeráncolta a homlokát. Jobban meggondolva a dolgot, Cleph-ptah-re néni nem az a fajta uralkodó, akire a királyságnak szüksége van, ha újra akarják kezdeni az életet. Számos makacsul megrögzött nézete van egy csomó témában, s legtöbbjük azzal jár, hogy a neki nem tetsző egyéneket elevenen megnyúzzák. Ez a harmincöt éven aluliak többsége, kezdetnek.
– Hát, akkor valaki más – jelentette ki. – Nem kéne nehézséget okozzon, mindig úgy tűnt, hogy a szükségesnél jóval több nemesünk van. Csak találnunk kell egyet, aki tehenekről szokott álmodni.
– Ó, az, amiben a kövér meg sovány tehenek vannak? – kérdezte Ptera.
– Igen. Afféle családi dolog.
– Kellemetlen, annyit mondhatok. Az egyikük mindig vigyorog és megpróbál furdancskürtön játszani.
– Szerintem az harsona – tiltakozott Teppik.
– Szertartásos furdancskürt, ha jobban megnézed – ragaszkodott igazához a lány.
– Hát, szerintem mindenki kissé másként látja. Nem hiszem, hogy számít – fölsóhajtott és nézte, hogyan rakodnak ki a Névtelenből. Láthatólag többet tárolt a tollmatracok várt sokaságánál, és több ember jött zavarodottan a hajóhídon, szerszámosládákkal és csődarabokkal.
– Azt hiszem, nehéznek fogod találni – jelentette ki Ptera. – Nem mondhatod azt, hogy „Legyen szíves, álljon elő mindenki, aki tehenekről szokott álmodni!” Az elárulná a szándékod.
– De hát nem ténfereghetek itt addig, míg valaki történetesen megemlíti, nem? Légy belátó – csattant föl a fiú. – Mi a valószínűsége, hogy bárki is azt mondja, hé, tegnap éjjel olyan furát álmodtam tehenekről? Úgy értem, rajtad kívül.
Egymásra meredtek.

– És ő a húgom? – kérdezte Teppik.
A papok bólintottak. Kumira maradt, hogy szavakba öntse. Épp most töltött el tíz percet átvizsgálva az iratokat a Nők Felügyelőnőjével.
– Az anyja, ööö, néhai atyád kedvence volt – mondta. – Atyád jelentős mennyiségű figyelmet szentelt leánya neveltetésének, mint tudod, és, ööö, úgy tűnik, hogy... igen. Na persze, lehet, hogy a nagynénéd. Az ágyasok sosem túl jók az adminisztrálásban. De az a legvalószínűbb, hogy a húgod.
Ptera könnyes szemmel nézett rá.
– Ez nem változtat meg semmit, ugye? – suttogta.
Teppik a lábára szögezte szemét.
– De igen – felelte. – Azt hiszem, ez tényleg megváltoztatja a dolgokat. – Fölnézett a húgára. – De te lehetsz a királynő – fűzte hozzá. Szúrósan meredt a papokra. – Az lehet – szögezte le határozottan.
A főpapok egymásra tekintettek. Aztán Pterára néztek, aki ott állt egyedül, s rázkódott a válla. Pöttöm, palotai neveltetés, hozzászokott a parancsok végrehajtásához... Kumira pillantottak.
– Ideális lenne – közölte a főpap. A hirtelen magabiztossá váló egyetértés moraja kélt.
– Na, látod – vigasztalta Teppik.
A lány szúrósan a fiúra szögezte tekintetét. Aki elhátrált.
– Akkor én megyek is – jelentette be. – Nem kell semmit csomagoljak, szóval rendben.
– Csak így? – kérdezte Ptera. – Ennyi az egész? Nem fogsz semmit mondani?
Teppik tétovázott, fél úton az ajtó felé. Itt maradhatsz, mondta magának. Bár nem működne a dolog. Rettentő zűrzavarral végződne, valószínűleg azzal, hogy kettéosztjátok a királyságot magatok közt. Csak mert a végzet összesodort titeket, még nem jelenti azt, hogy a végzetnek igaza van. Különben is, már voltál odakint.
– A tevék fontosabbak, mint a piramisok – nyilatkozta megfontoltan. – Ez olyasmi, amire mindig emlékeznünk kellene.
És elinalt, még mielőtt a lány talált volna valamit, amit hozzávághat.

A nap megbogarasodás nélkül elérte a delelőt, és Kumi úgy keringett a trón mellett, mint Hat, a Keselyűfejű Isten.
– Felséged kegyesen jóvá fogja hagyni, hogy megörököltem a főpapi méltóságot – jelentette ki.
– Mi? – Ptera tenyerébe támasztott állal üldögélt. Odaintett a másik kezével neki. – Ó! Igen. Rendben. Remek.
– Sajnos, Diosnak semmi nyomát sem találtuk. Azt gondoljuk, hogy nagyon közel volt a Nagy Piramishoz, amikor az... kilobbant.
Ptera elbámult a semmibe. – Csak folytasd – mondta. Kumi gratulált magának.
– A szertartásos koronázás elrendezése némi időbe fog telni – közölte, fölemelve az aranymaszkot. – Azonban kegyességed kegyeskedjék most föltenni a tekintély álarcát, mert rengeteg szertartásos ügyet kell elintézni.
A lány rápillantott a maszkra.
– Ezt én föl nem veszem – szögezte le.
Kumi mosolygott. – Felséged méltóztassék föltenni a tekintély álarcát – próbálkozott újra.
– Nem. – Ptera megingathatatlan volt.
Kumi mosolya a széléken kissé megrepedezett, ahogy megpróbált megbirkózni ezzel az új megközelítéssel. Biztos volt benne, hogy Diosnak nem volt ilyen gondja.
Úgy tette túl magát a problémán, hogy körbesompolyogta. A sompolygás egész életében hasznára vált, és nem állt szándékában most fölhagyni vele. Nagyon gondosan letette a maszkot a zsámolyra.
– Ez az Első Óra – magyarázta. – Felségednek az a kívánsága, hogy elvégezze az Íbisz Rituáléját s aztán kegyesen fogadni méltóztassa a tsorti és ephebei hadak seregparancsnokait. Mindkettő engedélyért folyamodik, hogy átkelhessen a királyságon. Felséged ezt meg fogja tiltani. A Második Órában lesz...
Ptera ült és ujjaival dobolt a trón karfáján. Aztán nagy levegőt vett. – Most meg fogok fürödni – jelentette be.
Kumi ettől megingott egy kicsit.
– Ez az Első Óra – ismételte meg képtelenül arra, hogy mással álljon elő. – Felségednek az a kívánsága, hogy elvégezze...
– Kumi?
– Igen, ó, nemes királynő?
– Fogd be a szád!
– ...az Íbisz Rituáléját... – nyögte Kumi.
– Biztos vagyok benne, hogy tökéletesen meg tudod csinálni egyedül is. Ha valaha láttam olyan férfit, aki maga veszi kézbe a dolgokat, hát te vagy az – fanyalgott a királynő.
– ...a tsorti hadvezérek...
– Mondd meg nekik – kezdte Ptera, majd elhallgatott. – Mondd meg nekik – ismételte el –, hogy mindketten átmehetnek. Nem egyik vagy másik, érted? Mindkettő.
– De az... – Kumi értelme végül sikerrel fölzárkózott a hallásához –, azt jelenti, hogy mindketten az ellenkező oldalon találják maguk.
– Remek. És aztán megrendelhetsz egy pár tevét. Van Ephebében egy kereskedő, aki jó fajtát tart. Először nézd meg a foguk. Ó, és aztán megkérheted a Névtelen kapitányát, hogy keressen föl. Azt magyarázta nekem, mi is az a „szabadkikötő”.
– Fürdés közben, ó, királynő? – kérdezte Kumi elhalón. Kénytelen volt észrevenni, hogy most a lány hangja minden mondattal változik, mintha a neveltetés máza elégne az átöröklés forrasztópisztolya alatt.
– Nincs abban semmi rossz – csattant föl Ptera. – És gondoskodj a csatornázásról! Nyilvánvalóan a csövek a menők.
– A szamártejhez? – kérdezte Kumi, aki mostanra úgy összezavarodott, hogy azt se tudta, hány hét hat hét [29].
– Fogd be a szád!
– Igenis, ó, királynő – siránkozta Kumi.
A főpap korábban vágyott a változásokra. Csak persze ugyanakkor arra is, hogy a dolgok pont ugyanúgy maradjanak.

A nap a láthatárra ért, minden segítség nélkül. Némelyek számára egész jól alakult a nap.
A vöröses fény megvilágította a Pteklaszp dinasztia három férfitagját, amint odahajoltak a tervek fölé...
– Ezt hídnak nevezik – mondta IIb.
– Olyan, mint a vízvezeték? – kérdezte Pteklaszp.
– Afféle fordítottja – felelte IIb. – A víz alatta megy, mi meg a tetején.
– Ó! A király... nőnek nem fog tetszeni – tiltakozott Pteklaszp. – A királyi család mindig ellenezte a szent folyó megbéklyózását gátakkal és vízfogókkal és ilyesmikkel.
IIb győzedelmesen vigyorgott. – Ő maga javasolta – jelentette be. – És kegyesen úgy folytatta, hogy nem tudnánk-e olyan helyekről is gondoskodni, ahol az emberek állhatnak és köveket dobhatnak a krokodilokra.
– Ezt mondta a királynő?
– Nagy, hegyes köveket, azt mondta.
– Nahát! – ámult Pteklaszp. Odafordult a másik fiához.
– Biztos, hogy jól vagy? – kérdezte.
– Remekül érzem magam, apa – válaszolta IIa.
– Semmi... – Pteklaszp kereste a szavakat – fejfájás vagy hasonló?
– Sose voltam jobban – felelte IIa.
– Csak mert nem kérdezted, mibe fog kerülni – magyarázkodott Pteklaszp. – Azt hittem, még mindig la... rosszul érzed magad.
– A királynő kegyeskedett megkérni, hogy nézzem át a királyi pénzügyeket – mesélte IIa. – Azt mondta, a papok nem tudnak összeadni. – A közelmúlt tapasztalatai csak annyi káros – ám ugyanakkor kifizetődő – hatást gyakoroltak rá, hogy mindenki máshoz képest merőlegesen gondolkozzon, és ott ült mosolyogva, miközben tudata díjszabásokat, kikötési illetékeket és az általános fogyasztási adó szövevényes rendszerét kalkulálta, ami hamarosan derült égből mennykőcsapásként fogja érni Ankh-Morpork kereskedelmi vállalkozóit.
Pteklaszp II a szűz Dzsel rengeteg mérföldjére gondolt, mind teljesen hídtalanul. És most szerteszét bőven akadt faragott kő, millió és millió tonna belőle. És, sosem lehet tudni, esetleg azoknak a hidaknak némelyikén lesz helye egy-két szobornak. S neki van is éppen odaülő.
Átölelte a fiai vállát.
– Fiaim – jelentette ki büszkén – Ez aztán úgy néz ki, tényleg kvantum.

A lenyugvó nap Dilre és Gernre is sütött, bár ebben az esetben a palota konyháinak világítóaknája nyújtotta kerülő úton. Nem volt nyilvánvaló oka annak, hogy miért kerültek végül oda. Talán csak mert olyan elcsüggesztő a balzsamozó kamrában, teljesen egyedül.
A konyhaszemélyzet kikerülte őket, fölismerve a két balzsamozót körbevevő áthatolhatatlan lehangoltságot. Még a legjobb időkben sem volt nagyon barátságos munkakör, és a balzsamozók nem barátkoznak könnyen. Különben is, készülni kell a koronázási ünnepségekre.
Ott ültek a sürgés-forgás közepén, egy korsó sör fölött szemlélve a jövőt.
– Gondolom – mondta Gern –, hogy Gwlenda beszélhetne az apjával.
– Ez az, fiú – bátorította fáradtan Dil. – Abban van jövő. Az embereknek mindig kelleni fog fokhagyma.
– Átkozottul unalmas vacak a fokhagyma – jelentette ki Gern szokatlan vadsággal. – És az ember nem találkozik új arcokkal. Azt szerettem legjobban a munkánkban. Mindig új arcok.
– Nincs több piramis – mormolta Dil neheztelés nélkül. – Ezt mondta a királynő. Jó munkát végzett, Dil mester, mondta, de eltökélt szándékom, hogy ezt az országot, akár tetszik, akár nem, a fülénél fogva átcibálom a Repülőkutya Századába.
– Kobra – helyesbített Gern.
– Mi?
– Ez a Kobra Százada. Nem a Repülőkutyáé.
– Akármié – morgott ingerülten Dil. Nyomorultul bámult a korsójába. Ez a baj, tűnődött. El kell kezdened emlékezni, melyik évszázad is ez.
Rámeredt egy tálca szendvicsre. Ez mostanság a divat. Mindenki piszmog...
Fölkapott egy olajbogyót, s újra meg újra megforgatta ujjai közt.
– Na persze, nem mondhatom, hogy ugyanúgy éreznék a régi meló iránt – közölte Gern, kiürítve korsaját. – De fogadok, hogy maga büszke volt, mester... akarom mondani, Dil. Tudja, hogy a maga öltései olyan szépen tartottak, meg minden.
Dil anélkül, hogy szemét levette volna az olajbogyóról, álmodozva lenyúlt az övéhez és megragadta egyik apró, finom munkára való kését.
– Azt mondtam, biztos nagyon sajnálta, amikor vége lett az egésznek – emelte meg a hangját Gern.
Dil megfordult, hogy jobb megvilágításhoz jusson, és zihálva lélegzett, miközben összpontosított.
– Mégis, az ember kiheveri – állította Gern. – Az a fő, hogy ne hagyjuk, hogy mardossa a lelkünk...
– Tedd ezt a magot valahova! – utasította Dil.
– Tessék?
– Tedd ezt a magot valahova! – ismételte meg Dil.
Gern vállat vont és kivette a kezéből.
– Jól van – mondta Dil, s a hangja hirtelen céltudatosan remegett. – És most adj ide egy darab vörös paprikát...

És a nap lesütött a deltára, arra a kis nádas és homokpad végtelenre, ahol a Dzsel lerakja a kontinens hordalékát. Gázlómadarak bukdácsoltak étel után a szárak zöld útvesztőjében, és cikcakkozó muslicák milliárdjai táncoltak a félig sós víz fölött. Itt legalább mindig telt-múlt az idő, amikor a delta naponta kétszer belélegezte a dagály hideg, friss vizét.
Most is épp érkezett, tajtékos csúcsa csörgedezett a nádszálak között.
Itt-ott átázott, ősi pólyák tekeredtek le, kanyarogtak egy darabig, mint hihetetlenül vén kígyók, s aztán, minimális fölhajtással, föloldódtak.

EZ A LEHETŐ LEGSZABÁLYTALANABB.
Sajnáljuk. Nem a mi hibánk.
HÁNY VAN BELŐLETEK?
Sajnos, több mint 1300.
HÁT, RENDBEN. KÉRLEK, ÁLLJATOK SZÉPEN SORBA!

Te Szemét üres szénakasát szemrevételezte.
Az általános „széna” halmaz alrendjét képviselte, s tetszés szerinti értéket tartalmazott nulla és K között.
Nem volt benne széna. Valójában lehetséges, hogy negatív értékben tartalmazott szénát, ám az éhes gyomor részéről a nulla-széna és a mínusz-széna közti különbség nem számíthat különösebb érdeklődésre.
Mindegy volt, hogy számolta ki, mindig ugyanazt az eredményt kapta. Klasszikus egyszerűség jellemezte ezt az egyenletet. Volt benne egy bizonyos tiszta elegancia, amit jelenleg nem állt módjában megcsodálni.
Te Szemét úgy érezte, hogy rosszul bántak vele és keményen. Ebben azonban nem volt semmi különös, mert ez a tevék normális lelkiállapota. Türelmesen térdelt, míg Teppik bepakolt a nyeregtáskákba.
– El fogjuk kerülni Ephebét – mondta Teppik, látszólag a tevének. – Fölmegyünk a Körkörös-tenger mentén, talán Chir-mig, vagy át a Kostetőn. Van mindenféle hely, ahova mehetünk. Esetleg még néhányat keresni fogunk azokból az elveszett városból is, eh? Szerintem az tetszene neked.
Teljes tévedés megpróbálni fölvidítani a tevéket. Ilyen alapon habcsókot is dobálhatnál egy fekete lyukba.
Az istálló másik végén kivágódott az ajtó. Egy pap volt az. Meglehetősen fölhevültnek látszott. A papoknak aznap rengeteg mindeddig szokatlan lótás-futásban volt részük.
– Ööö – kezdte. – Őfelsége a királynő megparancsolja neked, hogy ne távozz a királyságból!
A férfi köhécselt. Megkérdezte: – Lesz válasz?
Teppik eltűnődött. – Nem – mondta azután –, nem hiszem.
– Szóval akkor megmondhatom neki, hogy hamarosan a színe elé járulsz, jó? – reménykedett a pap.
– Nem.
– Neked könnyű ezt mondani – fanyalgott a pap és elsomfordált.
Néhány perccel később egy nagyon vörös képű Kumi lépett a helyére.
– Őfelsége a királynő kéri, hogy ne távozz a királyságból! – mondta.
Teppik fölmászott Te Szemét hátára, s könnyedén megütötte az állatot az ösztökével.
– Komolyan gondolja – figyelmeztette Kumi.
– Biztos vagyok benne, hogy azt teszi.
– Tudod, a szent krokodilok elé is vettethetett volna!
– Nem sokat láttam ma belőlük erre. Hogy vannak? – érdeklődött Teppik, és még egyet sózott a tevére.
Kitevegelt a késélességű napfényben a döngölt földúton, amit az idő a kőnél keményebb felületté edzett. Az úton nyüzsögtek az emberek. És minden egyes személy semmibe vette őt.
Csodálatos érzés volt.
Szelíden föltevegelt az úton a határra, s meg sem állt, míg föl nem ért a szakadék tetejére, mögötte terült el a völgy. A sivatagból forró szél zörgette a szipáciabokrokat, amikor kipányvázta Te Szemétet az árnyékban, kissé följebb mászott a sziklákon, és visszanézett.
A völgy vén volt, olyan vén, hogy az ember igenis el tudta hinni, hogy ez létezett először és a világ többi része csak köré alakult. Fejét a karjára hajtva, Teppik elhevert.
Na persze, vénné tette magát. Szelíden megfosztotta magát a jövőtől több ezer éven át Most a változás úgy ütötte meg, mint a föld a leeső tojást.
A dimenziók valószínűleg sokkal bonyolultabbak, mint az emberek hiszik. Meg valószínűleg az idő is. Meg valószínűleg az emberek is, bár az emberek néha megjósolhatóak.
Figyelte a palotán kívül keletkező porfelhőt, s útját át a városon, a földek keskeny sakktábláján, egy pillanatra eltűnt a szakadékhoz közeli pálmafaligetben, s újra előbukkant a meredek lábánál. Sokkal azelőtt, hogy meglátta volna, tudta, hogy valahol a homokfellegben kell lennie egy harci szekérnek.
Lecsusszant a sziklákon és türelmesen guggolt az út mellett. A harci szekér arrébb csattogott, végül megállt valamivel túl rajta, kínosan megfordult a keskeny helyen, és visszagurult.
– Mit fogsz csinálni? – kiáltotta Ptera áthajolva az oldalrúdon.
Teppik meghajolt.
– És ezt hagyd abba! – csattant föl a lány.
– Nem szeretsz király lenni?
A lány tétovázott. – De igen – ismerte el. – Szeretek...
– Naná. A véredben van. A régi időkben az emberek harcoltak, mint a tigrisek. Fivérek a nővérek ellen, unokatestvérek a nagybácsik ellen. Szörnyű.
– De nem kell elmenned! Nekem szükségem van rád!
– Vannak tanácsadóid – válaszolta jóindulatúan Teppik.
– Nem úgy értettem – rivallta a lány. – Különben is, csak Kumi van, és ő nem jó.
– Szerencsés vagy. Nekem ott volt Dios, és ő jó volt. Kumi sokkal jobb lesz, rengeteget tanulhatsz abból, ha nem hallgatsz arra, amit mond. Sokra mehetsz alkalmatlan tanácsadókkal. Ráadásul, biztos vagyok benne, hogy Chidder segíteni fog. Tele van ötletekkel.
A lány elpirult. – Előterjesztett néhányat, amikor a hajón voltunk.
– Akkor rendben. Tudtam, hogy ti ketten olyan jól ki fogtok jönni egymással, mint a tüzes isteneknyila. – Sikolyok, lángok, fedezékbe rohanó emberek...
– És te meg szépen visszamész orgyilkosnak, mi? – gúnyolódott a lány.
– Nem hiszem. Elhantoltam egy piramist, egy pantheont és egy teljes ősi királyságot. Talán érdemes lenne megpróbálkozni valami mással. Apropó, nem láttál kis zöld hajtásokat kisarjadni mindenhol, amerre jársz, ugye?
– Nem. Milyen ostobaság!
Teppik megnyugodott. Akkor tényleg vége. – Ne hagyd, hogy fű teremjen a talpad alatt, az a lényeg – jelentette ki. – És egy sirályt sem láttál erre?
– Rengeteg van belőlük ma, vagy észre se vetted?
– Igen. Azt hiszem, az jó.
Te Szemét figyelte, ahogy még egy keveset beszélgetnek, az a sajátos akadozó, felületes társalgás volt, amibe két, az ellenkező nemhez tartozó ember bocsátkozik, amikor valami más jár a fejükben. A tevéknél ez sokkal egyszerűbb, a nősténynek csak ellenőriznie kell a hím módszertanát.
Aztán megcsókolták egymást, meglehetősen tartózkodó modorban, már amennyire egy teve ezt meg tudja ítélni. Döntésre jutottak.
Te Szemét ezen a ponton elvesztette irántuk az érdeklődést, s úgy döntött, újra megeszi az ebédjét.

KEZDETBEN...
A völgy békés volt A folyó, partjai még meg nem szelídítettek, lanyhán bandukolt a sás- és papíruszbozótok között. Íbiszek gázoltak a sekélyesben; a mélyben vízipacik emelkedtek és süllyedtek, mint a savanyított tojás.
Az egyetlen nesz a nedves csöndben hébe-hóba a halak loccsanása vagy a krokodilok sziszegése volt.
Dios egy ideig hevert az iszapban. Nem volt biztos abban, hogyan került ide, vagy a köntöse fele miért szakadt el, vagy mi perzselte feketére a másik felét. Halványan rémlett neki egy hangos zaj és rendkívüli sebesség érzete, miközben ugyanakkor moccanatlan állt. Most, ebben a pillanatban, nem akart válaszokat. A válaszok kérdéseket tételeznek föl, és kérdésekkel még soha senki nem jutott sehova. A kérdések csak elrontják a dolgokat. Az iszap hűs volt és nyugtató, s egy darabig nincs szüksége semmilyen más tudnivalóra.
Lement a nap. Különféle éjszakai ólálkodók vándoroltak el Dios közelében és valami állati ösztön hatására úgy döntöttek, hogy határozottan nem éri meg mindazt a fáradságot, ami a lába leharapásából származna.
A nap újra fölkelt. Gémek rikoltoztak. Párafátyol tekeredett le a tavacskák között, s égett el, amikor az ég kékből új bronzzá változott.
S Dios számára az idő káprázatos eseménytelenségben bontakozott ki, amíg egy idegen zaj fogta a csöndet és a rozsdás kenyérvágó késsel apró darabkákra vagdosással egyenértékűt hajtott rajta végre.
Olyan lárma volt valójában, mint amikor egy szamarat szétláncfűrészelnek. A hangok között ez úgy viszonyult a dallamhoz, mint egy doboz datolya a nagy teljesítményű motorkerékpáros gyorsasági terepversenyhez. Mindazonáltal, amikor újabb hangok kapcsolódtak be, hasonlóak, de mások, hangtöréses hangnemek és megtört hangszínek változatosságában, az összhatás furamód kellemesnek bizonyult. Volt benne csábítás. Volt benne vonzóerő. Volt benne valami fura szívás.
A lárma tetőfokra hágott, egyetlen tiszta hangjegy született a disszonanciák sorából, és akkor, egy másodperc töredékére, a hangok szétváltak, mindegyik egy vektor mentén...
A levegő fölkavarodott, a nap megrezzent.
És egy tucat teve jelent meg a távoli dombokon, girhesek és porosak, rohanva a vízhez. Madarak robbantak ki a nádasból. Visszamaradt szauruszok csusszantak le simán a homokpadokról. Egy percen belül a part habosra fölkavart sártömeg lett, amikor a bütykös térdű lények lökdösődtek, orruk mélyen a vízben.
Dios fölült, s meglátta botját az iszapban heverve. Egy kicsit megperzselődött, de amúgy sértetlen maradt, s most észrevette, ami korábban valahogy sosem volt nyilvánvaló. Korábban? Volt korábban? Egész biztosan volt egy álom, valami álomszerű...
Mindegyik kígyó beleharapott a farkába.
A lejtőn lefelé, a tevék nyomában, rongyos családjával maga mögött, volt egy kicsiny, barna, teveösztökét lengető alak. Izzadtnak és nagyon döbbentnek látszott.
Valójában olyannak látszott, akire nagyon is ráfér a jó tanács és gondos irányítás.
Dios tekintete visszafordult a botra. Az valami nagyon fontosat jelent, ezt tudta. Bár arra nem emlékezett, mit. Csak arra tudott visszaemlékezni, hogy nagyon súlyos, és ugyanakkor mégis nehéz letenni. Nagyon nehéz letenni. Jobb, ha föl se veszi, gondolta.
Talán csak egy kicsit veszi föl, és megy, és elmagyarázza az isteneket és hogy a piramisok miért olyan fontosak. És aztán egész biztosan le fogja tenni.
Sóhajtva, maga köré húzva köntöse rongyait, hogy megőrizze méltóságát, a botot használva támaszul, Dios nekivágott.

Jegyzetek:

1. Mint például, hogy homokba temetik meg petéket tojnak bele.

2. Kezdetnek rögtön a lélegzését.

3. Szó szerint „A Dzsel gyermeke”.

4. Azonban meg kell hagyni, egész nagy béka volt, és bemászott a szellőzőrendszerbe, és a kuruttyolása hetekig ébren tartott mindenkit.

5. Azt beszélik, hogy az élet olcsó Ankh-Morporkban. Ez persze egyáltalán nem igaz. Az élet gyakran nagyon is drága; a halált kaphatod ingyen.

6. A pöffeteget a mélytengeri robbanóhalból (Singularis minutia gigantica) vonják ki, ami azzal védi magát ellenségeitől, hogy normális méretének sokszorosára fújja föl testét. Emberi fogyasztásra alkalmatlan, hatására ugyanis a test minden egyes sejtje azonnal 2.000-szeresére dagad. Ez mindig halálos, valamint nagyon zajos is.

7. Az Orgyilkosok Céhe kapuját sosem csukták be. Azt mondták, azért, mert a Halál mindig nyitva tartja a boltot, de valójában az volt az oka, hogy a zsanérok évszázadokkal korábban elrozsdálltak, és soha senki nem talált időt arra, hogy ebben az ügyben tegyen valamit.

8. A kontramód bort abból a szőlőből érlelik, amely a növényvilág csakis mágiával mértéktelenül átitatott földeken termő osztályába – az előtermőkbe – tartozik. A szokványos növények aztán nőnek, hogy magjukat elvetették – az előtermőkkel ez pont fordítva történik. Ámbár az előtermő szőlőből préselt bor a megszokott módon okoz részegséget, az emésztőrendszer működése azt a szokatlan nettó reakciót váltja ki molekuláiból, hogy a rákövetkező másnaposságot visszafelé taszítják az időben, általában néhány órával megelőzve a borivást. Ebből ered a mondás: kezdd a szőrivel, még mielőtt a kutya megharap.

9. Amikor a Tolvajok Céhe Általános Sztrájkot hirdetett meg a Megnyerő Lajhár évében, a bűncselekmények száma ténylegesen megkétszereződött.

10. Gyermekjáték: zsinórra fűzött gesztenyével el kell törni az ellenfélét. (A ford.)

11. Egyike a két mondának* Ankh-Morpork megalapításáról elmeséli, hogy a két árva fivért, akik a várost építették, valójában egy víziló (szó szerint orijeple, bár néhány történész azt tartja, hogy ez csupán az orejaple – afféle üvegajtós bárszekrény – félrefordítása) találta meg és szoptatta. Nyolc címervíziló sorakozik a hídon, arccal a tenger felé. Azt mondja róluk a fáma, hogy ha valaha is veszély fogja fenyegetni a várost, el fognak menekülni.
* A másik monda, amit általában nem terjesztenek a helybeliek, az, hogy még annál is korábban egy csoport bölcs túlélte az istenek küldte árvizet, mert építettek egy nagy hajót és erre a hajóra fölvittek kettőt minden állatfajtából, ami csak létezett a Korongon. Néhány héttel később a fölgyülemlett ganéj kezdte a hajót víz alá nyomni, ezért – mondja a történet – kiborították oldalt és elnevezték Ankh-Morporknak.

12. Számos folyóvölgyi kultúrához hasonlóan a Királyságnak semmi dolga olyan apróságokkal, mint nyár, tavasz és tél, s naptárát nyíltan a Dzsel roppant szívveréséhez igazítja; ennélfogva három évszak van, Vetésidő, Áradás és Posvány. Ez logikus, egyértelmű és gyakorlatias, és csakis a szentimentális dalokat kedvelő férfi vokálok helytelenítik*
* Mert hülyének érzed magad, ha azt énekled, hogy „A Jó Öreg Áradás Derekán”, azért.

13. Szó szerint „Dhar-ret-kar-tnon”, vagyis „a láb vagdalása”. Bár némely tudós szerint a helyes olvasat „Dar-rhet-kare-mhun”, szó szerint „festékeltávolító vaker”.

14. Reterátbúvár: pöcegödrök építője és tisztítója. Különösképp dolgos foglalkozás Ankh-Morporkban, ahol a talajvízszint általában padlómagasban van, s olyan hivatás, amely jelentős mértékű tiszteletben részesül. Legalábbis mindenki átmegy az utca másik oldalára, amikor arra jár egy reterátbúvár.

15. Szó szerint: „Megint itt leszek majd”.

16. Itt szükséges némi fordítás. Ha egy külföldi, a Szent Jakab udvarba küldött nagykövet (őszinte hízelgésvágyból) keménykalapot, klémort, polgárháborús mellvértet, angolszász nadrágot és I. Jakab korabeli frizurát viselne, akkor keltené többé-kevésbé ugyanezt a benyomást.

17. A fiatal orgyilkosoknak, akik általában nagyon szegények, nagyon világos elképzeléseik vannak a gazdagság etikájáról egész addig, míg öregebb orgyilkosokká nem válnak, akik általában nagyon gazdagok, s akkor elkezdik azt a szemléletet vallani, hogy az igazságtalanságnak is vannak előnyei.

18. A faragók ugyancsak sok képzelőerőt kellett használjanak. A néhai királynak számos kitűnő tulajdonsága akadt, ám a dicső tettek végrehajtása nem tartozott közéjük. A végeredmény: Harciszekere kerekei alatt porrá őrölt ellenségek száma = 0. Szandálos lába alatt összezúzott trónusok száma = 0. Azon alkalmak száma, amikor kolosszusként oltalmazta a világot = 0. Másrészt: Rémuralom = 0. Azon alkalmak száma, amikor az ellenség szandálja tiporta az ő trónját = 0. Felőrölt szegényemberek = 0. Megkezdett költséges vallásháborúk = 0. Az élete, alapjában véve, gól nélküli győzelem volt.

19. Sose bízz olyan fajban, ami egyfolytában vigyorog! Hétszentség, hogy valamiben sántikál.

20. Minden idők legnagyobb teve matematikusaként ismeretes, aki kiagyalta a nyolcdimenziós tér matematikáját, miközben bezárt orrlyukkal feküdt egy heves homokviharban.

21. A hatás elérhető, ha bálnahányadékban lepároljuk egy kis fán lakó medvefajta heréjét, és hozzáadunk egy marék rózsaszirmot. Teppik valószínűleg nem érezte volna jobban magát, ha mindezt tudja.

22. Ez természetesen szabad fordítás, mivel Pteklaszp nem ismerte a „jég”, a „szélvédő”, vagy a „szállodaszoba” szavakat; azonban a Kacskaringó Sas Sas Váza Hullámvonal Kacsa szó szerinti fordítása „prés barbár lábhuzatnak”.

23. Bárki számára, aki nélkülözi az ilyen logikus gondolatvilágot, a leggyorsabb állat* a Korongon a rendkívül idegbeteg Kétséges Puzuma, ami olyan gyorsan mozog, hogy képes csaknem fénysebességet elérni a Korong varázserőterében. Ez azt jelenti, hogy amikor látsz egy puzumát, az nincs ott. A legtöbb hím puzuma fiatalon belehal az akut bokaelégtelenségbe, amit az okoz, hogy nagyon gyorsan szalad a nőstények után, amik nincsenek is ott, és persze – a relativitáselméletnek megfelelően – az öngyilkos tömeg elérésébe. A maradék Heisenberg Bizonytalansági Elvébe hal bele, mivel lehetetlen számukra, hogy egyszerre tudják, kicsodák és hol vannak, és az ebből fakadó ingadozó összpontosításvesztés azt jelenti, hogy a puzuma csupán nyugalmi helyzetben képes identitásérzésre szert tenni – általában ötven lábnyira a hegyből maradt kőtörmelékben, amibe épp beleszáguldott csaknem fénysebességgel. A puzumáról azt beszélik, hogy körülbelül akkora, mint a párduc, eléggé kivételes, fekete-fehér kockás bundával, bár azok a példányok, amiket a Korong bölcsei és filozófusai fölfedeztek, arra késztették őket, hogy kijelentsék: a puzuma természetes állapotában lapos, nagyon vékony, és döglött.
* A leggyorsabb rovar a .303 könyvmoly. A varázskönyvtárakban fejlődött ki, ahol rendkívül gyorsan kell ennie, hogy elkerülhesse a csodasugárzás hatását. Egy felnőtt .303 könyvmoly olyan gyorsan képes magát átrágni egy könyvespolcon, hogy visszapattan a falról.

24. A hallgatók szerepét sosem értékelik teljesen. Azonban az közismert, hogy a legtöbben nem figyelnek oda. Arra használják az időt, míg más beszél, hogy kigondolják, mit fognak legközelebb mondani. Az Igazi Hallgatókat a szájhagyományon alapuló kultúrák mindig is mélyen tisztelték és nagyra becsülték ritkaságuk miatt; a bárdok és költők tizenkettő egy tucat, ám nehéz jó Hallgatót találni, legalábbis kétszer.

25. Tévedett. A természet irtózik a dimenzionális rendellenességektől, és szorosan elzárja őket, hogy ne idegesítsék az embereket. A természet valójában rengeteg dologtól irtózik, beleértve a vákuumot, Marie Celeste nevezetű hajókat, és a villanyfúrók beszorítókulcsait.

26. És ezért a köznyelv Ginpalotaként emlegette.

27. Tudod. Az, amelyiket nem tudod elérni a szívószállal.

28. Ám persze nem azonnal, mert az üzenetek az elmondással megváltoznak és némelyik ős képtelen volt a helyes artikulálásra, és mások segíteni akartak és előálltak a szerintük elveszett szavakkal. Az üzenet, amit Teppikamon eredetileg kapott, így kezdődött: „Az ágyhoz bilincselve, a nagynéni szomjazott”.

29. Persze, a Korongvilágon a hét nyolc napos...

Tartalom

- I. Könyv

- II. Könyv

- III. Könyv

- IV. Könyv

- Jegyzetek