Frederik Pohl
CSERNOBIL
(Tartalom)

A Csernobil képzelet szülte szépirodalmi mű. Számos szovjet és külföldi személyiségről találhatók utalások a könyvben. A velük kapcsolatos adatok nyilvános feljegyzésekből származnak. E személyek egyike sem aktív szereplője a regénynek, a könyv főszereplői viszont valamennyien kitalált jellemek, s létező személyekhez nincs közük.

Ajánlom e könyvet annak a több száz bátor, odaadó férfinak és nőnek, akiknek hősiessége és önfeláldozása elejét vette egy iszonyatos baleset még iszonyatosabb következményeinek.

Részlet Szent Jánosnak
Mennyei Jelenésekről Való Könyvéből:

Mikor a' harmadik Angyal trombitált volna, leesék az égről egy nagy tsillag, melly ég vala, mint egy szövetnek, és esek a' folyóvizeknek harmadrészekre és a' vizeknek forrásira. A' tsillagnak neve pedig üröm: változék azért a' folyóvizeknek harmadrészek ürömmé; és sok emberek meghalának a' víztől, hogy keserűkké lettek volna.

Ukrán nyelven az üröm jelentése: Csernobil.

1. FEJEZET
1986. április 25., péntek

Szemjom Szmin ez idő tájt hatvannégy év körüli, energikus, nyájas férfi. Külseje alapján hajdani nehézsúlyú birkózónak nézné az ember. Alacsony és zömök. Gyakran mosolyog, és a mosolya ragadós: mindenki ösztönösen visszamosolyog rá. Jóképűnek nem nevezhetnénk, már csak az üvegesen csillogó, sima heg miatt sem, ami bal ajkától húzódik hátra, ahol tarkóját eltakarja a ruha. Ez azonban mit sem változtat arckifejezése kedvességén, ezért aztán férfi beosztottjai őszintén mernek beszélni vele, a nők pedig vonzódnak hozzá. Felesége, Szelena is részben ezért ment hozzá, noha házasságkötésük idején Szmin már csaknem negyvenéves volt, ő viszont alig múlt tizenkilenc. Szelenát az is befolyásolta, hogy Szmin a honvédő háború sebesült és kitüntetett veteránja, akit speciális előjogok illetnek meg: sorban állásnál soronkívüliséget élvez, és jogában áll a különleges üzletekben vásárolni. Az is nyilvánvaló volt, hogy a pályája felfelé ível. Szmin beváltotta a hozzá fűzött reményeket. Ő az igazgatóhelyettese a Kelet-Ukrajna áramellátásának negyedéért felelős Csernobili Atomerőműnek. Negyvenhárom éve tagja a pártnak, és egyszer-egyszer még külföldre is utazhat. Szelena már két útjára elkísérhette. Igaz, hogy ebből az egyik csak az NDK-ba vezetett, a másik viszont öt felejthetetlen nappal ajándékozta meg Szelenát a hamisítatlanul nyugati Bécsben, a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség székhelyén, ahová férjét a hivatali kötelesség szólította.

A háromtagú dél-jemeni delegáció aznap érkezett. Ebéd után Szmin az erőmű tanácstermében fogadta őket. Ez a terem az erőmű egyik büszkeségének számított. Faláról V. I. Lenin hófehér mellszobra vetett bátor és diadalmas pillantást a jelenlévőkre. A padlót süppedős örmény szőnyeg borította. Szmin titkárnője a fontos külföldi vendégeknek kijáró megkülönböztetett figyelmességgel terítette meg a nagy nyírfa asztalt. Hiszen ki tudja, hátha (ahogy a novoszibirszki illetékesek remélték) rendelnek országuk számára egy RBMK-1000 atomreaktort. (Politikai szempontok miatt sokáig kellene ugyan várniuk rá, ám az erőművek főhatóságai roppantul szerették volna, ha a jemeniek legalább folyamodnak érte.) Az asztalon felnyitott Pepsi-Cola és Fanta narancslés üvegek sorakoztak, a hamutartók mellett amerikai Marlboro-dobozok hevertek. A tálaló alatti kis hűtőszekrényben felbontatlan görög narancslékonzervek vártak sorukra. (A parányi jégkockafagyasztóban pedig egy üveg Sztolicsnaja vodka hűlt, arra az esetre, ha a jemeniekről kiderül, hogy inkább marxisták, mintsem mohamedánok.)
A két jemenit Szmin titkárnője, Paraska Kandiba vezette be. Szikár és ráncos arca semmiféle érzelmet sem árult el. Sereghajtóként a tolmács lépett be, aki tisztelettudóan kivárta, míg a fehér burnuszos férfiak valamennyien helyet foglalnak, s csak aztán ült le maga is az asztal legvégén.
– Köszöntöm önöket a csernobili erőműben. Kérem, nézzék el igazgatónk, Zaglagyin elvtárs elkerülhetetlen távollétét. Velem együtt ő is reméli, hogy az önök látogatása tovább javítja az országaink közötti meleg, baráti viszonyt. – Szmin kellemes tenorja elhallgatott, hogy a tolmács a látogatók nyelvére fordíthassa az üdvözlő szavakat. A szokványos üdvözlő és ismertető szöveget a tolmács szokás szerint két mondatonként fordította. Közben megjelent a titkárnő, és körbekínálta a feketekávés csészékkel és aprósüteményekkel megrakott tálcát. A vendégek hörpölgettek és majszolgattak, miközben közönyösen hallgatták, hogyan ecseteli Szmin a szovjet atomenergetika előnyeit, a XXVII. pártkongresszus határozatainak végrehajtásában tanúsított lankadatlan odaadásukat s a terv maradéktalan teljesítésében fölmutatott sikersorozatukat.
A beszéd csaknem mindenben megfelelt a valóságnak, jóllehet egy szót sem tartalmazott például a fortélyok és áthidaló megoldások sokaságáról, melyek révén a terv célkitűzéseit legalább papíron teljesíteni lehetett. Az sem derült ki egyértelműen, hogy miféle egyéb tennivalók szólították el az igazgatót a nagyrabecsült jemeni vendégek fogadásától. (Főképp az, hogy más, ígéretesebb vendégekkel volt elfoglalva, akiktől többet remélt, mint egy csapat arabtól, akik képesek voltak az Arab-félsziget egyetlen olajszegény országában megszületni.) Szmin álmában is el tudta volna mondani ezt a beszédet. Néha csaknem így is tett. Ilyenkor többnyire a látogatókat tanulmányozta a fordításra jutó időben – kubaiakat és kelet-németeket, angolaiakat és kambodzsaiakat, vietnamiakat és lengyeleket –, és azon tűnődött közben, vajon hogy vélekednek a szovjet tudomány és technika e hatalmas művéről. Természetesen közülük sokan rendelkeztek már saját atomerőművel, vagy számíthattak rá, hogy a közeljövőben rendelkezni fognak. Azok azonban többnyire nagy víznyomású, kétkörös reaktorok. A csernobili erőműben üzemelő RBMK-1000 típussal a vendégek egyike sem rendelkezett. Ezt a modellt nem exportálták a testvéri szocialista országokba. Kétségtelen, hogy a nekik juttatott reaktorok is megfelelnek villamosenergia-termelés céljaira, másra azonban nemigen lehet használni őket. (Természetesen. Hiszen ki is adná a kambodzsaiak vagy éppen a lengyelek kezébe a plutónium előállításának a lehetőségét?) Szmin néha eljátszott a gondolattal, vajon mihez kezdenének a külföldi vendégek, ha megrendelnének és meg is kapnának egy RBMK reaktort. Néha még azt is elképzelte, hogy szép jámboran visszajuttatják a Szovjetunióba a kimerült hasadóanyagot újrafeldolgozásra, anélkül hogy a mennyiségben megmagyarázatlan hiányok mutatkoznának.
Ezt azért nem túl gyakran képzelte el.
Aznap nem játszadozott efféle gondolatokkal. Mással volt tele a feje. Amikor a jemeniek vezetőjére került a sor, hogy válaszoljon az üdvözlő szavakra, Szmin, aki figyelmesen és elismerőleg bólintott a fordítás minden újabb adagjára, kihasználta az alkalmat, és ráfirkantotta egy papírra: „Hogy áll a kísérlet menetrendje?” A cédulát feltűnés nélkül odaadta a titkárnőnek, amikor az körbekínálta a narancslékonzerveket. Senki se vette észre. A küldöttség vezetője nyakát nyújtogatva próbált a hűtőszekrény belsejébe lesni a titkárnő válla fölött. Aztán Szminhez fordult:
– Peut-étre, un peu de vodka?
– Mais certainement – szívélyeskedett Szmin. – Et alors, vous parlez français? Trés bien! – Egy kézlegyintéssel elküldte a titkárnőt, saját kezűleg nyitotta fel a jéghideg vodkásüveget, és töltött csaknem pontosan másfél decit a jemeniek poharába. Ha észrevették is a vendégek, hogy önmagának nem töltött, nem tettek megjegyzést. A beszélgetés a továbbiakban mindkét részről használható, bár nem túl magas szintű franciasággal folyt. Ez jócskán meggyorsította a dolgot. Szmin elmagyarázta, hogy a csernobili erőműben felállított négy reaktor mindegyike az ezer megawattos osztályba tartozik, és működés közben újratölthető üzemanyaggal. Ennek eredményeként lényegesen több időn át adnak energiát, mint a legtöbb nyugati modell. Tükrösen csillogó fényképeket osztott szét a turbinateremről, a szigetelőburkolatról, az elegáns ívű vezérlőpultokról, melyek mellett négy-öt technikus teljesít állandóan szolgálatot. Körbeadta a könyvet a légifelvételekkel, melyek minden szakaszát megörökítették a hatalmas erőmű építésének.
– De hát miért csak fényképeket látunk? – kérdezte udvariasan az egyik jemeni. – Talán tilos a magunk szemével megtekinteni mindezt?
– Már hogy lenne tilos! – kiáltotta Szmin. – Némi alpinizmus persze elkerülhetetlen; remélem, nincs kifogásuk a lépcsőmászás ellen? És pusztán óvintézkedésként szükség lesz rá, hogy védőruhát húzzunk, de akár azonnal indulhatunk! – Méghozzá sebesen, tette hozzá gondolatban, mivel a cédulán, amit a titkárnő a kezébe csúsztatott, az állt: „2-kor kezdődik”.

Csernobil nem csupán erőmű: egész kis város. Az RBMK-1000 reaktorok mindegyike egy-egy gigász. Soktonnás grafittömbjeik lassítják a neutronokat; közel ezerhétszáz szigetelőburkolatú acélcsövük szállítja a reaktorbelsőn át a vizet; cseppfogó tartályaikban fut össze az ezerhétszáz cső, hogy a bennük áramló gőz megszabaduljon a lebegő vízcseppektől és eljuttassa energiáját a turbinákhoz; óriási, makadámpadlós géptermeikben zümmögnek vagy süvöltenek a turbinák. Minden egyes reaktort hetven centiméteres acélfal és kétméteres betonfal vesz körül: biztosíték arra a teljességgel valószínűtlen esetre, ha valamikor meghibásodna valami. Eddig már négy RBMK-1000 típusú reaktor ad áramot Csernobilban. A reaktorok tömbje pedig mindössze egy a sok építmény közül. Valóságos város veszi körül: raktárak, műhelyek, irodák, továbbá orvosi rendelőintézet, a dolgozók fürdői, üzemi étkezdék, klubszobák műszak utáni pihenésre vagy ünnepi rendezvényekre; mindenféle, amit csak Szmin el tudott képzelni, és könyörgéssel vagy vesztegetéssel képes volt kiharcolni, hogy Csernobil tökéletes legyen.
Ez volt az igazgatóhelyettes dolga. A tökély persze elérhetetlen álom, ez azonban nem tántorította el Szmint, hogy szüntelenül erre törekedjék. A lehetetlen feltételek ellenére és keserves kudarcok árán is. Ezekből pedig akadt bőven, kezdve mindjárt magukkal a dolgozókkal. Aki nem ivott a munkahelyén, az igazolatlanul hiányzott a munkából. Akik egyiket sem tették, azok gyakran más munka után néztek, mihelyst a szakképzésük befejeződött. Elvileg ez nem könnyű a Szovjetunióban, mivel senki sem kap állást az előző munkaadó által adott véleményezés nélkül, a munkaadóktól pedig elvárják, hogy gátat vessenek az efféle vándormadárkodásnak. A gyakorlatban azonban oly nagy volt a Csernobilban képzett szakemberek iránti kereslet, hogy az új munkaadók még a kedvezőtlen munkahelyi véleményt sem vették figyelembe. És ezek csupán a munkaerőgondok. Ha sikerült elérni, hogy elégedettek legyenek a dolgozók, sőt netalán még lelkes munkára is ösztönözni őket, még mindig megmaradtak az anyagellátás gondjai. Roppant nehezen lehetett tisztességes minőségű anyaghoz jutni – még jó áron is –, Szmin pedig gátlástalanul és fáradhatatlanul tette, amit kellett, hogy hibátlan acélhoz, jó minőségű kábelhez, elsőrendű cementhez jusson, sőt hogy a legjobb, legfrissebb terményt vásárolja fel a környékbeli kolhozparasztok háztáji gazdaságaiból, s azzal lássa el az üzemi konyhát. Alig néhány héttel korábban megjelent egy cikk a Lityeraturnaja Ukrajnában, mely dörgedelmes hangon leplezte le a rosszul képzett személyzet és a selejtes anyagok sötét históriáit. A cikk rendkívül kínos helyzetbe hozta Szmin főnökeit, hosszú távon azonban erőt adott Szminnek a maga odaadó robotjához: a követeléshez, sürgetéshez, érzelmi zsaroláshoz, vagy ha kell – amint hogy gyakorta kell –, a megvesztegetéshez. Szmin maga sem így szeretné végezni a dolgát, néha azonban sajnos ez az egyetlen mód.
Szmin sietett, s ezért nem mutatott meg mindent a jemenieknek. Mellőzte a reaktorok tetejére telepített raktárhelyiségeket, ahol az áramkimaradás esetén belépő szivattyúk dízelolaját tárolják. Egyetlen pillantást engedélyezett csupán a nukleáris üzemanyagutántöltő csarnok vastag üvegablakán át a jókora, pókszerű gépre, mely reaktorcsőtől reaktorcsőig mászott masszív hernyótalpain, s ahol kellett, ott kiemelte és újjal pótolta a kimerült hasadóanyagot, miközben a reaktor megszakítás nélkül termelte az energiát. A Vörös Termet, az étkezdét és a fürdőket sem mutatta meg, bár büszke volt rájuk, hisz fényesen bizonyították, mennyire állhatatosan törődik a Csernobilban dolgozó négyezer férfi és nő jólétével. Természetesen a reaktorkamrákba sem engedte be a vendégeit, de lehetővé tette, hogy bekukkantsanak az 1. számú, legöregebb és még mindig üzemelő reaktorblokkba, ismét egy vastag üvegablakon át. Túlharsogva a gőz és a turbinák zaját, felhívta a jemeniek figyelmét arra, hogy biztonság és teljesítmény szempontjából eddig ez a reaktor bizonyult a legjobbnak az egész Szovjetunióban. Még a vízcirkulációs rendszer hatalmas csöveit is megnézhették, hiszen így is, úgy is arra vitt az útjuk. Az élen haladó jemeni hirtelen visszarettent, mert megpillantotta a hidrogénégető sziszegve sercegő, szemfájdító lángját.
– Hát ez meg mi? Azt hittem, az atomerőműben nem kell olajat égetni!
– Nem is olaj – nyugtatta meg Szmin. – Sőt a gőzhöz sincs köze. Egyszerűen meg kell szabadulnunk bizonyos gázoktól, mielőtt veszélyessé válnának. A reaktoron áthaladó víz ugyanis radiolízis következtében kis mértékben elbomlik oxigénre és hidrogénre. Ezt persze nem hagyhatjuk a rendszerben, mert ha felgyűlik, veszélyes lehet. Ezért itt begyújtjuk és elégetjük. – És vezette őket tovább az 1. és 2. reaktorblokk vezérlőterme felé, át a turbinatermen, fülükben dugóval, fejükön kemény védősisakkal. Biztosra vehette, hogy nem sokat időznek majd ezen a fájdalmasan zajos helyen.
Amíg a tolmács a műszakvezető mérnökhöz intézett kérdésekkel bajlódott, Szmin felkapta a telefont, hogy ismét tájékozódjék. Igen, a vendég elvtársak már gyülekeznek a kísérlet megfigyelésére. Igen, továbbra is áll a menetrend, 2-kor kezdődik. Szmin az órájára pillantott, s látta, hogy az ő kis idegenvezetése is menetrend szerint halad. Még tíz perce van, hogy megszabaduljon a jemeniektől, mielőtt a vezérlőterembe menne. Mosolyogva hozzájuk lépett.
A műszakvezető nem mosolygott. Félrefordult, és odasúgta Szminnek:
– Ljuba Kovalevszkaja felől érdeklődnek. Szmin felsóhajtott, s a vendégek felé fordult.
– Van talán kérdésük a számomra? – érdeklődött udvariasan.
Az idősebbik jemeni rámeredt. Arckifejezése semmit sem árult el gondolataiból.
– Az ember olvas ezt-azt – felelte végül.
– Mit? – kérdezte Szmin, változatlanul mosolyogva. Természetesen tudta a választ.
– Megjelentek bizonyos riportok az önök sajtójában – magyarázta bocsánatkérő hangon az arab. Feltette a szemüvegét, és előhúzott a zsebéből egy papírlapot. – Egy itteni folyóiratban, a Lityeraturnaja Ukrajnában, jól mondom? A cikk rossz tervezésről, megbízhatatlan alapanyagokról, elégtelen munkafegyelemről beszél... – Összehajtotta és zsebre tette a papírt, majd hozzátette: – Persze, ha az ember a nyugati sajtóban olvasna ilyesmit, tudná, hogy nem kell komolyan venni. De a szovjet sajtóban?...
– Ó, ez a glasznoszty – bólintott, s mindjárt meg is magyarázta: – Azaz nyíltság, őszinteség, nyilvánosság. Talán meglepi önöket, hogy ilyen éles kritikával találkoznak a szovjet sajtóban – mosolygott rájuk barátságosan. – De hát új időket élünk. Főtitkárunk, Mihail Gorbacsov nagyon helyesen állapította meg, hogy ebben az országban glasznosztyra van szükség. Nyíltan, becsületesen, nyilvánosan fel kell tárnunk nehézségeinket és kudarcainkat. Kovalevszkaja cikke is ezt példázza. – Tréfás rosszallással vállat vont. – Roppant hasznos számunkra, ha minden hibánkat nyilvánosan a fejünkre olvassák. Nem mondom, hogy kellemes dolog, de csakis így lehet a hibákat idejében észrevenni és kijavítani. Olykor-olykor természetesen túlzások is előfordulnak. Egy író, például Kovalevszkaja hall mindenféle szóbeszédet, és mindjárt megírja az újságban. Persze nem baj, ha a szóbeszéd is napvilágra kerül, legalább ki lehet vizsgálni, igaz-e vagy sem. Viszont nem kell mindjárt mindent az utolsó szóig elhinni.
– Tehát a Lityeraturnaja Ukrajna riportja hazugság?
– Korántsem mindenben – ismerte be Szmin. A műszakvezető mérnök homlokát ráncolva erőlködött, hogy megértse a francia szavakat. – Kétségtelen, hogy mi is elkövettünk hibákat. Ezeket azonban folyamatosan kijavítjuk. És kérem, kedves barátaim, azt is vegyék figyelembe, hogy Kovalevszkaja cikkében az oly aprólékos gonddal felsorolt problémák elsősorban az építés és üzemeltetés során elkövetett hanyagságokkal kapcsolatosak. Egyetlen pillanatig sem következik belőlük, hogy baj lenne magával az RBMK-1000 reaktorral! Atomerőműveink tökéletesen biztonságosak. Ez egyértelműen következik már abból a tényből is, hogy a Szovjetunióban az atomenergia felhasználásának kezdete óta soha semmilyen nukleáris baleset nem volt.
– Valóban? – kérdezte a jemeni fondorlatosan. – Tényleg? Akkor mi a helyzet az 1958-as balesettel Kistimben?
– 1958-ban Kistimben semmiféle baleset nem volt – jelentette ki határozottan Szmin. Közben azon tűnődött, vajon igazat mond-e.

Már két óra húsz volt, mikor Szmin vendégeivel elhagyta az épületet. A vezérlőteremben sikerült megtudnia, hogy a 4. reaktorblokk még mindig üzemi teljesítményen dolgozik, a kísérlet tehát még nem kezdődött el. Az így nyert időt arra fordította, hogy még szívélyesebb vendéglátónak bizonyuljon.
– Látják ezt a tavat? – mutatott a tóra, melynek partján vezetett az útjuk. – Ez a hűtőtavunk. Hat kilométer hosszú, és mint láthatják, rendkívül szép. Ráadásul nyüzsögnek benne a halak. A horgászaink szerint jobb itt a kapás, mint a Pripjaty folyóban.
– Vajon miért? – érdeklődött udvariasan a fiatalabbik jemeni.
– Mert egész éven át melegítjük a vizet.
– Mégis jeget látok benne – jegyezte meg szárazon az idősebbik jemeni.
– Ukrajnában vagyunk – felelte Szmin mosolyogva –, rettentő hidegek errefelé a telek. Ez a tó azonban még a legkeményebb télben sem fagy be teljesen, s a halak ezt nagyon szeretik. Most meg már... nézzék a fákat, a virágokat: itt a tavasz. Megállt, felnézett a 3. és 4. reaktorblokk épületére.
– Innen látszik, hogy milyen hatalmas a csernobili erőmű. Négy működő reaktorblokkja egyenként ezer megawatt villamos energiát termel, ami elegendő egy milliós nagyváros ellátására. S már megkezdtük két újabb blokk építését. Ezek még nagyobbak lesznek. Ha elkészülnek, akár hétmillió lakos áramellátásáról is gondoskodhatunk.
– Nincsenek hétmilliós városaink – szólt közbe az idősebbik. – Tavaink sincsenek.
– Ennyi villamos energiával tetszésük szerint teremthetik a tavakat – jelentette ki Szmin nagyvonalúan. – Jöjjenek, megmutatom az új reaktorblokkok építkezését.
A jemenieket még ott, a hatalmas gödör szélén, a majdani 5. blokk aktív zónájának a helyén sem sikerült meggyőzni. Odalenn nyüzsögtek az exkavátorok és a dömperek.
– Ezek itt RBMK-1000-es reaktorok lesznek? – kérdezte az idősebbik.
– Nem, nem. Ide még nagyobb, 1500 megawattos blokkokat szánunk.
– De továbbra is grafitreaktorokat – tűnődött a jemeni. – Pedig többek szerint ez a típus nem olyan jó, mint a nyugatiak nagynyomású vízzel működő reaktorai.
– Ó, a nyugatiak reaktorai! – Szmin megpillantotta a jemeniek fuvarozására kirendelt sötétkék Volgát, mely óvatosan manőverezett feléjük a dübörgő teherautók és buldózerek között. Mindjárt megjavult a kedélye. – Először is, ugye tudják, hogy a Szovjetuniónak is vannak nagynyomású vízzel moderált reaktorai? Nálunk mindkét típus működik. Mindegyiknek megvannak az előnyei. Az amerikaiaknak nincs ilyen választási lehetőségük. Nukleáris energiatermelésüket teljes egészében tengeralattjáró típusú atomerőművek adják.
A jemeni értetlenül nézett rá.
– Hogy kerülnek ide a tengeralattjárók?
– Mit gondol, miért ragaszkodnak az amerikaiak a nagynyomású vízzel moderált reaktorokhoz? Azért, mert egy történelmi véletlen foglyai. Nem tudnak szabadulni a megszokott kerékvágásból. Az első energiatermelő atomreaktorokat Amerikában az atomtengeralattjárók számára fejlesztették ki. Tekintettel a szűkös helyre, ott csak a nagynyomású vizes reaktor jöhetett szóba. A mi RBMK-nkhoz hasonló fejlett típusok egyszerűen alkalmatlanok a tengeralattjárók meghajtására. Mindenesetre, amikor az amerikaiak végül elszánták magukat, hogy közüzemi villamos energiát állítsanak elő atomenergiából, akkor egyszerűen újabb és nagyobb tengeralattjáró-motorokat építettek. Az RBMK merőben más, és a „máson” „jobbat” értek. Hogy csak egy példát mondjak, az RBMK rugalmasan működtethető. Az amerikaiak erőművei, mint általában a nagynyomású vízzel moderált erőművek, csak egyenletes alap-energiaellátásra alkalmasak, mivel lassan indulnak el és lassan állnak meg. Az RBMK gyorsan reagál. Ha hirtelen megnövekszik az energiafogyasztás, az RBMK egy órán belül áramot ad. Továbbá hadd emlékeztessem önt a biztonságra is. A Three Mile Island-i baleset is nagynyomású vízzel működő erőműben történt.
– Ha ez mind igaz – szólt hirtelen közbe az idősebb jemeni –, akkor miért nem mutatta meg a 4. reaktorblokkot?
Szmin együttérzően rázta a fejét.
– Sajnos a 4. reaktorblokkot pillanatokon belül kivonjuk az energiatermelésből, karbantartás végett. Ezért, tekintettel az egyébként igen csekély sugárfertőzési veszélyre, senki sem léphet arra a területre. Nagyon szigorúan ügyelünk ennek az óvintézkedésnek a betartására. Mert akármit írnak is az újságok a glasznoszty jegyében, mi valójában roppant elővigyázatosak vagyunk. Milyen kár! Talán vissza tudnának jönni holnap, amikor a dolgok ismét a megszokott mederben folynak majd?
– Ma este sajnos a kijevi Dnyepro Hotelben szállunk meg, és holnap Moszkvába repülünk – felelte a jemeni mogorván.
– Milyen kár! – ismételte Szmin; természetesen ismerte a jemeniek programját. – Az autójuk pedig itt is van. Remélem, érdekesnek találták látogatásukat a Csernobili Atomerőműben. És remélem, hogy találkozunk még.

Szmin még a jemenieken töprengett, amikor útban a központi vezérlőterem felé, pusztán a biztonság kedvéért, megállt, hogy ellenőrizze: még mindig készen állnak-e a kísérlet elindítására. Az ügyeletes szavai hallatán azonban rögtön el is felejtkezett róluk.
– Elhalasztva? Mit kezdjünk akkor azzal a töméntelen néppel?
Az ügyeletes felsóhajtott.
– Ha kitalált valamit, kérem, szóljon nekem is; egyelőre még itt vannak. Csak azt tudom, hogy a kijevi diszpécserközpont jelenleg nem engedélyezi, hogy lekapcsoljunk a hálózatról. Nem én beszéltem velük. Kérdezze meg az igazgatót. Tessék? Nem, nincs itt. Talán a gépteremben van.
Szmin a homlokát ráncolva letette a telefont. Micsoda ostoba kellemetlenség! Csaknem egy tucat megfigyelő a nyakukon. Van köztük, aki egyenesen Leningrádból jött. Kizárólag azért gyűlik itt össze a sok erőművezető, turbinagyári szakember és villamosmérnök, hogy tanúi legyenek a kísérletnek, melynek során a reaktor kikapcsolását követően a maradék hő- és mozgásmennyiség hasznosításával nyernének többletvillanyáramot. A kísérletnek már el kellett volna kezdődnie, ami azt is jelenti, hogy a vendégek még sötétedés előtt a kocsijukba ülhetnének, hogy valaki mást terhelhessenek jelenlétükkel.
De így?
Erre a kérdésre csak az igazgató tudott válaszolni, Szmin tehát elindult, hogy megkeresse.
Szmin nagy súlyt fektetett rá, hogy a beosztottai munkájuknak megfelelő munkaruhát viseljenek. Jó példával elöljárván, feltűzte ruhájára a dozimétert, fehér sapkát és kezeslábast húzott, s szövetpapucsba bújtatta lábát, mielőtt a turbinaházba lépett volna.
Füldugót tett a fülébe. A géptermek, főként a nagyterem, ahol a 3. és 4. reaktorblokk együttes teljesítményét alakították át árammá a turbinák, a Csernobili Atomerőmű legzajosabb helyiségei voltak. De az is lehet, hogy a világ legzajosabb helyiségei, gondolta Szmin, pedig örült a zajnak. A turbinákban süvöltő gőz hangja jó jel. Azt jelenti, hogy a haldokló atomok hője buzgón forgatja a hatalmas kerekeket, és a gőzből villanyáramot varázsol, mely az Ukrán Szovjet Szocialista Szövetségi Köztársaság egy negyedrészének lámpáit, televízióit, rádióit és felvonóit működteti, s melynek fölöslegéből még a szocialista szomszédoknak, Lengyelországnak, sőt Bulgáriának és Romániának is jut.
Lényegesen kellemetlenebb volt visszaemlékeznie a jemeniek által feszegetett kínos kérdésekre. Főként a Kistimmel kapcsolatosra.
Vajon mennyi az igazság a híresztelésekben?
Ugyanezt kérdezték tőle a Nemzetközi Atomenergia Ügynökségnél is Bécsben. És őket nem lehetett olyan könnyen lerázni, mint a jemenieket. Még a renegát Zsorez Medvegyev könyvét is a kezébe adták, benne azzal a nyugtalanító történettel, mely szerint 1958-ban Szibériában egy nukleáris vállalat iszonyatos bajt okozott. A radioaktív hulladék – vagy valami más! – valahogyan, hihetetlen módon, elérte a kritikus tömeget. Robbanás történt. Tavak semmisültek meg. Patakok mérgeződtek meg. Falvak váltak lakhatatlanná, az egész vidék egyetlen nukleáris sivatag lett.
Megtörténhetett-e ilyesmi egyáltalán?
Be kellett ismernie magában, hogy nem tudja. Ám ha megengedi is magának a rebellis feltevést, hogy megtörténhetett, még akkor is bizonyíthatóan igaz a jemenieknek adott válasza, vagy legalábbis jórészt igaz. A szovjet atomenergia-iparban még nem volt baleset. Legalábbis olyan nem, amely atomreaktorokhoz kapcsolódott volna, s végképp egy sem Csernobilban.
A füldugók ellenére megfájdult a feje a turbinák zajától. De legalább megpillantotta Zaglagyin igazgatót a terem túlsó végében. Vele volt Hrenov személyzeti igazgató és Varazin főmérnök is. Egy negyedik férfival beszélgettek. A beszélgetés nem a legjobb szó erre. A négy férfi valamiféle perverzen kacér pózban álldogált ott a föléjük tornyosuló turbinaburkolatok félhengerei alatt. A három vezető szorosan összedugta fejét, a negyedik férfi pedig igyekezett közibük tolni a maga arcát s túlkiabálni a gépek sivítását.
Szmin közeledtére a negyedik férfi elszakadt a többiektől, s összeráncolt homlokkal sietett el Szmin mellett a kijárat felé. Serancsuk volt, az erőmű hidrológusmérnöke. Barátságos természete ellenére most csupán biccentett Szminnek, amint hosszú lépteivel elvonult mellette. A 6. turbina műszereinek állását listákkal a kezükben ellenőrző gépészbrigád már barátságosabb volt. A munkások a tiszteletteljes bajtársiasság jeleként valamennyien felemelt kézzel köszöntötték. Szmin mosolyogva viszonozta az üdvözlést.
Hrenov figyelmét nem kerülte el a jelenet, és ezen Szmin meg se lepődött. Az erőmű első részlegének, a személyzeti és biztonsági igazgatóságnak főnökeként Hrenov legfontosabb dolga az volt, hogy semmi se kerülje el a figyelmét. Végtére is az ő részlege az, mely a KGB-nek tartozik elszámolással. Az igazgató viszont a homlokát ráncolta. Intett Szminnek, hogy menjen vissza, s a négy főnök is elindult kifelé, a viszonylagos nyugalmat biztosító folyosóra.
Alig húzták ki a füldugókat, Hrenov máris megjegyezte:
– Maga nagyon népszerű itt, Szmin.
– Nem a népszerűség a fontos – jelentette ki zsémbesen az igazgató. – Hallottad, hogy mi történt, Szmin? Mit gondolsz, mivel traktálnak minket a kijevi diszpécserek? A hálózat nem nélkülözheti az áramunkat; ma nem kapcsolhatunk ki.
– Értem – felelte Szmin. A kísérletet csak akkor végezhetik el, amikor valamelyik reaktort leállítják. – S a megfigyelők?
– A megfigyelők? – Az igazgató a főmérnök felé pillantott. – Varazin elvtársé az öröm, hogy foglalkozhat velük. Éppen az imént ajánlotta fel, hogy gondjukat viseli.
– A jó ég tudja, hogyan – morogta a főmérnök. – Talán teszek velük holnap egy kisebb sétát a reaktorkamráknál. Újdonság lesz számukra, hiszen egyikük se atomerőműtől jött.
– Biztos tetszik majd nekik – helyeselt Szmin. Örült, hogy legalább nem neki kell lemondania a hétvégéjéről. Kis mosollyal hozzátette: – Így legalább túlteljesíthetjük az áprilisi tervünket.
Zaglagyin igazgató tűnődve ránézett, majd ő is megengedett magának egy mosolyt.
– Így legalább most elmehetek, és elérem a gépemet. Van valamire szükséged Moszkvából? Persze – tette hozzá sietve, mielőtt Szmin váratlanul csakugyan kérne valamit – nemigen lesz időm vásárolni.
– A feleségem valószínűleg komplett listával szolgálna, igazgató elvtárs – felelte kedélyesen Szmin –, ő azonban most nincs itt. Vannak-e utasításai számomra a távolléte idejére?
Mi sem természetesebb, mint hogy voltak. Zaglagyin egyenként számlálta elő őket az ujjain.
– A cementgyár máris leszállított ötszáz tonna cementet az 5. reaktor alapzatának az építéséhez. Persze még sehol sem vagyunk vele; azonkívül az az érzésem, hogy a cement minősége nem kielégítő. Nézz utána, Szmin.
– Meglesz, igazgató elvtárs. – Szmin elkapta Hrenov mindent értő pillantását. Nem fárasztotta magát avval, hogy bármit is mondjon az utasításról. Mindannyian tudták, mit jelent. Mostantól Szmin a felelős akkor is, ha bedolgozzák a silány cementet, és akkor is, ha későbbre halasztják a reaktoralapzat betonozását. Klasszikus szituáció, csak veszteni lehet. Milyen szerencséje is van Zaglagyin igazgatónak, hogy ezt a hétvégét vadászattal töltheti a Moszkva környéki erdőkben, magas rangú személyiségek társaságában.
– Aztán itt van ez a Serancsuk – morogta az igazgató.
– Láttam, hogy önnel tárgyal – mondta Szmin óvatosan. – Mit akart?
– Hát mit akar folyton? Elégedetlen az erőművünkkel, Szmin. Megint újra akarja furatolni az összes szelepet.
Szmin bólintott. Mindannyian tudták, hogy Serancsuk, a hidrológusmérnök Szmin személyes védence, s ezért az igazgató feljogosítva érezte magát, hogy Szmint okolja minden esetben, amikor Serancsuk felidegesítette valamivel.
– Ha úgy gondolja, akkor nyilván újra kell furatolni a szelepeket. Miért nem engedi meg neki?
– Miért ne szedje mindjárt szét az egész reaktort, és építsen másikat magának? – füstölgött az igazgató. Majd kicsit lehiggadva folytatta: – Te helyettesítesz, míg oda leszek Moszkvában. Tedd, amit jónak látsz.
– Rendben van – felelte Szmin. Fölösleges lett volna megjegyeznie, hogy az erőmű irányítása tekintetében mindig is azt tette. Hiszen az igazgató végső soron csak névleg volt Szmin főnöke. Ez is Gorbacsov ötlete volt: aki a tényleges munkát végzi, hadd dolgozzék nyugodtan a második vonalban, míg a létesítmény látszólagos feje vendégül látja a látogatóba érkező notabilitásokat, képviseli az intézményt a hivatalos értekezleteken, fogadásokra jár – egyszóval ő a stróman. A baj csak az, hogy ez az igazgató még a jemeniek kalauzolását is Szminre akarja hárítani.
– Ott van a holnapi futballmeccs is – sandított Szminre Hrenov.
Az igazgató gőgösen felemelte a fejét. Pici, veréb külsejű ember volt. Elég lett volna rövid, hegyes szakállt növesztenie, hogy éppen úgy nézzen ki, mint az erőmű udvarán álló Lenin-szobor. Ezzel talán maga is tisztában volt, mivel még a Lenin-szobrok megszokott pózát is utánozta, ahogy ott állt a folyosón: érdeklődve, állat előretolva, kezével félig előrenyúl, hogy megragadhassa azt, amit mintha Lenin összes szobra meg szeretne ragadni. Talán az egész világot. Szmin szerint talán az igazgató is éppen erre vágyik, bár nem túl valószínű, hogy ezt jelenlegi beosztásából elérheti. Hiszen most csupán egy erőmű igazgatója, méghozzá olyané, amely még csak nem is az OSZSZK területén áll.
– Szóval szeretnéd, ha a legjobb csatárodat elengednék az éjszakai műszakról, hogy holnap pihenten léphessen pályára? – mosolygott Zaglagyin. – Miért is ne, Hrenov. Csakhogy Szmint kell majd megkérdezned, mivel én nem leszek itthon. – Ekkor végre eszébe jutottak a délutáni vendégek. – Hogy zajlott a jemeniek látogatása?
Szmint vállat vont.
– Ljuba Kovalevszkaja riportja felől érdeklődtek. Meg Kistimről.
– Kistimben semmi se történt – szögezte le kimérten az igazgató. – Ami pedig Kovalevszkaját és az ő rosszhiszemű firkálmányait illeti, éppen azért kell most Moszkvába mennem, hogy megnyugtassam a főnökeimet: mégsem vagyunk teljesen kétbalkezes népség. – Szminre meredt. – Legalábbis remélem, hogy nem – tette hozzá.

Mielőtt elváltak volna, a személyzetis szaunázni hívta Szmint az üzem fürdőjébe, de ő kimentette magát.
– Vissza kell mennem az irodába. Ki tudja, mi történt ott, mialatt én az arabusokat kísérgettem?
Mint kiderült, semmi különösebb nem történt.
Íróasztalán egy centivel magasabb lett az irathalom, amit Paraska hordott be, míg ő a jemeniekkel vesztegette az idejét. Nem volt az új adagban semmi, ami sürgetőbb lett volna a rá váró régebbi ügyeknél, no de a papírok nem írják alá önmagukat.
– Paraska! Hozzon egy csésze teát, legyen szíves! – kiáltott ki a titkárnőnek, s nekilátott a halom apasztásának. Megrendelések visszaigazolásai: szerkezeti acélok, tartalék csapágyak, tűzálló kábelek, téglák, csempék, generátor-alkatrészek, ablaküveg, kétszeres vastagságú, szálerősítéses üveg, padlóburkolat, csővezeték, tetőfedő elemek. Levelek, melyekben a szállítók sajnálkoznak, amiért kivételesen nem tudják a kívánt határidőre szállítani a kért árut, de erejükön felül is megtesznek mindent, hogy egy – esetleg három – hónappal később szállíthassanak. Pártdirektívák bőséges emlékeztetőkkel a XXVII. pártkongresszus határozatairól a termelés növeléséről és a gyárak termelési mutatóival, melyek gyászosan igazolják a határozatok indokoltságát. Hrenov részlegének jelentése a késésekről és igazolatlan távollétekről. Nem is olyan rossz a helyzet, állapítja meg Szmin némi önelégültséggel. Munkafegyelem szempontjából a Csernobili Atomerőmű egyike a legjobbaknak a Szovjetunióban. Mint a legtöbb egyéb szempontból is. Megtalálta a cédulát is, melyen Vlagyimir Ponomarenko felmentését kérik az 5. reaktorblokk építkezésén dolgozó kőművesbrigád négy órakor kezdődő műszakjából. Aláírta, kis mosollyal az ajkán. Mind a négy Ponomarenko a holnapi meccsre készül, és nem árt olykor-olykor valami apró szívességet tenni Hrenov első részlegének.
A tea érintetlenül hűlt ki a csészében, viszont Szmin csaknem a tizedét ledolgozta a papírhalomnak. Gyorsan átlapozott a maradékon. Most sem talált semmit, ami sürgetőbb lett volna a többi sürgős tennivalónál. Hátradőlt székében, s a hétvégéről álmodozott. Kis szerencsével kijuthatnak a telekre, ő és a felesége, huszonöt kilométerre északra a várostól, ahol idestova egy éve épülget a dácsájuk. De jó lesz, ha elkészül! Április vége van, hamarosan itt a május; legkésőbb júliusra helyükön lesznek az összes ajtók és ablakok, s szinte biztos, hogy augusztusban beköltözhetnek legalább az egyik szobába. Ősszel egészen bizonyosan kint tölthetik majd a hétvégéket, s Pripjaty mocsarainak vadkacsái egykettőre megtanulják, hogy Szemjon Szmin avatott kézzel használja a sörétes puskát.
Elgondolkodva rágyújtott az egyik Marlboróra. Pillantása az asztala fölé tűzött régi karikatúrára esett. A moszkvai vicclap, a Krokogyil rajzolója tehervagon nagyságú csavart, mellé lakószobányi anyát rajzolt, amint éppen kigördülnek az üzem kapuján, melyen ott virít a felirat: 1. SZÁMÚ VÖRÖS CSILLAG ANYACSAVARGYÁR. A kép alatt a szöveg: „Így hát egyetlen lépéssel teljesítettük éves tervünket!” Szmin tisztában volt vele, hogy a szovjet ipari szokásokat megcsipkedő éle csöppet sem volt túlzó.
Munkanapja csaknem befejeződött. Elképzelhető, hogy kivételesen idejében ér haza? Felkapta a telefont, hogy közölje a feleségével ezt a pompás hírt, ám Szelenának magának is volt mondandója.
– Nem megyünk ki a dácsára. Anyád telefonált – tájékoztatta Szelena. – Mindannyiunkat vacsorával vár ma este. Azt mondja, hogy tegnap este nem jöttél, úgyhogy legalább ma gyere el. Te tudod, miről beszél?
Szmin felnyögött. Tudta, de nem szívesen mondta volna el telefonon.
– Akkor autózhatunk Kijevig meg vissza! – Kétszer százharminc kilométert, tette hozzá gondolatban.
– Nem szükséges. Ott is maradhatunk nála, a mi szobánkban. Legalább bevásárolhatok reggel Kijevben – felelte Szelena. – Talán vasárnap kijutunk a dácsába. És anyád azt is mondta, hogy meglepetése van a számodra.
– Miféle meglepetése?
– Mondta is, hogy ezt fogod kérdezni. Azt üzeni, ha megmondaná, már nem volna meglepetés. Márpedig óriási meglepetés lesz.
Szmin megadta magát. Ahogy letette a telefont, csöngetett a titkárnőjének.
– Szükségem lesz ma éjjel a kocsimra. Magam vezetek. Csernavze hozza ide, töltesse meg a tankot, ha kell, utána hazamehet.
Egy feladat várt még Szminre, mielőtt elhagyta volna a gyárat. Bizonyos értelemben ezzel is példát akart mutatni a többieknek. Meg kellett látogatnia az üzemi fürdőt. Az öltözőben levetkőzött, s a kabinostól kapott törülközővel és fürdőlepedővel a kezében a zuhanyozó felé indult.
Mindig is voltak Csernobilben tusolok, mivel a radioaktív anyagokkal dolgozó személyzetnek szüksége volt rájuk. Ez a fürdő azonban nem egyszerűen új volt. Ez Szmin zuhanyozója volt. A palával borított priccsek, melyekre lehevertek az emberek, a zuhanyrózsák, a sampontartályok – mind, mind Szminé. Elnyújtózott, gyengére állította a vizet, leszappanozta magát. Hanyatt dőlt meztelenül; bárki láthatta volna az üveges sebhelyet, de senki sem volt a zuhanyozóban. Becsukott szemmel hallgatta a fal túlsó oldaláról, a női zuhanyozóból átszűrődő zajokat: sikongatások, kiáltozás; nyilván fogócskáznak a lányok, és a medencébe lökdösik egymást. Lustán eltűnődött rajta, értékelik-e vajon a luxust, amit megteremtett a számukra. Nem mintha számítana. A gondosság eredménye az üzem jelenléti ívein mérhető le. És az üzem a fontos.
Lemosta a szappant, széles válla köré kanyarította a lepedőt, és bement a szaunába. Lassan eljött a műszakváltás ideje. Nyolc-kilenc férfi volt a gőzös helyiségben. Négy tagbaszakadt fiatalember összecsomózott törülközőt dobált egymásnak. Az egyik leejtette és a másiknak passzolta, aki felvette, és bocsánatkérőleg nézett Szminre.
– Csöppet se törődjenek velem – Szmin megismerte a négy Ponomarenkót –, csak tegyenek ki magukért a holnapi meccsen.
– Számíthat ránk, igazgatóhelyettes elvtárs – mondta a testes csatár, Vlagyimir. A beceneve „Ősz” volt, mivel a négy Ponomarenkót együtt a Négy Évszaknak hívták. Ketten-ketten voltak testvérek, a két édesapa szintén; így mindannyiukat Ponomarenkónak hívták. Arkagyij, a „Tavasz”, vékony, szerény modorú, félénk fiatalember, alig huszonhárom éves, nemrég szerelt le. Csőszerelő Serancsuk részlegében. A futballpályán viszont maga az eleven tűz. Vaszilij a „Nyár”, tűzoltó. Vjacseszlav, a „Tél”, gépész. Mindannyian az éjféli műszakban dolgoztak, kivéve „Őszt” – Vlagyimirt, a csatárt.
– Tehát a holnapi meccsre készülnek? – érdeklődött Szmin, miközben üres helyet keresve meresztgette a gőzben a szemét. Sohase tudta biztosan, hogy melyik Évszakkal beszél. Mind a négyen markáns arcú, középtermetű férfiak voltak, sötét bőrrel és hajjal, innen a harmincon. Az a fürge, az Tavasz. Ősz az ott, kemény izmok páncélja borítja a testét; de a másik kettő?
– Úgy van, igazgatóhelyettes elvtárs – felelt az egyik. – Ön is eljön?
– Természetesem – Szmin maga is meglepődött, amikor eszébe jutott, hogy éppenséggel ki is mehetne a meccsre. Végül is remélhetőleg nem kell egész nap Kijevben maradniuk, s a mérkőzést késő délután tartják, hogy az éjféli műszakban dolgozó játékosok is kialhassák magukat.
Az első priccsen fekvő férfi ledobta arcáról a törülközőt. Hrenov volt, a személyzeti főnök.
– Elég a gőzből, futballista elvtársak! – kiáltotta joviálisan. – Most gyerünk a hideg zuhany alá, utána edzés! – Azzal Szminhez fordult. – Köszönjük, hogy elengedte Őszt a műszakból.
– Szívesen, miért is ne? – vont vállat Szmin. A futballisták távollétét mindig engedélyezték, mivel központi irányelv utasított a sport támogatására. Ebből a szempontból a Csernobili Atomerőmű sem különbözött a többi vállalattól. Sőt egyes munkahelyeken bevett dolog volt a sportállás: a legnépszerűbb sportsztárok számára kitűnően fizetett állásokat kreáltak, s dolgozniuk egyáltalán nem kellett.
Szmin természetesen helytelenítette a dolgot, de ebben hajlandó volt engedményekre, miután annyi más területen ragaszkodott az elveihez. Odébb húzódott, hogy elmenjen Hrenov mellett, s a törülköző lecsúszott a válláról.
Hrenov nem tért ki az útjából. Ehelyett, Szmin megítélése szerint, valami nagyon jellemző dolgot művelt. Legtöbben tapintatosan elfordították a tekintetüket, amikor Szmint nem takarta a lecsúszó törülköző. Nem így Hrenov. A személyzeti főnök kinyújtotta a kezét, és elgondolkodva megérintette Szmin tarkóján a heget; mint a műgyűjtő, amikor egy régi bronztárgy patináját igyekszik tapintással felbecsülni. Egyetlen szót sem szólt, s ez szintén jellemző volt Hrenovra. Megelégedett vele, hogy alaposan megszemlélje a sebhelyet, valahányszor alkalma nyílott rá. Szmin a maga részéről biztosra vette, hogy Hrenov nem csupán a seb méreteit tudja milliméterre pontosan, hanem annak a lángoló T-34-es tanknak a sorszámát is ismeri, amelyben Szmin a sebesülést szerezte.
Szmin elhúzta a vállát Hrenov érintésétől.
– Nos – kérdezte, hogy elterelje magáról a figyelmet – mit gondolnak, győzünk holnap?
– Természetesen – sugárzott Hrenov, s magyarázni kezdte a győzelmi taktikát, mely diadalhoz segíti holnap a Négy Évszakot. Szmin türelmesen végighallgatta. Elvi kérdésnek tekintette, hogy a lehető legszívélyesebb legyen a biztonsági emberrel, s ezzel is könnyítse a dolgát az adódó konfrontációk esetére. A többi KGB-shez képest Hrenov nem is volt olyan rossz. Az állambiztonság szerveként fellépő emberek általában két csoportra oszthatók: azokra, akik, mint Hrenov, közhírré teszik foglalkozásukat, s azokra, akik inkább eltitkolják. Az utóbbiak, a titkos ügynökök kellemetlenné válhatnak egy idő után. Az ember sohase tudhatja biztosan, hogy kik ők, és mit keresnek« s ezért csak egy dolgot tehet: folyton résen van, vigyáz minden szavára és cselekedetére. A Hrenovok másmilyenek. Láthatóvá teszik magukat. Akár a sarki rendőr, akinek a fő feladata nem is annyira a szabálytalankodók fülön csípése, mint inkább az, hogy jelenlétével mindenkiben tudatosítsa: a törvény mindenen rajta tartja a szemét. Szmin néha mosolyogva elmélázott: vajon az is tantárgy-e a KGB-iskolában, ahová Hrenov járt, hogy miként kell folyvást fenyegető és mindentudó képet vágni.
Mégis, Hrenov lényegesen kevesebbszer avatkozott be a dolgok menetébe, mint a szervek általában, s sportszeretete is őszintének látszott, még ha megfelelt is a központi irányelveknek. Külseje alapján ítélve éppenséggel ő is lehetett volna birkózó valamikor. Még Szminnél is alacsonyabb volt, s bár testalkata korántsem olyan masszív, ám olyan erő hajtotta, amely nem kevés gondot okozhatott volna a szőnyegen ellenfelének.
– Eszerint – vágta el a futballtaktikáról szóló előadást Szmin –, ha a Négy Évszak jó formában lesz, remek mérkőzést láthatunk. Miért is ne engednénk el az éjféli műszakban dolgozó Ponomarenkókat egy-két órával korábban, hogy kialhassák magukat a meccs előtt?
Hrenov elmosolyodott örömében. – Köszönöm – felelte. – Megyek, szólok nekik. – S indult, hogy felkeresse őket az edzésen.

Szmin leült, s behunyt szemmel, óvatosan beszívta nyitott száján a gőzt. Feje kellemesen üres volt. Békésen üldögélt, míg a nevét nem hallotta. Felnézett; pillantása a hidrológusmérnökre esett.
– Jó estét, Serancsuk vízvezeték-szerelő elvtárs! – köszöntötte szertartásos iróniával. – Hogy érzik magukat az ön beragadós szivattyúszelepei? Igaz, hogy minden egyes szelepkarimát újra szándékozik furatolni az erőműben?
– Ezúttal csupán néhányat, Szmin igazgatóhelyettes elvtárs – felelte Serancsuk méltósággal.
– Hát persze. A többivel már elkészültél – ugratta Szmin. Csernobil vezető munkatársai között Serancsuk volt a legújabb. A vállas, vörös hajú ukrán korábban egy bezárás előtt álló, elavult, tőzegtüzelésű hőerőműben dolgozott, s most hálásan veszkődött Csernobil összes vízcirkulációs gondjával. Azokból pedig jutott bőven; kivétel nélkül minden szelepet újra kellett esztergáltatnia, mivel a gyári új szelepek készmérete az előírtnak csupán durva közelítése volt.
Serancsuk láthatóan habozva az ajtó felé pillantott, melyen át az imént távozott Hrenov.
– Gondolom, tud róla – mondta –, hogy Zaglagyin igazgató ma délután kikapcsoltatta az automatikus szivattyúrendszert.
Szmin a homlokát ráncolta. Nem tudott róla. Mégis így szólt:
– Természetesen, hogy fölkészüljünk a szabadonfutó-kísérletre. Mivel ezt elhalasztották, a műszakvezető mérnök nyilván visszakapcsolja.
– Remélem. – Aztán hozzátette: – Elnézést a délutáni jelenetért.
– Ugyan. Néha az én jókedvemet is elveszi a mi igazgatónk. A fontos az, hogy végezd a dolgod rendesen.
– Holnap benézek és ellenőrzöm – ígérte Serancsuk.
– Helyes – bólintott Szmin. – Akkor jó formában leszünk május elsején. – Majd értékelőleg hozzátette: – Általánosságban elmondhatjuk, hogy ön jól végzi a munkáját. – Érezte, hogy a forró levegő csaknem megperzseli az ajkát beszéd közben. Valamelyik fürdőző újra megöntözte a forró köveket, a gőz nyomasztóan ülte meg a szaunát.
Szmin magára terítette a vastag, durva anyagból szőtt fürdőlepedőt, s a megfelelő szavakat kereste, hogy felvidítsa hidrológusmérnökét. Talán egy vicc? Hát persze. Amit ma reggel hallott a gépteremben dolgozó munkásoktól.
– Mondja csak, Serancsuk, szereti a Jereváni Rádió-vicceket? Ezt hallgassa meg. Valaki telefonál a Jereváni Rádiónak, és megkérdi: melyik a legősibb társadalmi forma?
– Melyik? – kérdezi Serancsuk; már mosolyog.
– Természetesen a népi demokrácia. Mert megteremte az Úr Ádámot és Évát, majd így szólt vala Ádámhoz: „Eredj, válassz magadnak feleséget!”

2. FEJEZET
Április 25-e, péntek

Leonyid Serancsuk negyvenkét éves. Testalkata akár egy jégkorongozóé. Nem véletlen: az is volt, húsz évvel ezelőtt. Két metszőfoga bánja. Az acélból készült pótlás ellenére is jóképű férfi. Vörös hajú. Vonzódnak hozzá a nők. Felesége, Tamara legjobb tudomása szerint Serancsuk még egészen nyilvánvaló közeledésre sem reagál. Mégis jobban szeretné, ha együtt vehetnék ki a szabadságukat. Tamara Pripjaty város kórházában dolgozik, orvos. A város csaknem összeépült az erőművel, de az intézményei elkülönültek tőle. Ez avval jár, hogy Tamara a kórház üdülőjében nyaral, négyszáz kilométerre délre, egy kellemes tó partján, Serancsuk pedig az erőmű üdülőjében, a Fekete-tengernél. Tamara szívesen áthelyeztetné magát az erőmű egészségügyi állományába, hogy együtt lehessen a férjével, de ott nagyobb a fizetés, és jobbak az üdülési beutalók, így aztán gyilkos verseny folyik az állásokért. Azért Tamara tisztában van vele, hogy még így is szerencséseknek számítanak. Alig néhány hónapja jöttek Pripjatyba, akkor, amikor Szmin felvette Serancsukot ebbe a remek állásba. Tamara elégedett az életükkel. Serancsuk havi háromszáz rubelével és a saját száznyolcvanával jómódúnak mondhatók. Tizenhat éves fiuk táncos, kitűnő tanuló, tagja a Komszomolnak. Maga Serancsuk egy polcot megtöltött a jégkorongozó-érmekkel, no meg mindenféle oklevéllel és bizonyítvánnyal, melyek alapján alkalmasnak találtatott a Csernobili Atomerőmű hidrológusmérnöki munkakörének betöltésére. Mert ő természetesen korántsem „vízvezeték-szerelő”. Nem is mosolyog senkire, aki ezzel a megszólítással tiszteli meg. Kivéve Szmin igazgatóhelyettest.

Serancsuk a fürdőben vált el Szmintől. Teljesen felfrissülve úgy döntött, nem érdemes reggelig halogatnia a rá váró papírmunkát. Még nincs késő, és a felesége nem veszi rossz néven, ha túlórázik.
Senki sem kényszerítette erre Serancsukot, legkevésbé Szmin igazgatóhelyettes. Ő maga rótta magára ezt a terhet. Főmérnökként őt is vezetői munkaidőbeosztás illette meg: hetente öt napon át kilenctől fél hatig tartott a munkaideje. Tudatában volt azonban annak, hogy Szmin bízik benne. Eltökélt szándéka volt, hogy kiérdemli és megőrzi ezt a bizalmat, s ehhez képest nem sokat számított egy esetleg otthon töltött este.
Serancsuk tehát jóval fél hat után ismét az íróasztalánál ült az irodában, melyet két beosztottal és az erőmű sportvezetőjével osztott meg, és összeállította mindazon teendők jegyzékét, melyeket sorra kell vennie, ha végre leállítják a 4. reaktort karbantartásra. A turbinákból kifacsarható többletvillanyáram elérésére irányuló kísérlet nem érdekelte. Mindenekelőtt annak a hatalmas szivattyúnak a belsejére lett volna kíváncsi, mely a kicsapódó vizet hajtotta vissza a hőcserélőből a reaktormag alatti medencébe. A rámaradt feljegyzések szerint az elődje már rég szétszedte és ellenőrizte ezt a gépet, Serancsuk azonban maga is látni kívánta.
A szivattyúalkatrészek nyilvántartását böngészgetve Serancsuk elsősorban a szállítási dátumokra volt kíváncsi. Ha például egy szelepkarima bármely hónap első hetében érkezett Csernobilba, akkor valószínű, hogy az előző hónap utolsó hetében készítették. Az pedig rossz előjel. Ilyenkor eszeveszett kapkodással igyekeznek „hóvégi hajrában” teljesíteni a tervet. Amit csak lehet, megspórolnak a gyorsítás érdekében; minden műszak túlórázik, mindenki inaszakadtáig dolgozik, hogy teljesítsék a havi termelési előirányzatot, különben oda a munkások havi prémiuma. Akármelyik gyárban megeshet, hogy a havi termelés felét az utolsó néhány napon állítják elő. A gépeken ilyenkor összecsapják a munkát, a meósok meg szemet hunynak. A vadonatúj alkatrészek pedig a célállomáson mehetnek egyenesen az ócskavastelepre, mert nem illeszkednek a helyükre. Vagy ami még rosszabb, mégis beszerelik őket.
Mindezt természetesen az előző hidrológus mérnök is nagyon jól tudta. Ezért beépítés előtt minden egyes alkatrészt ellenőriztek, hogy belül van-e a tűréshatárokon; minden berendezést szétszedtek, és ha kellett, újracsiszolták vagy újrafuratolták az egyes alkatrészeket. Vagy egyszerűen új alkatrészekkel cserélték ki. Serancsuk ennek ellenére maga is bele akart nézni annak a szivattyúnak a belsejébe.
Kezében az ellenőrzendő alkatrészek listájával Serancsuk átment Szmin igazgatóhelyettes irodájába, hátha ott találja még. De nem találta. Az épület legtöbb helyiségében sötét volt már. Nem úgy az első osztály szobáiban. Serancsuk ezen nem lepődött meg; Hrenov személyzeti és biztonsági részlegének emberei mindig jelen voltak. Átfutott a fején a gondolat, hogy hazamegy a feleségéhez, aki lassacskán aggódni kezd majd, hogy hol késik, de inkább felment a 3. és 4. reaktor vezérlőtermébe.
Szmint ott sem lelte. Találkozott viszont Hrenovval, aki cigarettázva csevegett a műszakvezetővel a futballedzés lefolyásáról. Hátuk mögött a hosszú, ívelt műszerfal az erőmű valamennyi rendszerének az állapotát mutatta. A kijelzők többsége – villogok, oszcilloszkópok – Serancsuk számára közömbös dolgokra vonatkozott. Megszokásból, automatikusan ellenőrizte viszont a víz- és gőznyomás jelző műszerek állását. A gőzrendszer normális volt, a visszakeringető szivattyúk a megszokott nyomáson működtek. Minden rendben volt, kivéve, hogy a szivattyúkat kézi vezérlésre állították. Az automatikát még mindig nem kapcsolták vissza.
Serancsuk homlokát ráncolva körülnézett. Az egyik operátor elégedetlen képpel támasztotta az ajtót. Serancsuk ismerte is a félig litván származású Kalicsenkót. Barátságosan megkérdezte tőle, nem kéne-e visszakapcsolni az automatikát.
– Honnan tudjam? – vetette oda ingerülten az operátor. – Nem is ebben a műszakban dolgozom. Csak az időmet vesztegetem itt.
Hrenov szúrósan felpillantott, majd hozzájuk sétált.
– Á, Kalicsenko! – mondta. A hidrológusról nem vett tudomást. – Még mindig itt van?
– Hát hol lennék? Mégiscsak bosszantó! Az éjféli műszakhoz vagyok beosztva, de korábban berendelnek e miatt a kísérlet miatt, ami elmaradt. Mikor jutok ágyba?
– Úgy érti, a saját ágyába – viccelt behízelgő hangon Hrenov. – A változatosság kedvéért. Nem kell folyton a máséban tölteni a fél éjszakát...
A magas, sápadt férfi elvörösödött, mintha Hrenov az elevenére tapintott volna. Mindez azonban nem tartozott Serancsukra.
– Elnézést – szólt közbe. – Éppen arra hívtam fel a figyelmet, hogy az automatikus szivattyúrendszer még mindig ki van kapcsolva.
– Hogyne, persze – felelte Hrenov. – Ezzel nyilván a főmérnök is tisztában van.
– A rendszabályok szerint kivételes esetektől eltekintve állandóan bekapcsolva kell maradniuk.
– Az ön szorgalma valóban dicséretes – jegyezte meg Hrenov elismerőleg. – Ez a mostani eset azonban tényleg rendkívüli, ugye. Varazin főmérnök ma a főnök. Ő pedig úgy döntött, hogy a kísérletnek legalább az a része lefolytatandó, melyben a szivattyúk kézi vezérlésének a lehetőségeit vizsgálják. Érthető? Javaslom tehát, hogy amennyiben bírálni óhajtja Varazin főmérnök intézkedéseit, forduljon egyenesen őhozzá.
Serancsuk acélfogai megcsikordultak. Természetesen nem tartozott Hrenov feladatai közé, hogy műszaki kérdésekről kioktassa őt. Hrenov csupán emlékeztetni kívánta Serancsukot és bárkit, aki hallotta őket, hogy ő, mint a személyzeti részleg vezetője, az erőmű munkájának minden mozzanatával tisztában van, még akkor is, ha a dolgok menetére nincs befolyással. Serancsuk vállat vont és hallgatott.
Hrenov nyájasan szemlélgette a hidrológust egy darabig, majd az operátorhoz fordult.
– Itt semmi dolga, Kalicsenko. Ha magának volnék, lefeküdnék. Egyedül, ha ez nem lehetetlen... Hogy pihenten jelentkezhessen szolgálatra.
Serancsuk nem várta be Kalicsenko válaszát. Sarkon fordult, s kiment a vezérlőteremből.
Nem biztos, hogy Kalicsenko válaszol-e egyáltalán, bár sápadt arca vörös volt, és dühödten rángott a szemöldöke. Serancsuk együttérzett vele. Végül is, mi köze hozzá a személyzeti főnöknek, hogy Kalicsenko még a szertartás előtt megelőlegez magának valamit a házasélet örömeiből valamelyik városi leánnyal?
Hogy hol alszik Kalicsenko? Ennél sokkal érdekesebb kérdés, hogy Hrenov alszik-e egyáltalán. Serancsuk emlékezett rá, hogy reggel hatkor már benn látta. Úgy látszik, mindig valahol az üzem területén tartózkodik. Van otthona? Hazamegy aludni? Vagy priccset tart az irodájában, s egy-egy gyors szundítás után felfrissülve indul újra őrjáratra az erőműben? Mert tény, hogy soha semmi nem kerüli el a figyelmét.
Mindez elképzelhető, de az első osztály alkalmazottain kívül senki sem tudhatja biztosan. Bármelyik másik főnök mellett akadna egy titkárnő vagy egy irattáros, aki elsuttogja a főnök ügyeit a szomszéd titkárnőnek, s a titkot hamarosan erőműszerte pletykáinak.
Hrenov esetében ez elképzelhetetlen.
Ő az első osztály. A hivatalos név „személyzeti és biztonsági osztály”, de az állam szervei dolgoznak ott. Gorodot Hrenov titkárnője sohasem suttog el semmit senkinek. Amit viszont neki suttognak el, az egy órán belül Hrenov fülébe jut, s másnap reggel már Moszkvában lesz, a Dzerzsinszkij téren, szépen lefűzve egy dossziéban.
Kifelé menet Serancsuk zsebre vágta az ellenőrizendő alkatrészek listáját. Felpillantott az irodaépületre, és meglepődve látta, hogy a legfelső szinten égnek a villanyok. Ott találhatók a különleges alkalmakra szolgáló fogadóhelyiségek, mindenekelőtt a reprezentációs ebédlő. Serancsuk felmutatta a belépőjét a kapuőrnek. Kifelé menet arra gondolt, hogy nyilván mégse távoztak a kísérletre érkezett megfigyelők. A főmérnökre hárult a vacsoráztatásuk gondja és a szórakoztatásuké is, amíg a 4. reaktorblokkot a következő hét elején végre leállíthatják, és szerét ejthetik a tanulmányozni kívánt kísérletnek.
Nem gondolt többet a vendégekkel. Gondjai között nem szerepelt az idelátogató notabilitások fogadása. Hatásköre a csövekre, szivattyúkra és szelepekre korlátozódott, melyek a Csernobili Atomerőmű vizét cirkuláltatták.
Ez a hatáskör igazolta a becenevet, mellyel Szmin megajándékozta Serancsukot. A vízvezetékrendszer volt a hidrológus fő feladata. Hozzá tartozott az erőmű minden része, ahol víz folyt. Mindazzal nem kellett vesződnie, amit a fürdőkben, konyhákban, mellékhelyiségekben használtak fel; külön e célra felvett beosztottak foglalkoztak az ilyen apróságokkal, és Serancsuk már megértette velük, hogy nagyon meg fogják bánni, ha panasz érkezik munkájukra. Serancsuk közvetlen dolga a generátorok és a reaktormagok vízhálózata volt. Két ilyen vízkör volt, nagyjából elkülönítve egymástól.
Az egyiken a hűtőtóból folyt a víz az erőműbe; a leszivattyúzott hideg vízzel csapatták ki a turbinákból érkező gőzt, majd a felmelegedett vizet visszaszivattyúzták a tóba. Evvel a vízkörrel nem volt sok gond. A másik kör bonyolultabb és kényesebb dolog volt. A vizet a kicsapató tartályból hatalmas szivattyúk pumpálták be a reaktormag alatti tartályba, ahonnan vékony csövek százain folyt tovább, át a reaktormag urániumán és grafitján. Itt a maghasadás során felszabaduló hő azonnal gőzzé forralta a vizet. A gőzt továbbító csövek cseppfogó tartályokban futottak össze, ahol a gőzt megszabadították a lebegő vízcseppektől, majd a turbinákhoz irányították.
A fáradt és lehűlt – de még mindig nagyon forrógőz innen a kicsapató tartályokba jutott, ahol a tó vizét szállító spirálcsövek ismét vízzé hűtötték. A reaktorból érkező víz egyetlen molekulája sem jutott soha a külvilágba. A környéken lakók szerencséjére a belső vízkör teljesen zárt. Kell is, hogy az legyen, mivel a reaktormagon áthaladó víz sok fémrészecskét kiold a csövekből, s ezek gyakorta radioaktívak. Csupán a gondosan szigetelt, radioaktív anyagoktól mentes hűtővízkör vize került ki a hűtőtóba és azon keresztül – néha – a külvilágba: a tavaszi olvadások vagy egy-egy nagyobb őszi esőzés után néha megárad a tó, és vize a Pripjaty folyóba kerül, ukránok millióinak az ivóvízkészletébe, s eljut még délre, a messzi Kijevbe is.
Serancsuk felelőssége a vízkörökig terjedt, felelősségérzete azonban messzebbre. Szmin igazgatóhelyettest választotta példaképéül, s mindig azt tette, amit szerinte Szmin tenne hasonló helyzetben.
Serancsuk mindenkinél többre becsülte Szmint. Nem csupán a lekötelezettje volt, amiért kimentette a bezárás előtt álló tőzegtüzelésű hőerőműből, s a szakmai zsákutca helyett értelmes munkát kínált neki. Szemében Szmin eleven példája volt annak, hogyan küzdi le a tehetséges, céltudatos vezető az összes akadályt, hogyan talál megoldást minden problémára avégett, hogy a Csernobili Atomerőmű, az egymásba fonódó rendszereknek ez a bonyolult hálózata, eleget tehessen kötelezettségeinek. Sok mindent megtanult Szmintől, nem utolsósorban azt, hogy Csernobil valamennyi dolgozójának az erőmű egészével törődnie kell.
Az embernek együtt kell élnie a ténnyel, hogy az RBMK-1000 reaktor energiateljesítménye gyakran hullámzó. Ilyenkor szabályozásra szorul. Ez háromféleképpen történhet. Az elsőnél a reaktormagot alkotó grafit- és urániumtömbbe olyan fémrudakat tolnak, melyek elnyelik a neutronokat, és lelassítják a láncreakciót. Ez a klasszikus, patinás módszer. Már Enrico Fermi is így szabályozta a világon elsőként épített atommáglyát Chicagóban, több mint negyven évvel ezelőtt. A másik módszernél egyszerűen fokozzák a reaktoron áthajtott víz mennyiségét, hogy „lelassítsák” a reaktort, vagy a vízáram csökkentésével „felgyorsítják”, mivel a víz is elnyeli a neutronokat, és minél több van belőle, annál kevesebb atom hasad szét, s csökken a reakcióhő hatására képződő gőz mennyisége is.
A harmadik módszer lényegesen kifinomultabb. Az RBMK vastag burkolóhéja alatt a reaktort alkotó grafittéglákat, hasadóanyagrudakat és vízcsöveket héliumból és nitrogénből álló mesterséges atmoszféra veszi körül. Ez két célt szolgál. Egyrészt a gázkeverék távol tartja a levegő oxigénjét, s így a tűzforró grafittéglák nem kapnak lángra. Másrészt e gázkeverék összetételével is szabályozható a reaktor teljesítménye. A két gáz hővezetése eltérő, ezért az egyik vagy a másik mennyiségének növelésével a keverék hővezető-teljesítményét szabályozni lehet, növelni vagy csökkenteni szükség szerint. A reaktor pedig jámboran követi a szabályozást, kicsit forróbban vagy hidegebben működik, s így az alkalmi teljesítményingadozások kisimíthatók.
Általában.
Természetesen senki emberfia nem képes arra, hogy valamennyi műszert egyidejűleg figyelje, az adatokat a megkövetelt gondossággal leolvassa, és kellő gyorsasággal kiszámítsa, milyen intézkedések a helyesek.
Ugyanez a helyzet a korszerű, nagy teljesítőképességű repülőgéppel. Ha a pilóta a hagyományos, könnyű repülőgép vezérlőszerveiről leveszi a kezét, a gép egész jól elrepülget, legalábbis egy darabig. Ha ugyanezt egy modern vadászgépben teszi, azonnal lezuhan. Sőt még akkor sem boldogul, ha nem veszi le a kezét. Ez egyszerűen lehetetlen. Túl sok mindent túl gyorsan kell csinálnia, s az emberi agy távolról sem dolgozik ekkora sebességgel. A repülőgépet számítógép vezérli, a pilóta mindössze megmondja a komputernek, hogy mit akar a géptől. Így működik az RBMK is. Az emberek, akik működtetik, csupán közlik a kibernetikus rendszerrel, hogy mit kívánnak tőle. A beépített számítógépek dolga, hogy csillapítsák a pillanatonként fellépő teljesítményingadozásokat. Leolvashatják a műszereket – csupa csodásan érzékeny berendezés, többségüket óriási pénzért importálták nyugatról –, vészhelyzetben azonban a számítógépeknek kell késlekedés nélkül reagálniuk. Végső soron tehát tőlük függ az egész hatalmas komplexum működése. Sokan segíthetnek abban, hogy ne történjék baj. Viszont kizárólag a komputerek, valamint a vezérlőteremben tartózkodó operátorok azok, akik miatt baj történhet.

3. FEJEZET
Április 25-e, péntek

Szmin édesanyja, aki csaknem Szmin születése óta özvegy, Kijevben lakik, egy bérház négy helyiségből álló lakásában, a város peremén. Ez a szomszédok között sok szóbeszédre ad okot. A Szovjetunióban az egy fő részére kiutalható lakóterület hivatalosan kilenc négyzetméter; s akkor itt ez az öregasszony, aki még csak nem is dolgozik, s egymaga elfoglal negyvenet. Tény és való, hogy az idős Aftazia Szmin jóformán a párt megalakulása óta párttag, de az is kétségtelen, hogy hosszú évek óta visszavonult a közélettől. Ezért aztán a szomszédság nem arról beszél, hogy Aftazia a polgárháború veteránja, hanem arról, hogy valójában miért is utalták ki neki ezt a szép lakást. Amint a mindentudó szomszédok megállapítják, azért, mert a fia magas beosztásban van; és ebben a szomszédok nem tévednek.

Anyja lakásába érve Szmin megállapíthatta, hogy a meglepetés valódi. Méghozzá amerikai – vagy inkább két amerikai, mert egy házaspár ült az asztalnál.
A fiatal Vaszilij Szmin, aki két órán át nyafogott, hogy megint a bábuska összecsukható tábori ágyán kell töltenie egy éjszakát, tüstént abbahagyta a nyafogást, amikor megpillantotta az amerikait és magas, szőke, fiatal feleségét a csináltatott kanárisárga nadrágban. A férfinak olyan kvarcórája volt, amely nem csupán a kijevi, hanem a Los Angeles-i időt is mutatja. Szmin észrevette, hogy a fia első pillantásra szerelembe esett. Csak azt remélte, hogy a gyerek valahogy visszatartja magát, és nem próbálja megvásárolni azt az órát az amerikaitól, aki, mint kiderült, Szmin másodunokatestvére volt.
– Emlékszel, ugye – kárálta Szmin anyja –, amikor Jerim unokabátyámról meséltem, aki 1923-ban kiment Amerikába? Ő az unokája! És a felesége! Egy négerről készít tévéfilmeket!
A másodunokatestvér neve csöppet sem hasonlított Jerim Szkazcsenkóéra. Dean Garfieldnek hívták, de azért mégis családtag volt – legalábbis annyira, hogy mindenkinek hozzon ajándékot, bár Los Angelesben, induláskor még azt sem tudhatta, talál-e egyáltalán családtagot, akit megajándékozhat, így hát afféle „mindenkinek jó” ajándékokat hozott. Szmin ezüst nyakkendőtűt kapott, rajta a Szabadság-szoborral. A feleségén sajnos nagyon feszült a kasmírpulóver – érthető, hiszen amerikai nők alakjára készült. Vaszilijnak zsebszámológép jutott, ezenkívül egy doboz likőrös bonbon mindannyiuknak, s még egy csodásan vastag és meleg selyemsál is érkezett Aftazia számára. Valamennyit felülmúlta azonban a videokazettákkal teli doboz. A szokásos, bárki által megszerezhető amerikai filmek helyett Dean Garfield saját tévéműsora volt rajtuk, melyet a hálózat részére készített.
– Harmadik a nézettségi indexe – közölte szerényen Garfield.
A társalgást némileg fékezte, hogy Garfield kizárólag angolul beszélt, a felesége is angolul és egy kicsit spanyolul; egyikük sem ismert egyetlen nyelvet sem a Szmin által beszélt orosz, ukrán, francia vagy német közül. Vaszilij harmadik éve tanult már angolul, ezzel azonban alig a felét értette Dean és felesége, Candace szavainak.
Szmin édesanyja gondoskodott e nehézség áthidalásáról. Aftazia meghívta az alsó szomszédokat, a Didcsuk házaspárt. A két fiatal ukrán angolt tanított az egyik helybéli iskolában. Szmin hamar felfigyelt rá, hogy mindketten feszélyezettek a magas beosztású párttag társaságában, aki sárga ködfénylámpákkal felszerelt, fekete Csajkán utazik, és amerikai vendégeket fogad. Gondja volt hát rá, hogy barátságos legyen hozzájuk.
Míg a fiatalasszony az izgatott Vaszilijnak segített az irigylésre méltóan vonzó amerikaiak faggatásában, Szmin barátságosan elcsevegett a férfival arról, hogy mennyivel jobb a Csajka, mint a Zsiguli, mely szintén elismerést érdemel, vagy a Moszkvics (nem rossz kocsi, de túl sok munkát követel az üzemben tartása), vagy a Volga, mely sok szempontból csaknem jobb kocsi, mint az övé. A tanár teljes odaadással figyelt, és alázatosan kikérte Szmin véleményét a Zaporozsecről, melyet ő és a felesége egy-két év múlva talán megvásárol. A Zaporozsec a legolcsóbb szovjet autó, de Szminnek még erről is volt egy jó szava. Hiszen ne felejtsük el, említette például, hogy ukrán gyártmány, s ér annyit, amennyibe kerül.
– Csupán arra ügyeljen, hogy a hó elején gyártott sorozatból kapjon, mielőtt a hóvégi hajrá megindul – tette hozzá. A tanár hálásan bólintott a jó tanácsra, bár nem volt rá szüksége. Hiszen melyik szovjet állampolgár ne ismerné az összes hazai autó előnyeit és hátrányait, még akkor is, ha saját reményei egy ilyen kocsi megvásárlására csak valamikor a huszonegyedik században válhatnak valóra?
Didcsuk azonban észrevette, hogy Szmin már nem őrá figyel. A feleségét nézte, csöndes félmosollyal az ajkán.
Miután ugyanis Szelena jól megnézhette Kalifornia szőke istennőjét, az első adódó alkalmat megragadta, hogy eltűnjön anyósa parányi fürdőszobájában. Mikor kijött, szempillái sötétebbek, ajka vörösebb volt, s még be is hintette magát a kölnivel, amit Szmin a legutolsó bécsi útjáról hozott. Úgy látszik, állapította meg Szmin gyengéd szeretettel, Szelena elszánta magát: egyszer s mindenkorra megmutatja ezeknek az amerikaiaknak, hogy a szovjet nők nem szükségképp viselnek acélfogakat, és a hónaljuk sem feltétlenül bozontos. Szmin külön örült neki, hogy noha Dean Garfieldnak semmi se tűnt fel, gyönyörű felesége azonnal észrevette a változást.
Garfield inkább Vaszilij hebegő próbálkozásaira figyelt, melyekkel a fiú az angol nyelv csapdáit kerülgette. Szmin is elkapott néhány szót, s összehúzta a szemöldökét.
– Bocsásson meg – mondta a tanárnak, majd a fiához fordult. – Vaszilij! Angolul ugyan nem tudok, de a neutron meg az uránium szavakat azért felismerem. Mit mesélsz amerikai barátainknak?
A fiú elvörösödött.
– Csak azt, apa, hogy mivel foglalkozol.
– Helyes, megmondjad, hogy egy atomerőmű egyik vezetője vagyok. És még?
– Ó, hát Garfield unokabátyám nem értette, hogyan lehet szabályozni a nukleáris reakciót, ezért elmagyaráztam neki, amit tőled tanultam; hogy a legtöbb neutron egyszerre szabadul fel, van azonban néhány, melynek a másodperc törtrészével több időre van ehhez szüksége, és ez alatt az idő alatt lehet módosítani a reakció sebességén. Pont ahogy tőled hallottam. Helyesen mondtam?
– Talán túlságosan is – felelte Szmin szárazon. – Gorodot Hrenov aligha lelkesedne azért, hogy te nukleáris kérdésekről tartasz előadást amerikaiaknak. Eredj, segíts a nagyanyádnak. Látom, tálalni készül.
Vaszilijt hát beosztották asztalt tologatni és elegendő széket gyűjteni köréje; Didcsukné pedig a tekintélyt sugárzó öreg hölgynek segített az étel fölhordásában. Alig néhány perc múlva ismét mindenki üldögélt, ki milyen széken, s a beszélgetés folytatódott.
Szmin kíváncsi volt rá, vajon mi jár az amerikaiak fejében. A nő végtére is gyönyörű. Éppen olyan, mint azok a nyugati filmsztárok, ragyogó fogakkal és kislányos alakkal – egyébként bizonyára az is, filmsztár. Hollywoodból. Nyilván egy nyolc-kilenc szobás, elterpeszkedő villacsodában él, valamelyik hegy oldalában, kilátással a tengerre. A hatalmas hátsó udvaron úszómedence, a garázsban két-három óriási amerikai autó. Ugyan mire nézi az ő anyjának a lakását, a papírvékonyra kopott szőnyeggel, ütött-kopott bútoraival s a plafonsarkokban a málló festékkel?
Jobb, ha beletörődik, hogy hamarosan többet is hall majd erről a tárgyról. A feleségétől. Szelena állandóan nyaggatja őt Aftazia „hruscsovi” lakása miatt, melyet harminc évvel ezelőtt húztak fel nagy sebesen, az állaga azóta is egyfolytában tempósan romlik, s még telefon sincs benne.
– Lásd be, Szemjon – ismételgeti türelmesen újra meg újra –, hogy ez méltatlan a pozíciódhoz. Adnod kell magadra. Nem mondom, hogy Brezsnyev-stílusban élj, ezt ma már senki se teszi. De a beosztásoddal járó méltóságra szükség van. És ez az anyád lakására is vonatkozik, hiszen rendszeresen használjuk! – Persze értelmetlen volna újra meg újra, türelmesen elismételgetni neki, hogy az anyja maga döntötte el, hol él és hogyan, mivel Szelena ezt elintézi azzal, hogy az öregeknek gyakran fogalmuk sincs arról, mi a jó nekik és mi nem.
Szmin azon tanakodott magában, nem kellene-e elmagyarázni az amerikaiaknak, milyen asszony az ő anyja. Ezzel legalább elejét vehetné Szelena néhány megjegyzésének. Nehéz vállalkozásnak ígérkezett, hiszen Aftazia is az asztalnál ült, és minden szóra figyelt. A társalgás mindenesetre éneikül is jól ment. Garfield éppen arról tájékoztatta Didcsukné közvetítésével az egybegyűlteket, miért lakik szívesebben ő és a felesége Beverly Hillsben, mint Brentwoodban, ámbár magától értetődik, hogy Beverly Hills jóval drágább.
Az előadás kellős közepén Garfield elhallgatott, hogy alaposabban szemügyre vegye az Aftazia által felhordott ételeket. Aztán elmosolyodott, és hadart valamit a feleségének, aki nevetve válaszolt. Szemlátomást az ételről beszéltek.
– Mit mondanak? – kérdezte Szmin Didcsukot. Didcsuk feszengett.
– Fura, de Mrs. Garfield szerint... szóval, azon csodálkozik, hogy egyetlen káposztás étel sincs az asztalon.
– Kérem, közölje vele, hogy édesanyámnak nem tesz jót a káposzta – nevetett Szmin. – Ez minden?
– Ó, nem. – A tanár kellően óvatos kifejezést keresve megállt. – Mr. Garfield ezekről az ételekről beszélt a feleségének. Azt mondja, hogy az ott a keserűgyökér, ezt a lepényfélét szerinte „macesznak” hívják, és hogy itt ma valódi... bocsánat, nem tudom a helyes szót, átvonulás? Átvonulást tartunk.
– Anyám megint kezdi – sóhajtott fel Szmin. – Most van az egyik zsidó ünnep ideje. Igen, a pészach, az Egyiptomból való kivonulás ünnepének a második estéje. Kérem, magyarázza el nekik, hogy nem vagyunk vallásosak, de anyám...
– Az égvilágon semmit ne mondjon nekik! – kiáltott oda Aftazia a hatalmas levesestál mellől. – A mi amerikai unokaöcsénk zsidó, még ha nem beszél is héberül. Tudom, mert megkérdeztem.
Az ezt követő hosszú tárgyalás és oda-vissza fordítgatás eredményeképp azonban kiderült, hogy jóllehet Dean Garfield őszintén élvezte a rituális pészachot, ugyanúgy nem volt vallásos zsidó ember, mint maga Szmin; „unitárius” volt, mivel a felesége „metodista”, és a gyerekeiket „vasárnapi iskolába” akarták járatni. Ennek hallatán Szmin anyja rögtön mindent tudni akart a gyerekekről.

A tyúkleves elsőrangú volt. Aftazia eldicsekedett vele, hogy egy kerek órát állt sorba a tyúkért. Aztán megindult az ételek sora. Tejfölben sült gombafejek, mindegyik külön tálkában; főtt tyúkhús a levesből; hússal töltött tészta; tokhalkocsonya. Végül gyümölcskompót és mákkal töltött aprósütemény következett. Didcsukék eleinte alig csipegettek félénkségükben. A vacsorához grúz bor, örmény konyak és a végén jéghideg vodka járult. Mire eljött a konyak ideje, s még jócskán a vodka előtt, a felbátorodott tanár házaspár már tömte magát a az ételt. Az amerikaiak igen keveset ettek ugyan, de ivással pótolták a mulasztást, és mindent egekig magasztaltak. Még Aftazia két abroszát is, melyekkel az egymáshoz illesztett ebédlőasztalt és a kerek kisasztalt takarták le – csak így fértek el egyszerre nyolcan –, és nem tettek megjegyzést az asztalokat körülvevő konyhaszékek, karosszékek és egyéb ülőalkalmatosságok bizarr gyűjteményére. Szemmel láthatóan élvezték, hogy imponálhatnak rokonaiknak meg a többieknek is a jólétükkel és Garfield tévéműsorának nagyszerű nézettségi indexével, de Dean Garfieldnek is igencsak imponált másodunokabátyja foglalkozása.
– Egy atomerőmű igazgatója? – jegyezte meg a tanárnő közvetítésével. – Ez aztán a fontos állás!
– A legfontosabb állás egész Ukrajnában! – szólt bele Aftazia szigorúan. Szmin ellenkezett.
– Sokan csodálkoznának ennek hallatán – közölte az anyjával, majd elmesélte az amerikaiaknak, hogy milyen is Csernobil. Négymilliárd watt származik az urán-dioxid atommagjainak hasadási energiájából, füst nélkül, környezetszennyezés nélkül; ennyiből egy egész várost vagy iparvidéket el lehet látni villanyárammal.
Hamar kiderült, hogy az amerikai unokafivérnek is megvan a maga véleménye az atomenergiáról. San Onofrót és Three Mile Islandet említette, a földrengésveszélyes geológiai törésvonalakról és a Kína-szindrómáról, születési rendellenességekről és a leukémia jövőbeni gyakoriságáról beszélt. A tanárok rendületlenül fordítottak, bár sűrűn rászorultak egymás tanácsára egy-egy kifejezés kapcsán.
– Igen – szúrta közbe Vaszilij; a nagy igyekezettől még a párnák is majdnem kiestek alóla, hiszen mint legfiatalabbnak, neki jutott a zsámoly, rajta rengeteg díványpárnával –, de a mi reaktoraink másmilyenek. Évekkel ezelőtt megjelent egy tudományos folyóiratban, hogy mi itt a Szovjetunióban megoldottuk az atomenergia biztonságos felhasználásának a kérdését! Tudom, mert olvastam az iskolában.
– Azt azért nem – mondta gyengéden Szmin. – Megoldani nem oldottuk meg. Nincs végleges megoldás. Persze tisztában vagyunk a megoldás módjaival, és igyekszünk azokat a napi gyakorlatban érvényesíteni, ehhez azonban napról napra, percről percre, állandóan alkalmaznunk kell mindegyiket. Elnézést, nem áll szándékomban, hogy kritizáljam az amerikai gyakorlatot... – Udvariasan várt a tolmácsolásra.
– Csak bátran! – mosolygott az amerikai rokon, s Didcsuk hebegve fordított megrökönyödésében: Magam is utálom azt a bandát.
Szmin kissé meghökkent, de folytatta a tényekkel, melyekre jól emlékezett.
– Az amerikai nukleáris baleseteket mindig az emberi tényező idézte elő. Hadd említsem az Idaho Falls-i esetet 1961-ből, amikor tévedésből kihúzták a fékezőrudakat, és három ember meghalt; a mi reaktorunkban az automatika azonnal betolja a rudakat, ha valami baj van. Az alabamai Brown's Ferryben, 1975-ben az egyik dolgozó szivárgást keresett a védőköpenyen. Égő gyertyával! Meggyulladt a szigetelés, az ebből eredő áramveszteség miatt csaknem a teljes biztonsági rendszer felmondta a szolgálatot. Hajszálon múlt a totális katasztrófa. A tennessee-i Sequoia erőműben szivárgás következtében több mint negyedmillió liter radioaktív víz szökött el. Alig néhány hónapja az oklahomai Gore erőműben valaki a robbanásig hevített egy nukleáris üzemanyaggal teli tartályt, a robbanásban egy munkás meghalt, és százan megsebesültek. Three Miles Island... mindenki tudja, hogy abban az erőműben csupán perceken múlt, hogy elkerülték a teljes leolvadást.
– Pontosan – bólintott Garfield. – Félelmetes.
– Az ám, kedves öcsém, csakhogy ez mind emberi hiba volt. Mi nem hagyunk teret az emberi hibáknak. Nem elégszünk meg azzal, hogy kizárólag kitűnően képzett munkaerőt alkalmazunk – Szmin nyelt egyet, a Lityeraturnaja Ukrajna riportjára gondolt; no de alig valószínű, hogy Garfield látta a cikket –, állandó éberségre tanítjuk őket. Munkába se állhatnak, ha nincsenek képességeik teljes birtokában. Ugye, jól hallottam, hogy Amerikában a reaktorok személyzete néha kábítószereket élvez munkaidőben?
– Magam is hallottam róla – ismerte be Garfield. – Ha jól tudom, csak biztonsági őröket és talán néhány munkást kaptak rajta, nem a technikusokat. Nálatok nincs fű?
Ezt meg kellett magyarázni a tanárnak, s a fordítás végül „marijuana” lett. Szmin a fejét rázta. Az amerikai vigyorgott.
– A tieitek viszont olykor-olykor azért iszogatnak egy keveset, nem?
– Soha! – jelentette ki Szmin. – Egyetlen szovjet állampolgár sem iszogat egy keveset. Mi csak és kizárólag vedelünk. Adjátok közelebb a poharaitokat!

Szmin egyáltalán nem ivott, még bort sem. A többieknek annál több jutott, s még a tanárok is kipirult arccal mosolyogtak. Szmin anyja újra és újra előadta, hogy csupán aznap reggel kapta meg az amerikaiak levelét. Azonnal telefonált a szállodába, s kocsit küldött a vendégekért. Vaszilij Szmin részletesen elmagyarázta apja munkájának hallatlan fontosságát, s hogy egy napon maga is atommérnök lesz. Vagy helikopterpilóta, mint bátyja, Nyikolaj, aki már főhadnagy (bár senki se állt le megmagyarázni, hogy melyik országban is repül mostanában Nyikolaj Szmin főhadnagy helikoptere).
Az amerikaiak elmondták, milyen nagy hatást tett rájuk Moszkva (óriási város, egyetlen nagy emlékmű) és Leningrád (igen, valóban joggal nevezik Észak Velencéjének). Kifejtették, hogy ez az este mégiscsak az út fénypontja; mindenki egyetértően sajnálkozott, hogy csak most került sor a kapcsolatfelvételre, amikor pedig Garfieldék reggel menetrend szerint Tbiliszibe utaznak. Az oldott és baráti légkörben Didcsuk nagy merészen előadott néhány szovjet viccet, miközben szeme sarkából óvatosan Szmin tekintetét leste, nehogy túl messzire menjen. Szerepelt a Jereváni Rádió vicce a vonóshármasról (nyugati turnéról visszatérő szovjet vonósnégyes), ezt Dean Garfield egy Aeroflot-viccel viszonozta (Az amerikai légikisasszony ezt kérdezi: Mit kíván? Kávét, teát vagy engem? A szovjet pedig így szól: Fehérbor, meggylé, vagy a sarokban lehet öntevékeny az elvtárs.). Ez utóbbi azonban, amellett hogy lefordítása hosszú és lázas konzultációkat igényelt, zavarba hozta a pironkodó tanárnőt.
Szmin lopva az órájára pillantott. Tíz elmúlt, s ők még a vacsoránál ülnek. Az annyi mint... legalább három órája nem kellett a Csernobili Atomerőmű gondjaival foglalkoznia. Némi derűs együttérzéssel – kevés együttérzéssel, ám annál több derűvel – gondolt a főmérnökre és a személyzeti főnökre, akik most azzal küszködnek, hogyan szabaduljanak a kísérlet nélkül maradt megfigyelőktől. Nem ez az első eset, hogy az anyja régimódi bogarai kapóra jönnek. Ha a lakásban volna telefon, akkor Szmin kísértést erezne, hogy beszóljon az erőműbe. Erre nem volt módja, tehát nyugodtan pihent.
A beszélgetés is kényelmes mederben folyt tovább. Dean Garfield már elmagyarázta szovjet rokonainak Amerikát, most tehát áttért a Szovjetunióra. Már látták Leningrádot és Moszkvát; sőt Szmin némi meglepetéssel hallgatta, hogy a híres emigráns zongoraművész, Vladimir Horowitz egyszeri és megismételhetetlen koncertjére is sikerült jegyet szerezniük. (Pedig hány szovjet állampolgár adta volna oda egyhavi fizetését azért a jegyért! Az Inturiszt azonban természetesen előnyben részesíti a turistákat – akik egyébként akárhányszor meghallgathatják Horowitzot Amerikában.) Kijevben pedig rengeteg tizedik századbeli székesegyházat láttak, megnézték a régi szerzetesek csontjait a Lavra katakombáiban, a Nagykaput, amit Muszorgszkij tett híressé az Egy kiállítás képeivel, sőt magában a vadonatúj Nagykapu Szállóban laktak, pont szemben a Kapuval, a Krescsatik utcában.
Garfieldnak humoros történetkéi is voltak a kalandjaikról.
– És akkor az idegenvezető megmutatja azokat a gyaloghidakat, tudjátok, amik a strandokhoz visznek. Át a folyón. Én meg elmondom neki, hogy New Yorkban a folyó szigeteire nemcsak gyaloghidak visznek, hanem kötélvasút is. Aztán megmutatta nekünk azt a Szivárványívet, ami mit is, ja igen, Oroszország és Ukrajna egyesülését hivatott jelképezni, én meg mondtam, hogy ugyanilyen áll nálunk St. Louisban, a Gateway Arch, csakhogy az kétszáz méter magas, és a belsejében közlekedő kocsik felviszik a vendéget a tetőre.
– Valóban, Amerikában minden nagyobb – mondta szárazon Aftazia. – Miért nem esztek a kompótból? Nem ízlik?
Szmin fia egyre bátrabb lett az angol nyelv gyakorlásában, olyannyira, hogy megpróbálta tájékoztatni unokatestvérét az erőmű négy nagyszerű futballistájáról, az Évszakokról, amire Dean Garfield a maga történeteivel válaszolt a saját kedvenc csapatáról, melyet Didcsuk szerint Los Angeles-i „kecskéknek”* hívtak; Szmin ebben kételkedett.
[* Kids: „kecskegidákat” és „kölyköket” vagy „fiúkat” egyaránt jelent]
Vaszilij buzgón magyarázott a vendégeknek. Szmin ásított, aztán feltűnt neki, hogy Garfieldék az üveges sebhelyet vizsgálgatják az arcán és a tarkóján. Arcukra kiült az aggódó együttérzés kifejezése. Rögtön rájött, miről mesél Vaszilij.
Kezét gyengéden a fiú vállára tette.
– Fordítsa le, kérem – szólt Didcsukhoz –, hogy Vaszilij, mint minden fiú, lelkesedik a háborúért. Különösen szívesen dicsekszik apja hősi kalandjaival, holott az igazság mindössze annyi, hogy benn rekedtem egy kigyulladt tankban. Idestova több mint negyven éve.
– De hát négy kitüntetést kaptál érte! – ellenkezett Vaszilij.
– Semmit sem szeretnék jobban, mint azt, hogy neked sohase kelljen ilyen kitüntetéseket kiérdemelned – jelentette ki Szmin határozottan. – Lassúk csak, kinek üres a pohara?

Az éjszaka már nagyon hosszúra nyúlt, és egyre több fáradságba került, hogy tolmácsok segítségével tartsák ébren a szívélyes társalgást az újonnan támadt rokonsággal. Szmin örült, ha kimaradhatott a beszélgetésből. Az asszonyok egymás közt csevegtek, ami azt jelentette, hogy Didcsukné, a fiatal tanárnő angolul szórakoztatta a káprázatos amerikai szőkeséget, Aftazia Szmin meg időnként közbekérdezett:
– És most mit mondasz neki?
– Tessék elképzelni – mesélte a tanárnő lelkesen, egészen kipirulva az emlékezés örömétől –, tegnap lementem a boltba, s százával láttam ott vécépapírrolnikat. Megdöbbentő, ugye? Amennyit csak akar az ember! Vettem is mindjárt, tizenkettőt, de az eladó rám pirított, egészen hihetetlen módon. Azt mondta, nem kell felhalmozni, mert mostantól mindig lesz belőle elegendő! Mit gondol, igaz ez?
– Azt gondolom, hogy nem illendő ilyesmit megtárgyalni a vacsoravendégeinkkel – jelentette ki Aftazia. Aztán felcsillant a szeme. – Majd én mutatok valami érdekesebbet. Megkérné, kedvesem, az unokaöcsém feleségét, hogy jöjjön ki velünk a hálószobába?
– Már megint kezdi. – Szmin felesége összehúzott szemöldökkel nézett anyósa után, aki a vendég feleségek kíséretében a hálószobába vonult.
– Kezdi bizony – mondta Szmin. Valóban: a visszatérő amerikai szőkeség egész másként nézett Aftaziára, mint eddig. Aftazia háborús sebesüléseivel dicsekedett. Nem éppen – jogtalanul. Nem sok kijevi öregasszony harcolt hősiesen a polgárháborúban; és Aftazia párttagkönyvét húsz évvel korábban állították ki, mint magáét Szminét.
Szmin lopva az, órájára pillantott. Éjfél elmúlt! Ő pedig hat óta talpon van. Persze a holnapi nap nem lesz nehéz. Aligha kezdik szombati napon azt a kísérletet. Áram a leállított reaktorból... Talán elhúzhatják az indítást, amíg visszatér az igazgató? Végül is az ő ötlete volt... Mennyire jellemző Zaglagyinra, kitalál valamit, aztán jól időzítve „fontos elfoglaltsággal” áll elő, minek következtében a kivitelezés felelőssége Szmin nyakába szakad. Fontos elfoglaltság! Vadkacsavadászat a Moszkva környéki erdőkben. Ha Zaglagyin igazgató elvtárs kacsákra akar lövöldözni, milliószámra találna zsákmányt a Pripjaty-mocsárban, mindjárt északra az erőműtől. Zaglagyin persze nem a kacsák miatt megy Moszkvába, hanem az ottani társaság miatt. Víziszárnyasok helyett inkább hatékony kapcsolatokra vadászik.
Szmin ásított, s tekintetével a vodkáspalackot méregette. Naponta egy italt engedélyezett magának, s ennek egyelőre nem jött el az ideje.
– Kaphatok legalább egy teát? – kérdezte az anyját, miközben Didcsuk, a tanár izgatottan így szólt:
– Képzeljék, Mr. és Mrs. Garfield azt mondják, hogy Disneyland alig pár kilométerre van az otthonuktól!

Egész kellemes este volt, és mindannyiuk számára. Szmin átmenetileg csaknem elfeledkezett a csernobili erőmű gondjairól, és megbocsátott az anyjának a meglepetésekért, sőt még azért a makacs elhatározásáért is, hogy vénségére ismét megüli a zsidó ünnepeket. Amikorra Vaszilij ásítozni kezdett, és az agg nagymama el-elbóbiskolt székében, már ahhoz is túl késő volt, hogy taxit kerítsenek. Szmin hazafuvarozta újsütetű rokonait a szállodába. Magával vitte Didcsukot tolmácsolni.
Kijev külvárosi utcáiban alig találkoztak járművel. A cirkáló URH-kocsikban fel-felnéztek a rendőrök, de nem valószínű, hogy a nap bármely órájában megállítanának egy sárga ködlámpás fekete Csajkát. A Dnyeper túlsó oldalán, a városközpont felé haladva, még ebben a kora hajnali órában is folyt az élét. A főtéren reflektorütegekkel felszerelt katonai teherautók világították meg a május elsejei előkészületek munkálatait. Éppen a jelszavak transzparenseit szerelték fel: TELJESÍTJÜK A TERVET! és BÉKÉT, SZABADSÁGOT A VILÁGNAK! Keresztezték a teret, s Szmin a túloldalon álló hatalmas, régi székesegyház felé intett.
– Említse meg nekik, hogy vasárnaponként istentiszteletet tartanak itt; a hívők szabadon gyakorolhatják vallásukat.
– Már megemlítettem – felelte büszkén Didcsuk.
– Örömmel hallották.
A május elsejei felvonulás hagyományos útvonala a Krescsatikon vezet végig – természetes, hiszen Kijevben ez a leghíresebb utca. A katonai teherautókat kerülgetve vergődtek el a Nagykapu Szállodáig. A kaput zárva találták; későre járt. Didcsuk felverte a portást. Kiszálltak a kocsiból, s álldogáltak néhány pillanatig a csípősen hűvös áprilisi éjszakában.
– Bárcsak hamarabb találkoztunk volna – mondta Candace, Didcsuk közvetítésével. – Nagy kár, hogy holnap reggel indulunk Tbiliszibe. Hallatlanul élveztük ezt a látogatást, s ha egyszer Beverly Hills felé jártok...
– Feltétlenül – mosolygott Szmin gálánsan, s átkarolta Candace-t. A karjaiban még vékonyabbnak érezte, s megcsapta orrát az asszony hajának Franciaországot és Amerikát idéző illata. – Törődjünk bele – mondta hazafelé menet Didcsuknak. – Ha legközelebb Kaliforniában járunk, eggyel több udvariassági meghívásnak kell eleget tennünk. Bosszantó, nem? – Most, hogy magukra maradtak, Didcsuk ismét ráébredt, hogy egy igazgatóhelyettes és rangos pártember társaságában van; hirtelenjében nem is tudta, mivel válaszoljon erre a kedélyes megjegyzésre.
Mire Szmin visszaérkezett anyja lakásába, már mindenki aludt. Igyekezett, hogy ne ébressze fel a fiát, mialatt kitöltötte lefekvés előtti italát. 150 milliliter konyak. Ennél többet mostanában sohasem engedélyezett magának. Elégedetten nyújtózott el békésen szuszogó felesége mellett. Érdekes este volt, ha érthetetlen is olykor; vajon mit akart Dean mondani azzal, hogy a felesége „völgybéli leány”? Mindenesetre, ez a kellemetlen, bosszúságokkal teli nap egész kellemesen zárult.
[VÖLGYI-LÁNYOK (1981) Az elnevezés a kaliforniai San Fernando-völgyből származik. Szórakozni szerető tizenéves lányok, anyagiasak, jellegzetes öltözködéssel (lábmelegítők, mélyen kivágott melegítőtrikók) és saját szlenggel. (V.T. megjegyzése)]
Szmin felriadt. Egyszerre csöngettek és dörömböltek az ajtón. Hajnali három is elmúlt! Szelena felült mellette. Arca csupa feszültség.
– Nem, nem – nyugtatta Szmin. Nem kellett megkérdeznie, mitől fél; úgyis tudta. Nem is kellett megnyugtatnia, hogy elmúltak azok a régi rossz idők, amikor a hajnali háromkor felhangzó dörömbölés csak egyet jelenthetett; ezt Szelena is tudta.
A kinti hangokat figyelve csaknem meggyőzte magát, hogy tovább pihenhet, de takaróval a vállán Vaszilij rontott be a szobába.
– Papai A rendőrség! Fontos üzenetet hoztak! Azonnal vissza kell menned Csernobilba!

4. FEJEZET
Április 25-e, péntek

Leonyid Serancsuk keveset tud az atomenergiáról. E tekintetben nem különbözik a Csernobili Atomerőmű legtöbb mérnökétől és vezetőjétől. Serancsuk szakterülete mindaz, ami csövekkel, szivattyúkkal, vízzel, gőzzel kapcsolatos. Szakmai tapasztalatai arra a Moszkvától északra található elavult, tőzegtüzelésű hőerőműre korlátozódnak. Ami a többi mérnököt illeti, legtöbben szén- és olajtüzelésű erőművekből érkeztek, s a turbinákhoz, transzformátorokhoz, elektromossághoz értenek. A Szovjetunióban gomba módra szaporodnak az atomerőművek, s a nukleárismérnökök képzése képtelen lépést tartani a folyton növekvő szükségletekkel. Az atomerőműben felmerülő problémák többsége persze a tapasztalatok szerint nagyon hasonló az összes többi hőerőmű problémáihoz, s ez természetes is, hiszen itt is gőzt kell előállítani vízből, és a gőz energiáját kell elektromos energiává alakítania szoros értelemben vett nukleáris kérdéseket pedig, ahogy ezek a mérnökök tanulták, már rég megoldották magasabb szinten. Serancsuk mégis többet szeretne tudni. Be is iratkozott egy esti atomtechnikai tanfolyamra a helyi műszaki főiskolán, ám az csak a következő hónapban kezdődik. Addig is a szakirodalmat olvassa, amikor az idejéből futja.

Hazaérve, Serancsuk ismét a tankönyvekre gondolt, de túl fáradt volt hozzájuk. Talán később, gondolta. Evett valamit, miközben a tévé a kilencórás híreket közvetítette. Egyikük se figyelt rá. Felesége már megvacsorázott Borisszal, a fiukkal, de azért egy pohár borral a kezében kiült a férjéhez, hogy társaságul szolgáljon.
– Történt valami érdekes odabenn? – kérdezte kötelességtudóan.
– Nem – felelte Serancsuk. Fölösleges lett volna mesélnie a sok bosszúságról, amit a 4. reaktorban tervezett kísérlet okozott. Tamara már így is éppen eleget aggódott az atomenergia ismeretlen veszélyei miatt. – Az egyik szivattyúval volt kisebb gond, de már eligazítottuk. – Kis szünet után hozzátette: – Az igazgatóhelyettes azt mondta, hogy általában egész jó munkát végzek.
– Általában!
– Ilyen a stílusa. A vízvezeték-szerelőjének nevez.
– Vízvezeték-szerelő! – Pedig Tamara tudta, mit érez a férje Szmin iránt. – Akkor holnap nem kell bemenned? Tudod, vár a fogorvos.
– Arról teljesen elfelejtkeztem – vallotta meg Serancsuk. Aztán elmosolyodott. – Tudod, mit mondott legutoljára? Azt mondta, kár úgy ragaszkodnia azokhoz az acélfogakhoz. Jobbakat is tudunk már csinálni, porcelánból, még az igazit is felülmúlják. Minden lány megfordul majd maga után az utcán.
– Nem szükséges, hogy a lányok utánad nézzenek az utcán – jelentette ki Tamara élesen.
– Rám se nézhetnek? Akkor se, ha nem nézek vissza?
– Így is eleget bámulnak téged. – Tamara elhallgatott, s kezdte leszedni az asztalt. Aztán eszébe jutott a fiatal lány, aki aznap reggel abortuszra jelentkezett a klinikán. – Képzeld csak el, Leonyid! Alig tizenhat éves. Annyi, mint Borisz!
– A fiunk legalább nem eshet teherbe – mosolygott Serancsuk.
– Ez nem tréfa! Ilyen fiatal, és máris elpusztítja magában az életet!
– Ugyan, Tamara, mi mást tehetne? – érvelt Serancsuk. – Tizenhat évesen még túl fiatal a házassághoz, nem is szólva a gyerek ellátásáról, hiszen ő maga is gyerek még.
– Én sohase lennék képes ilyesmire – makacskodott Tamara.
– Nem is volt rá soha szükséged – jegyezte meg Serancsuk szelíden, hiszen Tamara a rendelőintézetben dolgozott, ahol korlátlanul hozzájutott spirálhoz vagy pesszáriumhoz. Mégsem szólt semmit, mert a felesége olyan pillantást lövellt rá a mosogatás mellől, hogy jobbnak látta, ha hallgat. Nem annyira mérgesen nézett, mint inkább kiközösítően. Mit tudhattok ti, férfiak?
Serancsuk kikapcsolta a tévét, és feltúrta a könyvtárukat a magtechnikai könyvekért. Már az első oldalnál ásításon kapta magát. Feltett frissítőül a magnóra egy magnetizdatot, és Vlagyimir Viszockij szatirikus dalainak lágy hangjainál megpróbált az olvasmányára koncentrálni.
Tamara Serancsuk megállt és figyelt. Ismerte a dalt. Semmi rendkívüli nem volt számukra abban, hogy Viszockij, Alekszandr Galics vagy Bulat Okudzsava szalagjait játsszák – a vásári dalnokokét, akik a szovjet rendszerben élnek, de nem a szovjet rendszerből. Felvételeikből sose lett Melodija márkájú hanglemez. Dalaikat nem övezte hivatalos elismerés, mégis a legtöbb szovjet állampolgár betéve tudta őket. Kézről kézre adták a lopva sokszorosított magnókazettákat, a magnetizdatokat.
– Kicsit halkabban, ha lehet – kérte Tamara. A szalagok hallgatása nem ütközött a törvénybe, mégis, ha egy mód van rá, a szomszédok inkább ne hallják, mit hallgat az ember.
Mégis...
Tamara egy Okudzsava-koncerten találkozott először Serancsukkal. Nem hangversenyteremben, nem is stadionban, még csak nem is valami bárban tartották a koncertet. A fenyves-nyíres erdőben azon a tavaszi estén nem volt különösebben enyhe az idő, és még az eső is el-eleredt időnként, így is több mint kétszázan gyűltek össze, hogy meghallgassák a grúz énekest, aki öreg gitárját pengette, és a trolibuszról meg a szmolenszki országútról énekelt. Mindannyian fiatalok voltak. Ott volt köztük egy magányos, vörös hajú fiatalember, aki nem mosolygott, ahogy Tamarára nézett. De amikor a hallgatóság az eső elől a fák alá húzódott, Tamara valahogy Serancsuk mellett találta magát. Otthagyta a barátait, és Serancsuk hazakísérte.
Tamara náthát kapott azon a koncerten. Meg egy férjet.

Serancsuk úgy döntött, hogy fogorvos ide vagy oda, jókor reggel bemegy az erőműbe, mégpedig kipihenten. Feladta hát küzdelmét a tankönyvvel és az ásítozással, és tízkor lefeküdt. Most viszont nem jött álom a szemére. Éberen hevert az ágyban, a kinti neszeket hallgatta. Tamara a fia másnapi iskolai egyeningét vasalta, a háttérben tánczene szólt a tévéből. Megjött Borisz a Komszomol-taggyűlésről, amit a május elsejei ünnepség előkészítése végett hívtak össze, és rögtön a hűtőszekrény mélyére nézett.
Már majdnem elnyomta a buzgóság, amikor eszébe jutott, hogy nem ellenőrizte, visszakapcsolták-e az automatikus szivattyúrendszert, miután a délutáni kísérlet kútba esett.
A kísérlettel nem volt semmi dolga. A szivattyúkkal annál több. Tűnődött egy pillanatig, majd a bal oldalára fordult, könyökét a pehelypárna alá dugta, embriópózba kucorodott – ez a testhelyzet mindig a kényelmet, biztonságot, alvást jelentette számára. Egészen biztos, hogy az ügyeletes mérnökök visszakapcsolták azt a szivattyúrendszert. Teljesen fölösleges álmatlanul aggódnia. Igyekezett kellemes dolgokra gondolni. Például Tamarára a szomszéd szobában. Talán ágyba kéne hívnia; ha szeretkeznének, elálmosodna. Ott ül azonban a gyerek az asztalnál, nyilván almát eszik, körbeveszi magát könyvekkel: készül a szombati geometriavizsgára. Serancsuk elmélázott. Ha egy kicsit hamarabb jut az eszébe, kihasználhatták volna az időt, amíg Borisz nincs itthon. Olyan lett volna, mint a házasságuk elején, amikor először voltak egyedül a saját lakásukban... Pár pillanatra elbóbiskolt, aztán ismét felriadt, mert valamelyik szomszéd lakásban lehúzták a vécét. Az ébresztőóra után tapogatózott, az ablakon beszűrődő fény elé tartotta. Már elmúlt éjfél. Itt az új nap. A szivattyúk dolga azonban sehogy se ment ki a fejéből.
Nagyot nyögve felült, megdörzsölte az állat. Talpa leért a padlóra. Üldögélt egy kicsit, majd felsóhajtott, belebújt a fürdőköpenyébe, és kiment, hogy a nappaliból felhívja az erőművet. Tamara a fürdőszobába tartva rá is szólt:
– Te még mindig ébren vagy? – Serancsuk kedveskedve megpaskolta a fenekét, de nem állt meg.
Borisz már mélyen aludt a díványon. Serancsuk halkra fogta a hangját, míg Kalicsenkóval, az egyik ügyeletes operátorral beszélt.
– A szivattyúk – kezdte, majd meglepetten hallgatta Kalicsenko válaszát. A „szabadonfutó”-kísérletet ugyanis mégiscsak elkezdték, sőt máris javában tart.
– Az igazgató távollétében? Akkor nyilván Szmin...
– De nem, Szmin sem volt berni. Fölösleges is lett volna befárasztani, közölte Kalicsenko, mivel kisebb energiaingadozásoktól eltekintve, a kísérlet jól halad. Serancsuk a homlokát ráncolta. – Miféle kisebb energiaingadozások? Hat és tizenkét százalék közötti megugrások? Hiszen az egyáltalán nem kicsi! – Idővel letette a kagylót. Kinyitotta a hűtőszekrényt, töltött egy pohár almalét. Kortyolgatás közben töprengve nézte alvó fiát.
Borisz aligha ébred fel, Tamara meg talán még nem alszik a meleg hitvesi ágyban.
Serancsuk arról győzködte magát, hogy butaság lenne álmatlanul töltenie az éjszakát olyasmi miatt, ami nem őrá tartozik. Visszament a hálószobába. Tamara már aludt a saját térfelén. Serancsuk próbaképpen átölelte. Az asszony halk, egyetértő hangot hallatott, de tovább aludt.
No mindegy.
Serancsuk az oldalára fordult, és aludni próbált.

Félórával később nagyot sóhajtott, felkelt, és öltözködni kezdett. Hajnali egykor már a hideg utcán gyalogolt. Végtére is minek aggódna álmatlanul odahaza, ha a helyszínen is ugyanilyen éberen aggódhat. Csaknem egymaga volt az utcán a késői órában. A troli már rég nem járt, a házakban alig néhány ablak világított. Orgonavirág illata érződött a tavaszi éjszaka levegőjében.
Lelke mélyén Serancsuk büszke volt rá, hogy ebben a szokatlan időpontban is részese az erőmű munkájának. Az ő tevékenységük különleges fontosságú. Az egész országban bezártak már a gyárak, az emberek kikapcsolták a televíziót, eloltották a villanyt: percről percre csökkent az energiafogyasztás. Az olajtüzelésű erőművek leállnak éjszakára. A szén- és tőzegtüzelésűek lefojtják a tüzüket; a vízi erőművek generátorai lelassulnak, ahogy a zsilipeket bezárják, hogy az óriási gátak mögött biztosítsák a másnapi vízszintet. Csernobil azonban tovább dolgozik. Az atomenergia az alapellátást szolgálja. Állandóan üzemelnie kell.
Enyhe éjszaka volt, alig néhány felhő lebegett a csillagos égen, mialatt Serancsuk Pripjaty üres utcáit rótta. Azon tűnődött, vajon miért nincs Szmin jelen ma éjjel. Az igazgatóhelyettes kétségtelenül elvi kérdésnek tekintette, hogy a mindennapi ügyeket azok intézzék, akik felelnek értük. Másfelől szokása volt, hogy mindig ott bukkanjon fel, ahol szükség van rá. Nagyszerű ember. Serancsuknak eszébe jutott a beszélgetés a szaunában. Amikor Szmin megigazította magán a törülközőt, Serancsuk megláthatta az égési sebhelyek széles, halvány, sápadtan csillogó sávját, melyek a bal orcától végigfutottak a háton. Serancsuk tudta, hogy Szmin a nagy honvédő háborúban szerezte sebeit, bár az igazgatóhelyettes sohasem mesélt sebesülése körülményeiről. Vajon milyen lehetett a háború? Serancsuk kisgyerek volt akkor. Amikor behívták katonának, béke volt régóta – legalábbis lényegében, ha nem számítjuk azokat az apróbb összetűzéseket az Amur mentén a kínaiakkal; maga Serancsuk azonban sose került háromezer kilométernél közelebb a harcokhoz.

Serancsuk kicsi lakása három kilométerre volt az erőműtől, de aznap éjjel hozzá szegődött a szerencse. Integetett egy arrafelé haladó mentőautónak, az megállt és felvette. Serancsuk mintha már látta volna az orvost – Tamara kollégáját –, s miután bemutatkozott, az orvos rögtön tudta, kivel van dolga. Éppen egy kislánytól jött, akihez azért hívták, mert lenyelt valamit, amit nem kellett volna. Ó, hogyne, rendben van a gyerek, bár rosszul viselte a gyomormosást. Most mennek vissza a klinikára. De hát éppenséggel ráérnek, és Tamara Serancsuk férje kedvéért szívesen tesz néhány percnyi kerülőt.
A mentőautó nagy ívben kikerült egy kerékpárost, hogy Serancsukot az erőmű kerítésénél tegye ki. A hidrológus elköszönt az orvostól, s a papírjai után kotorászott. A mentőautó lassan megindult visszafelé. A kerítés túloldalán a Csernobili Atomerőmű csaknem nappali fényben fürdött, az innenső oldal azonban a békés éjszaka képét mutatta. Semmi se mozdult, csak a kerékpáros és a mentőautó, no meg egy korán kelő sportőrült, aki széles karhúzogatások közepette caplatott az utca közepén, ügyet se vetve Serancsukra vagy a portásra.
Fura. Most, hogy itt volt az erőműnél, Serancsuk kezdett elálmosodni. Nyugodtan hazamehetne és ágyba bújhatna.
Mosolygott magában, de nem tágított. Ha már itt van, bemegy és megnézi, mit csinálnak a 4. reaktorral...
Éppen a propuszkját mutatta a kapusnak, amikor összedőlt a világ.
Narancsfehér fény villant a fejük fölött, tűzcsóva lobbant, hatalmas robbanás gyilkos robaja rázta meg a levegőt.
– Mi az isten! – kiáltotta Serancsuk. A portás karjába fogódzkodott. Mindketten elszörnyedve meredtek fölfelé.
A robaj nem szűnt. Valamelyik épületben felvonított a sziréna. Távolabbról emberek ordibálása hallatszott.
– Ez lehetetlen! – bömbölte az őr vádlóan Serancsuk fülébe.
Serancsuk leesett állal bámult az égre. A hatalmas tűzgömb lassan távolodott, s egyre kisebb lett. Nyomában azonban gonoszul növekvő vörös izzás támadt. Zápor pergése csatlakozott a többi zajhoz. Nem is zápor. Felhőszakadás. Ám nem víz zuhogott, hanem kő- és tégladarabok, fémszilánkok zúdultak le körülöttük.
– Úgy van – felelte Serancsuk kábán. – Ez lehetetlen.
Mégis megtörtént.

5. FEJEZET
Április 26-a, szombat

A Csernobili Atomerőmű négy egységből áll, mindegyikben egy-egy RBMK-1000 „nyomócsöves” reaktorblokkal. Nem az RBMK az egyetlen szovjet atomreaktor-típus, de ez a kedvenc. A Szovjetunió területén csaknem két tucat hasonló egység működik. Jelenleg az 1000 megawatt áram teljesítményű 1000-es széria a legnagyobb és legújabb, ám hamarosan még nagyobbak is megjelennek.
A reaktorok hasadó üzemanyaga az acél- és cirkóniumcsövekbe zárt urán-dioxid. Ezeket a csöveket illesztik az óriási tömegű grafittömbök közé. (A grafit a „fékező” szerepét tölti be. Az uránatom hasadásához az égvilágon semmire sincs szükség, s amikor hasad, az atom energiája hő formájában felszabadul. Ez a folyamat állandóan zajlik a természetben, ezért nevezik az uránt radioaktívnak. A hasadó atomok neutronokat bocsátanak ki magukból, s ezek újabb atommagokba ütközve azokat is hasadásra késztetik. A természetben felszabaduló neutronok azonban olyan gyorsan száguldanak el, hogy alig-alig idéznek elő újabb maghasadást. Az emberi célokra hasznosítható reakciósebesség eléréséhez a neutronokat le kell lassítani. Egyebek között a grafit is alkalmas „fékezésre”, azaz a felszabaduló neutronok lelassítására, s ezzel mód nyílik a reakció sebességének a szabályozására.)
A grafittömböt nemcsak a hasadó üzemanyag csövei lyuggatják. Ott fut közel ezerhétszáz további cső is, ezek vizet tartalmaznak. A hasadó urán hőt ad le. A víz elvezeti ezt a hőt, ezzel meggátolja, hogy a reakció „elgaloppozza magát” és az urán leolvadjon, emellett gőz lesz belőle, amivel hajtani lehet az áramfejlesztő turbinákat. A világ összes atomreaktoráéhoz hasonlóan az RBMK-1000-eseket is teljesen biztonságosra tervezték. Biztonságosak is, amíg minden rendben megy.

Péntek este tízkor Bogdan Kalicsenko is aludni szeretett volna, bár körülményei lényegesen rosszabbak voltak, mint Leonyid Serancsukéi. A Csernobili Atomerőmű tűzoltóságán feküdt egy priccsen. Egy tűzoltó barátja adta kölcsön a fekhelyet – teljes mértékben tűzoltó, és bizonyos értelemben barát –, Viszgerdisz a neve, az erőmű 2. számú tűzoltóosztagának tagja. A priccset Kalicsenkónál vagy a szintén litván származású Viszgerdisznél lényegesen alacsonyabb ember számára méretezték. Kalicsenko kényelmetlenül fészkelődött benne. Nemcsak a priccs zavarta: az állása, a főnöke, a főnökének a főnökei, mint ez a Hrenov, a barátnője, a közelgő esküvő és még az a kétórás kártyaparti is, amelybe belehajszolták a tűzoltók, mielőtt átengedték volna a priccset. Nyolc rubellel és ötven kopekkel lett szegényebb, és menyasszonya, Raja mindenképp kiszagolja, hogy megint zsugázott.
Fejére húzta a vékony, átizzadt pokrócot, hogy ne hallja a kártyázok zaját. Mindhiába. Sötétnek sötét volt, de meleg is, és sem a szomszéd szobából jövő lármát, sem a dohánybűzt nem rekesztette ki. Kalicsenko büszke volt rá, hogy ha másról nem is, a dohányzásról le tudott mondani. És egyáltalán nem szenvedhette a dohányosokat, ideértve a menyasszonyát is. Persze Raja esetében kapóra jött, hogy legalább egy olyan bűnös szenvedélye van, amiben Kalicsenko vétlen. Különösen kapóra jön majd a házasságukban, gondolta Kalicsenko borongósan. Leginkább akkor lesz majd rá szüksége.
Kalicsenkót egyáltalán nem lelkesítette a házasság gondolata. Előbb-utóbb persze meg kell lennie. Mindenkit elkap a gépszíj. Ő azonban nem érezte még késznek magát erre a kapitulációra, főként, mivel lelke mélyén Raját okolta, hogy teherbe esett. Azzal vigasztalgatta magát, hogy milyen kellemes lesz a házasság után mindennap közös ágyban aludni a családosok munkásszállásán; persze, csak amíg meg nem jön a gyerek, mert hármójuknak már szűkös lesz az egyetlen szoba, és még Pripjaty városában is három évet kell várni a lakásra. Igaz-igaz, először a mézeshetek jönnek... de még ennek is megvan a maga hátulütője. Raja ragaszkodik a Fekete-tengerhez. Egyikük sincs elég magas polcon az üzemben vagy a szakszervezetben, úgyhogy biztosan nem kapnak beutalót valamelyik különleges „gyógyüdülőbe”, így hát fizethetnek napi hét rubelt egy krími rablónak, és még jó, ha nem lesz másik hat ágy a szobájukban.
Megveregette a párnáját, lelökte a takarót, és dühösen felült. Hogy tudnak a többiek olyan jól aludni itt? Legalább fél tucat priccs foglalt volt, halk hortyogás hallatszott felőlük. A legközelebbi felől nem is olyan halk. Kalicsenko ismerte az ott alvó tűzoltót: Ő volt Nyár, a Négy Évszak legjobb futballistája.
Kalicsenko épp azon rágódott, hogy visszafeküdjön-e vagy sem, amikor Viszgerdisz bedugta a fejét az ajtón.
– Kalicsenko? Telefon. – Kalicsenko motyogva érdeklődött, ki keresi. Viszgerdisz megelégedett vele, hogy felfelé pillantson, s hüvelykujját az égnek bökje, mielőtt visszatért volna a kártyapartihoz.
Ez csak két dolog egyikét jelenthette. Vagy magát az atyaistent, vagy a szerveket, a KGB-t. Ő meg ugyan mit akarna? Bizony, a vonal túlsó végén a személyzeti és biztonsági osztály vezetőjének, Hrenovnak a hangja szólalt meg:
– Kalicsenko operátor – mondta meleg hangon, bizalmasan –, milyen nagyszerű, hogy ezúttal egyedül alszik. Ha össze tudná kapni magát, hogy picit korábban jelentkezzék munkára... szükségünk van önre. A 4. reaktor hőteljesítménye rohamosan csökken.
– Örömmel – vicsorgott Kalicsenko. Az órára pillantott. Még tizenegy sincs! Öltözködés közben töltött magának fél csészével a teaeszenciából, amit a tűzoltók tartottak készenlétben arra az esetre, ha gyorsan magukhoz kell térniük. Egy-kettő magára húzta a ruháját. Mennyire jellemző Hrenovra. Inkább megkeresi személyesen, nem bízza a műszakvezetőre. Nem mintha Hrenov a műszaki kérdésekbe beleszólt volna. Legalábbis nem igazán. Mindig igyekezett gondosan a saját hatalmi szféráján belül maradni.
De hát hol is végződik ez a szféra?
Kalicsenko nem vesztegette az idejét arra, hogy Hrenov utasításain bosszankodjék, vagy hogy azon gondolkodjék, honnan tudta a személyzetis, hol kell őt keresnie. Mi sem természetesebb, mint hogy Hrenov a nap minden órájában tudta, kit hol talál. Ő csupán Hrenov szűnni nem akaró piszkálódásai miatt bosszankodott, a tréfák miatt arról a nőről, akit feleségül fog venni. Mert ehhez aztán még a KGB-nek sincs semmi köze!
Az persze eszébe se jutott, hogy panaszt emeljen Hrenov eljárása miatt. Ugyan hol tegyen panaszt a KGB-re?
Viszgerdisz elszakadt a kártyapártitól, hogy ismét benézzen Kalicsenkóhoz és megkérdezze:
– Mi van? Azt beszélik, hogy valamit vacakolnak a 4. reaktorral.
Kalicsenko abbahagyta a csizmahúzást.
– Ja, persze – emlékezett vissza a kísérletre. – Semmi különös. Kipróbálnak valami új energiatakarékossági eljárást. – Kalicsenko és Viszgerdisz, ha úgy vesszük, barátok voltak. Mindketten félig litván származásúak lévén, magas termetükkel és sápadtságukkal elütöttek a zömök szlávoktól, s ez legalábbis elvben közel hozta őket egymáshoz. Kalicsenko azonban sose felejtette el, hogy ő szakképzett operátor, míg Viszgerdisz csupán tűzoltó. Ezúttal is leereszkedő barátságossággal válaszolt: – Szakmai ügy. Semmi komoly. – A baj csak az, hogy az efféle programok során egész éjjel dolgozni kell. Kellemetlen. Kalicsenko végül is szerette az éjszakai műszakot. Az atomerőmű végső soron egész jól elvezérelte önmagát. Az éjféli műszak operátorai rendszeresen el-elszundikáltak, bár gondjuk volt rá, hogy valaki állandóan figyelje a kapcsolótáblákat és a telefont, ha a kijevi diszpécserközpont jelentkezne. Az éjszakát a főnökség a párnák között tölti, ezért olyankor nem sok tennivaló akad.
Ma éjszaka, sajnos, nem ez lesz a helyzet, gondolta morcan.
Vonakodva hagyta el a tűzoltók kényelmes szállását. Köszönetet intett Viszgerdisznek, aki már visszaült a kártyaasztalhoz. Az erőmű nem volt csöndes – nem is lehetett, a turbinák sivításától mindenütt zúgtak a fülek –, viszont néptelennek tűnt. Az egész hatalmas komplexumban alig százan ha dolgoztak éjszaka. A hétvégén szünetelt az építkezés, és a nappali műszakban az erőmű területén nyüzsgő háromezer alkalmazott most otthonában pihent.
Kalicsenko nemhogy néptelennek: túlzsúfoltnak találta a 3. és 4. reaktor vezérlőtermét. Az éjfélig dolgozó műszak még javában tevékenykedett, együtt a váltás néhány tagjával, bár a nagy falióra szerint még alig múlt fél tizenkettő. Hrenov is ott álldogált, töprengve méregette a belépő Kalicsenkót, sőt: csodák csodája, még Vitalij Varazin főmérnök is ott volt.
A személyzeti főnök bizalmas és sokat tudó pillantást vetett rá.
– Felkelt, Kalicsenko? – Kérdésével jó hangulatát kívánta jelezni, bár csak a jó ég tudja, mitől volt jó a hangulata. – Gondolom, aludt is egy keveset?
Kalicsenko még magának Szminnek is olyan választ adott volna, amelyből kiderül, kire tartoznak az ő alvási szokásai és kire nem. Hrenov kivétel volt. Neki egészen udvariasan felelt:
– Köszönöm, igen. – Mindenesetre nem merült bele a beszélgetésbe. Felváltotta a másik operátort. Helyet foglalt a műszerpanel előtt. Összeráncolta a homlokát: a főszivattyúk még mindig ki voltak kapcsolva. Odaszólt a műszakvezetőnek: – Nem kéne visszakapcsolni ezeket?
Varazin főmérnök válaszolt:
– Szó se lehet róla, Kalicsenko. Megengedték, hogy a 4. reaktort kivegyük az áramszolgáltatásból, így most elvégezhetjük a beütemezett kísérletet.
– Ugye, örül? – érdeklődött a háta mögött kedvesen Hrenov.
Kalicsenko nem válaszolt. Nem is tehette volna, mert ebben a pillanatban két ismeretlen lépett a vezérlőterembe. Hrenov persze nyilván ismerte őket, mert rögtön hozzájuk fordult, és köszönt nekik.
Az operátor dühödten meredt a műszerfalra. Munkájában azt szerette a legjobban, hogy oly kevés dolga volt, s még azt is békésen, kényelmesen végezhette, anélkül hogy mindenféle népek a háta mögött leselkednének. De ma. éjjel korántsem ez volt a helyzet. Újabb ismeretlen rontott be, ugyanolyan gyűrötten és kialvatlanul, mint az első kettő. A műszakvezető odasúgta Kalicsenkónak, hogy ezek a megfigyelők, más erőművektől és a turbinagyárból jöttek. Akárkik legyenek is, Kalicsenko nem örült nekik. Hrenovnak sem, akinek aztán végképp semmi keresnivalója sem volt egy ilyen, tisztán szakmai kísérletnél. Ami Varazin főmérnököt illeti, neki joga van, hogy ott bukkanjon fel az erőmű akármelyik pontján, ahol neki tetszik. Más kérdés, hogy Kalicsenko még sohasem látta őt a vezérlőteremben éjfél után. Ennyi emberrel a nyakán nemigen lóghat el egy félórányi pihenésre.
Mind Hrenov, mind a főmérnök frissen mosdva és simára borotválva várta a vendégeket, és tréfás mentegetőzéssel üdvözölték őket, amiért ebben a lehetetlen időpontban kellett fölkelniük.
– Legalább önök is látják, milyen keményen dolgozunk mi itt Csernobilban – kedélyeskedett Varazin. – Mindenesetre pontosan érkeztek. Már meg is kezdtük a 4. reaktor villanyáram-teljesítményének a csökkentését.
– Nagyszerű – felelte az egyik látogató udvariasan – S hol van az igazgató és az igazgatóhelyettes?
– Az igazgató Varazin főmérnökre bízta a kísérletet – mosolygott a vendégre Hrenov. – Ami pedig Szmint illeti, nem sikerült elérnem őt, mert valamilyen magánügy elszólította otthonról, így aztán, amikor hétfőn bejönnek, kellemes meglepetéssel szolgálunk majd nekik.
– Pontosan – dörzsölte kezét Varazin. – Most pedig, mint a kísérlet kijelölt vezetőjének, tájékoztatót kell tartanom. – A műszertábla elé állt, s felemelte a hangját. – Figyelmet kérek. Az előírások értelmében kötelességem tájékoztatni önöket az előttünk álló kísérletről. Nem szükséges azonban abbahagyniuk, amit csinálnak. Folytassák a teljesítmény csökkentését; nem akarunk itt maradni egész éjjel.

Kalicsenko fél füllel hallgatta mindezt. Figyelmét nagyrészt a 4. reaktor lehűtésének kényes feladata kötötte le, bár Varazin főmérnök kétségkívül érdekes dolgokat mondott. A terv hallatán Kalicsenko még az álmosságról is elfeledkezett.
A kísérlet alapvető célja, jelentette be Varazin, annak eldöntése, hogy lehet-e hasznos energiát nyerni abból a hőből, ami egyébként kárba vész, miközben a reaktor karbantartás miatt áll. A reaktor persze sose hűlt le. Nem is fog, amíg csak valamikor a következő században végképp le nem állítják, és valószínűleg egy darabig még azután sem. De a gyakorlatban nem szokták hasznosítani ezt a hőt a reaktor karbantartása idején. Csernobil talán most megváltoztatja ezt az általános gyakorlatot.
Mire Varazin ideért a magyarázatban, újabb megfigyelők szállingóztak be, álmosan dörzsölgették a szemüket. Varazin szívélyesen bólintott feléjük, majd folytatta:
– Ilyen módon az egész Szovjetunióban utat kívánunk mutatni kollégáinknak. Sőt – tette hozzá – ezek az intézkedések még valamilyen katasztrófa esetén is nagy jelentőségűek lehetnek. Állandó áramellátásról gondoskodhatnak, s ezzel biztosíthatják a stabil üzemmenetet addig is, amíg például a kisegítő dízeláramfejlesztőket újra beindíthatjuk. Van-e valakinek kérdése?
A műszakvezető jelentkezett.
– Nem egészen értem, miféle katasztrófára készülünk is fel, Vitalij Alekszandrovics.
– Ki tudhatja? – mosolygott a főmérnök. – Nagy erejű vihar? Földrengés? Avagy – jelentőségteljesen összehúzta a szemöldökét – váratlan atomcsapás ellenségeink részéről.
– Ó! – sóhajtott fel a felvilágosított műszakvezető. – Hát persze. Van azonban még valami. Miért nem állítjuk egyszerűen le a reaktort, ahelyett hogy fokozatosan csökkentjük a teljesítményt?
– Azért – felelte szigorúan a főmérnök –, mert biztosnak kell lennünk a dologban. Többször megismételjük a kísérletet, minden alkalommal pontosan feljegyezzük, hogy mit észleltünk. Végül is biztonsági kérdés, és a Csernobili Atomerőmű biztonságát érintő kérdésekben nem lehetünk eléggé elővigyázatosak!
Kalicsenko hangtalanul felnyögött. Többször! Akkor egész éjszaka ezzel vesződhetnek! Sőt, ahogy a dolgok kinéznek, jut a szombat délelőtti műszaknak is. Bánatos beletörődéssel hajolt a munkája fölé.
A szokásos éjszakai műszaklétszám csupán fél tucat fő volt. Néhány ember, csupán azért, hogy ne álljanak meg a dolgok. Éjszaka nagyon alacsony az áramfogyasztás a Szovjetunióban. A tisztességes szovjet állampolgár éjjel alszik, hogy reggel csillogó szemmel, kipihenten jelentkezhessen munkahelyén.
A mai éjszaka eltért a szabványtól. Kalicsenko saját műszakja mellett négyen ott voltak az előző műszakból is. Lerítt róluk a lehangoltság, amiért túlórázásra fogják őket, holott aligha fizeti ezt ki nekik valaki. Ott voltak továbbá a megfigyelők, valamint a személyzeti főnök és a főmérnök.
Egy RBMK-reaktor teljesítményszintjének a csökkentése nem olyan egyszerű, mint egy rádió lehalkítása. Sokkal egyszerűbb kikapcsolni. Ehhez nem kell mást tenni, mint ütközésig helyretolni az összes bórrudat, mind a kétszáztizenegyet. A bórrudak keresztül-kasul átjárják a reaktormag grafitját. A bór végez a magreakcióval: elnyeli a neutronokat, így azok nem indíthatnak újabb atommaghasadást, és leáll a reakció. Ez a könnyebbik eset.
Merőben más a helyzet a reaktor lelassításával. Ezt háromféleképpen lehet elérni. Először is, első közelítésként betolnak még néhány rudat a grafitmagba. Nem túl sokat; nem lenne jó teljesen befagyasztani a reakciót. (Ha a reaktor leáll, hulladékanyagok gyülemlenek fel. Legrosszabb köztük a xenon, mivel még a bórnál is hatásosabban végez a reakcióval. Ilyen esetben hetekig kell várni a reaktor újraindításával, mire a xenon elszivárog.)
Másodszor, bizonyos mértékű finomabb szabályozás is lehetséges a reaktormagot körülvevő gázkeverék összetételének a változtatása révén. A gázok egy része ugyanúgy elnyeli a neutronokat, mint a bór, bár nem olyan hatékonyan; a reakció tehát lelassítható, ha ezeknek a gázoknak a mennyisége nő a keverékben.
Végül ott a víz. A víz, mely átáramlik a reaktormagon, ott gőzzé válik és a turbinákat hajtja, maga is hatékonyan elnyeli a neutronokat – amíg cseppfolyós halmazállapotú. Gőzként viszont kisebb a sűrűsége, kevesebb neutront nyel el, ezért a reakció felgyorsul. Ezt nevezik szaknyelven „pozitív kimaradási koefficiensnek”, ami mindössze azt jelenti, hogy minél több a gőz a csövekben, annál gyorsabb a reakció. Emiatt azonban még több gőz képződik... amitől több a „kimaradás”... amitől viszont nő a reakció sebessége... amitől pedig még több gőz keletkezik... A reaktort kényes egyensúlyi helyzetben kell üzemeltetni, a lefulladás és a megszaladás között ingadozva; a reakció szabályozása ezért a rudak és szivattyúk állandó táncát jelenti.
Kalicsenko általában élvezte a maga szerepét ebben a táncban, legalábbis addig, amíg minden rendben ment. Többnyire úgyis minden automatikusan ment. A reaktormagot át- meg átjárták a hőérzékelők. A száznyolcvan tonna hasadóanyag optimális üzemi hőmérséklete több száz fokkal magasabb a grafittömbök gyulladási hőmérsékleténél. A grafit szénből van. A szén gyúlékony. Oxigén nélkül azonban nem tud elégni, az oxigént pedig gondosan kiszűrték a reaktorköpenybe zárt gázkeverékből. Ha a reaktor hőmérséklete túl magasra hág, vagy túl alacsonyra esik, a Nyugatról importált méregdrága műszerek azonnal jeleznek. Ilyenkor az operátor bekapcsolja a motort, amely néhány rudat mélyebben tol a grafitba, vagy éppen kijjebb húzza őket. Drasztikus hőmérsékletemelkedésnél nincs szükség az operátor beavatkozására: az automatikus szivattyúrendszer hideg vízzel árasztja el a reaktormag csővezetékeit, és lehűti a reaktort.
Ma éjszaka erre nem kerülhetett sor, mert az automatikus szivattyúrendszert órákkal korábban kikapcsolták. Másrészt senki sem akart odáig jutni, ahol már magától bekapcsol az automatika.
A reaktor hőmérsékletének fokozatos és lassú csökkenése is olyasmi, amit egyetlen operátor se kívánt volna magának, legkevésbé Kalicsenko. Izzasztó munkának ígérkezett, mivel alacsonyabb teljesítményszinteken az RBMK notóriusan rosszul szabályozható. Az a baja, hogy olyan nagy. Nem lehet minden pontjára hőmérséklet-érzékelőket szerelni. Előfordulhat, hogy a reaktormag valamelyik része éppen a kívánt hőmérsékleten van, míg egy másik pontja, esetleg alig karnyújtásnyira az előzőtől, minden figyelmeztető jelzés nélkül veszélyesen magas hőmérsékletre szökik fel. Kalicsenko izzadt is annak rendje és módja szerint, és sűrűn káromkodott magában, mivel a dög teljesítménye makacsul ugrándozott, lezuhant tíz százalékra, felugrott harmincra, lassan megint süllyedt, ahogy néhány rudat kicsit beljebb engedtek – aztán majdnem ott fulladt meg nekik, mert a xenonképződés szintjére zuhant a teljesítmény, úgyhogy hat kivételével minden rudat ki kellett húzniuk, hogy ismét életre édesgessék.

Amikor Kalicsenko végre el tudta kapni a tekintetét a műszerfalról egy pillanatra, hogy megnézze az órát, megdöbbent. Csak egy óra! Már nem volt álmos, csak kimerült. Csak egy, s ő máris többet és keményebben dolgozott, mint máskor az egész műszak alatt. A többiek is ingerlékenyek voltak.
Még Hrenov, a KGB barátságossága is eltűnt. Kalicsenko háta mögött vitatkozott halkan a főmérnökkel:
– Mi van, Varazin? – mondta nyomatékosan. – Nem tud megbirkózni ezzel a vacakkal? Küldessek el talán Szminért?
Varazin elvörösödve sandított a megfigyelőkre.
– Én vagyok a főmérnök, nem Szmin – suttogta ingerülten.
– És én felelek a személyzeti ügyekért. Talán rosszul végeztem a munkámat. Talán nem ellenőriztem kellő gonddal ennek a mai kísérletnek a közreműködőit...
Varazin összerezzent, de a hangja határozott maradt:
– Ha e tekintetben panasszal kíván élni, Hrenov elvtárs, akkor a kellő időben nyilván mód lesz majd erre. Nem ez a kellő idő. Hadd emlékeztessem rá, hogy itt és most én vagyok a főnök.
Hrenov elgondolkozva szemlélgette a főmérnököt, majd hosszan felsóhajtott. A mosoly visszatért az arcára, amikor a megfigyelőkhöz fordult.
– Milyen kár – mondta szívélyesen –, hogy ez a művelet ennyire elhúzódik. Mivel önök közül legtöbben nem annyira a nukleáris vonatkozások, mint inkább a turbinák és a gőzfejlesztő rendszerek iránt érdeklődnek, talán ezekre is vethetnénk egy pillantást.
– Nem vethetnénk egy pillantást valami innivalóra? – vigyorgott az egyik megfigyelő.
– Meglátjuk, mit tehetünk. Nézzük csak, most van egy óra. Ha mondjuk kettőre visszajövünk, talán már rendben találjuk a helyzetet. Nem gondolja, Varazin elvtárs?
– Remélem – felelte Varazin.

Hrenov távozása után mindenki szabadabban lélegzett egy kicsit, de a munka nem lett könnyebb. Ellenkezőleg. Nagy nehézségek árán sikerült a 4. reaktort 200 megawatt elektromos teljesítményen stabilizálni, ami a normális teljesítmény ötödét jelentette. Kalicsenko hangosan leolvasta a műszerállást, és a kapcsolóhoz nyúlt, mely rögzítené a beállított szintet.
– Bekapcsoljam az automatikai? – kérdezte. Az új ja a kapcsolón nyugodott.
– Szó se lehet róla! – vetette oda Varazin. – Még mindig túl meleg. Tessék lejjebb hűteni a reaktort!
– Már hat szivattyú üzemel – jelentette a műszakvezető.
– Akkor kapcsoljon be egy hetediket!
Kalicsenko megjegyezte a hetedik szivattyú bekapcsolásának időpontját. Egy óra három. A reaktormag hőmérséklete tényleg megváltozott; nem a víz hűtőhatása miatt, hanem a cseppfolyós víztöbblet nagyobb neutronelnyelő képessége révén.
A vezérlőteremben izgatott hangulat uralkodott. A mérnökök és operátorok úgy kiabálták egymásnak a műszerekről leolvasott adatokat, mint futballszurkolók a mérkőzés állását. Még az öreg Varazin is egyik lábáról a másikra állt izgalmában, míg a műszerek adatait leste. Kalicsenko azon kezdett gondolkodni, mit is jelent mindez. Ha ez a kísérlet sikerül, példa és minta lesz a Szovjetunió összes atomerőműve számára. Kitüntetések, talán még pénzjutalmak is lesznek – ki tudja, esetleg megjelennek a Lityeraturnaja Ukrajnában vagy akár a Pravdában is! Azt azért nem, az mégse valószínű; az ember nemigen dicsekszik ilyesmivel a napisajtóban, nem kell azt a nyugatiak orrára kötni, hogy mi történik a kulcsfontosságú szovjet iparágakban. De mégis, benne lesz a nyilvántartásban! Még Hrenov se mulasztja el valamelyik dossziéjában megadni azok listáját, akik hozzájárultak ehhez a jelentős sikerhez...
– Még mindig túl magas – jelentette be Varazin. – Még egy szivattyút bekapcsolni!
Hét perccel múlt egy. Kalicsenko jókedve hirtelen, minden átmenet nélkül elpárolgott. Kalicsenko aggódni kezdett.

A bajt a vízrendszer nyomásadatai jelezték először.
– Csökken a nyomás a cseppfogó tartályokban – jelentette az egyik mérnök.
A műszakvezető Varazinra pillantott, aki türelmetlen hangon válaszolt:
– Természetes. Folytassák. – De rajta is meglátszott az aggodalom. Két plusz szivattyú ontotta a vizet a vezetékrendszerbe, a gőzfejlődés tehát csökkent. Több víz érkezett a reaktormagba, mint amennyi el tudott párologni, ezért az óriási tartályban, ahonnan a száraz gőz a turbinákra kerül, és ahonnan a gőzből kivont vizet visszatáplálták a vízkeringető rendszerbe, kisebb lett a nyomás. Paradox módon ezzel megnőtt a csövekben a gőz mennyisége, mivel a nagy nyomáson cseppfolyóssá lett gőz kisebb nyomáson kitágulhatott és újra gőzzé párolgott. Kalicsenko fülelt; hallani vélte a szivattyúk távoli dübörgésében az erőlködő lüktetést; mintha víz helyett gőzt próbálnának a csövekbe hajtani.
Ekkor az állapotjelző számítógép konzolján felvillant a figyelmeztetés: A reaktor azonnal leállítandó!
– Varazin főmérnök! – kiáltotta Kalicsenko. Az öregemberen meglátszott a feszültség, de így felelt:
– Ez természetes. Rendkívüli körülmények között működünk, a programot nem erre szerkesztették.
– Akkor kapcsoljam be...
– Nemi – Varazin az ajkába harapott. – Hrenov elvtárs kettőre visszajön a vendégeinkkel. Nem szeretném, ha kikapcsolt reaktorral kellene fogadnunk őket. – Az órára pillantott. Egy óra húsz. – Kapcsolja ki a leállításvezérlő szelepet – rendelkezett.
Kalicsenko kérdően a műszakvezetőre pillantott, de az megelégedett egy bólintással. Arca sápadt volt. Kalicsenko vonakodva kikapcsolta a leállításvezérlő szelepet; ez volt az automatikus biztonsági rendszer utolsó eleme.
Ekkor jött a baj.
– Emelkedik a hőmérséklet! – kiáltott fel a műszakvezető. Mindenki a hőmérsékletjelző műszerekre meredt. Az üzemi teljesítmény hét százaléka... tizenöt... már húsz... a teljesítmény alig tíz másodpercen belül csaknem tízszeresre ugrott, elérte az üzemi teljesítmény, ötven százalékát. Kalicsenko döbbenten bámult, s lelki szemei előtt felvillant a reaktormag belsejének képe, a vízzel töltött 1661 csővel... csakhogy a nyomás csökken... a víz idő előtt elgőzölög, és a gőz nem elég sűrű a neutronok elnyeléséhez, ezért a reakció felgyorsul...
Távoli, tompa puffanás hallatszott.
– Mi volt ez? – kiáltotta Varazin. Levegőt se vett, úgy folytatta: – A rudakat beereszteni! Ötven százalékig, azonnal!
Az operátor azonban kénytelen volt bejelenteni, hogy a szabályozó motorok nem engedelmeskednek; a rudak nem hatolnak be a reaktormagba.
– Vészkikapcsolás! Azonnal! – harsogta Varazin. Lélegzet-visszafojtva figyelt.
A rudakat továbbra sem lehetett betolni.
– Valami elzárja az útjukat! – Az operátor hangja remegett. Kalicsenko nem hitt a fülének. Ilyesmi nem történhet meg! Egyszerűen nincs semmi, ami elzárhatná az útjukat... hiszen ehhez a reaktor belsejének hirtelen el kellett görbülnie, vagy beomlania, vagy megrepednie...
A következő robbanás sokkal hangosabb volt. Belereszkettek a falak. Por pergett a plafonról, mintha apró szemű hó hullana. Minden lámpa kialudt, még a műszerlámpák is a vezérlőpulton.
– Úristen! – nyögött fel Varazin.
– A szükségvilágítást! – kiáltotta a műszakvezető. A Kalicsenko mellett dolgozó technikus átkozódva tapogatott a kapcsoló után. Így, legalább a műszerek világítása felgyulladt; a rajtuk megjelenő adatok azonban őrjítőek voltak. A hőmérő műszerek túllendültek a skálán. A sugárzási szintek elképesztő magasságokba szöktek. És a zaj nem szűnt meg a robbanással. Omló falak dübörögtek, lezúduló kemény tárgyak peregtek a tetőn, pattogott és sercegett a tűz.
– Menjenek, nézzék meg, mi történt a reaktorral! – parancsolta Varazin.
Ez legalább utasítás volt, amit követni lehetett. A vezérlőterem csaknem teljes személyzete egy emberként ugrott, hogy teljesítse. Még Kalicsenko is otthagyta a haszontalanná vált műszerfalat. Ahogy azonban az ajtó felé indult, beleütközött a kifelé igyekvők egyikébe; az türelmetlenül szitkozódva ellökte. Kalicsenko elvágódott. Mire föltápászkodott, a kollégái már javában futottak a reaktorkamra kémlelőnyílása felé.
Fájt a karja az eséstől. Kicsit habozott, a karját dörzsölgette, majd sarkon fordult, és az ellenkező irányba indult. Tettének gyávaságához nem fér kétség. Viszont ennek köszönhette, hogy életben maradt.

6. FEJEZET
Április 26-a, szombat

Jelentősen különbözik az atomerőműben zajló nukleáris reakció egy atombomba felrobbanásától, még akkor is, ha az erőműben működni kezd a „pozitív kimaradási koefficiens”. Az eltérés oka az üzemanyagban rejlik. Az erőművi urán enyhén dúsított: viszonylag kevés kényes U-235 izotópot tartalmaz. A bombába töltött urán annál többet. Ez szabja meg a hasadási reakció sebességét, melyben a következő atom hasadását előidéző neutron felszabadul, s beindul a jól ismert láncreakció. Az egyes „láncszemek” mindkét esetben igen-igen gyorsan kapcsolódnak egymásba. Az atombombában másodpercenként százmillió ilyen „láncszem” is lehet. Az atomerőműben csak mintegy tízezer. Az emberi beavatkozás szempontjából a különbség lényegtelen; mind a kettő túl gyors ahhoz, hogy ember reagálni tudjon rá. Mégis, ez a különbség választja el a reaktormagban a nukleáris balesetet az atombombarobbanástól. Ha a 4. reaktormag atomfegyver minőségű hasadóanyagból áll, akkor a láncreakció lényegesen tovább terjedhet benne, mielőtt a robbanás ereje „elfújja” magát a láncreakciót. Mivel az üzemanyag nem atomfegyver minőségű volt, a nukleáris robbanás azonnal „elfújta magát”: kinetikus ereje szétszórta a robbanást tápláló hasadóanyagot, s a folyamatban nem az egész város pusztult el, hanem csupán egyetlen épület egy része. A további következmények természetesen más lapra tartoznak.

A robbanást követő pillanatokban Bogdan Kalicsenko operátor azzal mentette meg az életét, hogy elfutott a reaktortól. Az üzem bejáratánál pedig Leonyid Serancsuk hidrológusmérnök azzal mentette meg a sajátját, hogy odafutott a reaktorhoz. Amikor megpillantotta feje fölött az iszonyatos tűzijáték fényeit, megbénult a döbbenettől. Lángoló törmelék záporozott mindenre. A földre, az épületekre, a kerékpárosra, húsz méterrel távolabb a kocogóra, még a mentőautóra is, mely éppen megfordult, hogy visszatérjen a robbanás helyszínére. Alig néhány méterrel odább jókora zsarátnok hullott le. Kéken izzott. Serancsuk érezte a meleget. Grafit? Lehet, hogy ez grafit? A reaktormagból? Nem tudhatta; s ha tényleg grafit, hát nem is akarta tudni. Őrá viszont egyetlen törmelékdarabka sem esett.
Először az őrház védte. Onnan Serancsuk az erőmű legközelebbi bejáratához rohant – nem mintha kiszámította volna, hogy ez a célszerű, hanem mert az erőművet halálos veszély fenyegette, s ő egyszerűen nem tehetett mást –, s ez a bejárat történetesen a 4. reaktor vezérlőtermének is otthont adó szekcióba nyílt, a lehető legtávolabb az izzó, fröcskölő pokollá változott reaktortól, melytől még a turbinacsarnok is elválasztotta.
Mikor belépett, már javában harsogott a kiürítésre felszólító vészjelző. Hiszen ez helytelen! Serancsuk ösztönösen tudta, hogy nem ez a teendő; az ember nem menekül el egy atomerőműből, ha ott baleset történt; ellenkezőleg, ott kell maradni és megtenni, amit lehet, nehogy a baleset még szörnyűségesebb tragédiává fajuljon.
– Megállni! – ordította, testével próbálta eltorlaszolni az ajtót, de valaki durván félrelökte, a többiek kicsörtettek mellette a vörös fényben úszó udvarra. – Várjatok! – kiáltozott. – Mit csináltok? Azonnal menjen mindenki vissza az állomáshelyére! Nem hagyhatjátok felügyelet nélkül az erőművet!
Néhányan szitkozódtak, mások oda se figyeltek. Akadt, akit Serancsuk vállon ragadva megfordított és úgy lódította vissza erőnek erejével. Túl sokan voltak. Operátorok, karbantartó munkások, sugárzásszint-ellenőrök, két idősebb ember, talán megfigyelők egy másik erőműből – Serancsuk két veszekedő férfit is látott egy pillanatra, Hrenovot és Varazint; vitatkozva szaladtak el egy másik folyosón.
A vészjelző csengő hirtelen elhallgatott. Az égő reaktorépület rettenetes recsegése-ropogása mellett alig hallatszottak a katasztrófa színhelye felé rohanó üzemi tűzoltóság szirénái.
– Halljátok? – kiabálta Serancsuk. – Jönnek a tűzoltók! Menjetek vissza, segítsetek nekik, gondoskodjatok a többi reaktor biztonságáról! – Feladta; futni kezdett, el a kábán bámulok között, végig a fojtogatóan füstös folyosókon, fel a lépcsőn, az omlás és rombolás riasztó hangjai közepette. Alig érzékelte, hogy milyen hosszú lépcsősoron kell felkapaszkodnia. A 4. reaktor vezérlőtermébe érve nem hitt a szemének. Odalenn az ablak mögött lángokban állt az egész turbinaterem. A reaktorépület teteje egyszerűen eltűnt. Magát az égő reaktormagot nem láthatta – ennek köszönhette, hogy élete mellett a szeme világa is megmaradt –, de tűz volt égen, földön, és hirtelen eljött a világvége.

A szombat hajnalon egy óra huszonhárom perckor bekövetkezett tragédia négy szakaszban zajlott le. Ezek a szakaszok azonban olyan gyorsan követték egymást, hogy kezdetüktől a végükig alig néhány másodperc telt el.
Az első szakaszban felugrott a teljesítmény a reaktor hatalmas grafit- és urániummagjának egy pontján. Bár a reaktort a kioltás határáig fékezték, ez a kis rész elérte a kritikus állapotot; atomrobbanás történt.
A második szakaszban a gőz következett. A nukleáris robbanás letépte mind az 1661 cső zárósapkáját. Mindegyikük azonnal szétment, és a törött vízcsövek közvetlen érintkezésbe kerültek magával a kegyetlenül izzó hasadóanyaggal. A hatvanöt atmoszféra nyomás alatt érkező víz hirtelen nem kapott nyomást: robbanásszerű hevességgel gőzzé alakult. A gőzrobbanás szétzúzta a reaktortartályt. Innentől a katasztrófa megfékezhetetlenné vált, és a további események elkerülhetetlenek voltak.
A következő robbanás kémiai jellegű volt. A hatalmas hőtől és nyomástól megrepedt csövekből kitörő gőz elemeire bomlott, hidrogénné és oxigénné; az acélcsövek cirkóniumburkolata katalizálta a folyamatot. A bomlást durranógáz-robbanás követte, a hidrogén- és oxigéngáz egyesülése; ezt a hatalmas erejű reakciót használják az űrrakéták fellövésére. Az irdatlan acél és beton reaktortartály roncsai a levegőbe röpültek. A tüzelőanyag-utántöltő szint, mely éppen a reaktor fölött helyezkedik el, oldalra billent, együtt a negyventonnás daruval, mely az üzemanyagrudakat szállította. Gyilkosan radioaktív anyag szóródott szerteszét. Körös-körül tüzet fogott minden, ami éghető. A katasztrófa harmadik szakaszának záróakkordjaként kigyulladt az épületegyüttes kátrányozott teteje.
Az előbbiek egyetlen másodperc alatt történtek, majd a végpusztulást a negyedik szakasz tetőzte be.
A reaktormagot körülvevő grafit immár érintkezésbe került a szabad levegővel. A grafit szén. A szén gyúlékony; nehezebben ugyan, de tömör, pórusmentes grafit formájában is meggyullad. Mi több, a szétzúzott vízcsövekből bőven áradt a gőz a forró grafitra. Az ekkor bekövetkezett klasszikus kémiai folyamatot, a „vízgáz”-reakciót a világ minden középiskolájában naponta bemutatják. A kémiatanárok felírják diákjaik okulására a táblára: C+H_2O = CO+H_2, ami azt jelenti, hogy a szén és a víz reakciójából szén-monoxid és szabad hidrogén képződik. Levegővel érintkezve a szén-monoxid jól ég. A hidrogén pedig robban.
Az eseménysor evvel lényegileg lezárult. A grafittömbök széle égni kezdett. A tüzek egyesített ereje magasba szökő, forró gázciklont gerjesztett, mely minden apróbb törmeléket magával sodort, közte mindenféle ionokat is... a reaktormag radioaktív atommagjait is. Lantán-140, ruténium-103, cézium-137, jód-131, tellur-132, stroncium-89, ittrium-91 szennyezte a pernyét, együtt a hasadóanyag uránjával és plutóniumjával. A radioaktív felhő hamarosan a fél kontinenst eléri majd. A Csernobili Atomerőmű 4. reaktorát az első három robbanás pusztította el, a tragédiát azonban a tűz terítette szét több mint egymillió négyzetkilométeren.

A 4. reaktor vezérlőtermében semmit sem lehetett már tenni. A reaktorból semmi sem maradt, amit vezérelni lehetett volna. A vezérlőpanelek műszerei hol megnyugtató, hol meg észveszejtően képtelen adatokat mutattak, a valósághoz azonban sem így, sem úgy nem volt már közük. Nem maradt más a teremben, csak a műszakvezető.
– Itt nincs mit tenni – mondta Serancsuknak. – Mindenki elment; jobb, ha maga is megy.
– Maga miért maradt itt? – kérdezte Serancsuk. A műszakvezető rosszul nézett ki. Folyt róla a víz, és állandóan a száját törölgette.
– Mert nem váltottak le.
Félúton lefelé a lépcsőn jutott csak Serancsuk eszébe, hogy ő is kimondhatta volna a szavakat: Akkor én most leváltom, s a műszakvezető is távozhatott volna. Másfelől azonban ugyanakkora biztonságban van ott is, mint bárhol máshol; Serancsuk pedig különben sem szándékozott visszamenni.
A földszintre érve ismét körülnézett odakint. Az erőmű saját tűzoltói mellett már a pripjatyiak is ott serénykedtek. Egyre érkeztek a sárga rendőrautók, villogott a tetejükön a zöld fény. Az égő törmelék lángjai elhalványultak a reflektorok fényében. A fénycsóvák néhány tűzoltót is megvilágítottak az épületek tetején. A tűzoltók kavargó tömegén túl ott sötétlett az irodaépület tömbje. Furcsamód elhagyatottnak tűnt; Serancsuk láthatta, hogy valamennyi ablaka kitörött a robbanáskor.
Valaki rákiáltott. Egy rendőr, arca fekete a mocsoktól és a verejtéktől.
– Hé, maga ott! Nincs semmi baja? Akkor jöjjön, segítsen ellátni ezeket!
Serancsuk nem gondolkodott rajta, ez-e most az elsőrendű teendő. Egyszerűen engedelmeskedett. Hálás volt a parancsért, mivel lényegesen könnyebb volt ezt követnie, mint reménytelenül próbálkoznia a legfontosabb tennivaló kiválasztásával.
A mentőautóhoz támogatott egy tűzoltót, aki lábát húzva, fél kezét az arcára szorítva botorkált. Korántsem ő volt az egyetlen sérült. A mentőorvos – ugyanaz, aki felvette és az erőműhöz hozta Serancsukot – éppen egy halom összeégett rongyot emelt be a kocsiba, Serancsuk nem is hitte volna, hogy ez is egy sérült; a rongyok közül azonban halk fejhangon folyamatos káromkodás áradt. Három másik tűzoltó a beton kocsibejárón ülve köhögött. Arra vártak, hogy valaki oxigént hozzon nekik, vagy inkább új tüdőt a füsttel megtelt régi helyett. (Miért nem viseltek gázmaszkot, kérdezte gondolatban Serancsuk. Önmagától is megkérdezhette volna.) Az elpusztíthatatlan Glazova, az éjszakai műszak öreg büfésnője talpon tudott maradni, míg két vendégét biztonsághoz segítette; most azonban teljesen összeomlott, a bejáratnál levő Lenin-dombormű alatt zokogott a földön, és nem válaszolt senkinek. Egy rendőr az úttesten feküdt eszméletlenül. Az égből hullott, lángoló törmelék megperzselte a haját, és minden jel szerint betörte a fejét.
Csak ketten fértek a mentőautóba, de a doktor beszállás közben megígérte, hogy küld még kocsit a pripjatyi kórházból.
– De gyorsan! – kiáltott utána Serancsuk.
A következő mentőkocsi mégsem Pripjatyból érkezett, hanem harminc kilométerrel távolabbról, Csernobil városából. Fél tucat újabb tűzoltóautó kísérte. Legalább száz tűzoltó küzdött már a lángokkal. A szivattyúk harsogása is csatlakozott az ordítozáshoz, a tüzek vészjósló sistergéséhez és pattogásához. A felfordulás közepén ott meredezett a maga teljes hihetetlenségében a romos, szétszaggatott fal, ami nemrég még a 4. reaktor volt.
Égett, horzsolt, vágott sebek, zúzódások, füstmérgezés, hő-sokk, kimerültség – negyven-ötven ember várt sorára, hogy az erőmű és a néhány kilométerre levő kórház között ingázó mentőautók elszállítsák őket. Serancsuk furcsállotta, hogy a kórházba tartó mentőautók nem szirénáztak vagy csengettek, és útvonaluk mintha a várost kikerülve vezetett volna a kórházba. Lehet, hogy aggódtak a városiak álmáért? Ott álldogált a kuszán tekergőző fecskendőcsövek között, kérdésekbe belefáradt agya ezen a jelentéktelen problémán rágódott.
– Hé! Maga! Menjen hátrább, itt csak útban van! – kiáltott rá egy újonnan jött tűzoltóautóról a parancsnok. A kocsi valamelyik kolhozfaluból érkezett, lépésről lépésre vergődött keresztül a tumultuson, hogy elfoglalja állását a többiek sorában. Serancsuk megrázta a fejét, hátha kitisztulnak a gondolatai. Mit mondott itt valaki? Hogy még mindig vannak odabenn valahol emberek, akikről senki sem tud?
Végre van feladata. Óvatosan a kapu felé hátrált, várt, míg a tűzoltóparancsnok másfelé néz. Akkor hirtelen beszaladt a legközelebbi bejáraton. Nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért tette. Részben, mert esetleg valaki segítségre szorul odabent, részben pedig, mert képtelen volt tétlenül álldogálni.
Odabenn elhalkultak a kinti zajok; jöttek helyettük újabbak, ugyanolyan félelmetesek. A 4. reaktor romjai felől nyikorgás és dübögés hallatszott, szabálytalan, lüktető dohogás kíséretében. Ez utóbbi különösen nyugtalanította Serancsukot. Ez az épületszárny a 3. és 4. reaktor közös turbinacsarnokához csatlakozott, s a robbanás nem hagyta érintetlenül. A falakat hatalmas repedések erezték. Több ízben kellett a falazatból kitört panelokat kerülgetnie. A folyosó padozata helyenként felpúposodott. Fluoreszkáló villanykapcsolók és konnektorok, fali tűzoltókészülékek – tűzoltókészülékek! – és azonosíthatatlan szemét borította. Ezeket a robbanás ereje sodorta le a falakról és a mennyezetről. Csaknem minden ablak betört itt is. Ahogy ajtótól ajtóig futott, csikorgott a lába alatt az üvegszilánk. Undorító, fojtó vegyszerfüst szaga szállt a levegőben. Serancsuk köhögve, botladozva szaladt végig a homályos folyosón, bizonytalanul, mert már csupán a vészvilágítás néhány lámpája működött.
A legtöbb helyiséget pedánsan bezárták a hétvégére. Serancsuk feltépte a nyitott ajtókat, bekiáltott, van-e ott valaki, de választ sehol se kapott. Az épület ötödik szintjén kezdte csak belátni, hogy haszontalanul fecsérli az idejét.
Megállt, hogy gondolkodjék. Az nem jutott eszébe, hogy ő most valami hősies dolgot cselekszik; az viszont igen, hogy talán céltalan, amit csinál. Még mindig hallotta a szabálytalan lüktetést. Homlokát ráncolva fülelt, kezét a vibráló, krémszínű falra támasztotta. Egy percébe került, míg rájött, hogy a turbinákat hallja, melyek váltig forogtak a 3. és 4. reaktor közös gépcsarnokában.
A vezérlőterem csak két szinttel volt feljebb. Serancsuk egyetlen lendülettel száguldott fel, levegő után kapkodva nyitott be a helyiségbe. Csak hárman voltak odabenn: a műszakvezető és két operátor. Dühös pillantásokkal fogadták a berontó Serancsukot. Az hitetlenkedve nézett szét. A máskor makulátlanul tiszta helyiséget piszok lepte. Serancsuk belekapaszkodott egy szék támlájába, hogy kifújja magát; kezét üszkös por szennyezte be.
– Mi történik itt? – kérdezte ingerülten.
– Az ördög tudja – vetette oda a műszakvezető. A műszerfalra intett. A vibráló fények ellenére Serancsuk le tudta olvasni az értékeket.
Döbbenten káromkodott.
– Óvatosan! Ez is mindjárt elszáll! A főnök dühödten recsegte:
– Az isten basszon meg téged az anyáddal együtt! Mi a poklot tehetnék? Előbb felrobban az a tetű négyes, aztán mi megpróbáljuk stabilizálni a magunkét, aztán ránk parancsolnak, hogy ürítsük ki az egész erőművet! Hozzálátunk, hogy ezt itt leállítsuk, erre megváltoztatják az ukázt, gyerünk, fiúk, hajtsatok rá, kell az áram!
– De a 6. turbina... – intett Serancsuk a víznyomásmérők felé.
– A 6. turbina, az anyád segge! Itt minden megőrült! Kilyukadtak a csöveid, vízvezeték-szerelő!
Serancsuk ösztönösen felkapta a telefont, hogy szóljon a szivattyúterem ügyeletesének, a készülék azonban süket volt. Az épület többi elektromos vezetékével együtt a telefonkábelek is leégtek. Serancsuk nem fecsérelte vitatkozásra az időt. Rohanvást száguldott le a lépcsőkön, legalább egy tucatszor botlott el a félhomályban. A szivattyúterembe érve arra számított, hogy egy lelket sem talál ott, de tévedett; Tavasz, azaz Arkagyij Ponomarenko szerelő kitartott.
– Te nem is vagy operátor! – mondta Serancsuk vádlón.
– Operátor itt nincs. – A futballista halk volt, szerény és tiszteletteljes, mint mindig. – Üzentek, hogy gond van a szivattyúkkal, hát lejöttem. Odanézz, Leonyid, csökken a nyomás! Bekapcsoltam még egy szivattyút, de így is csökken.
– Szükség van a nyomásra! – csattant fel Serancsuk. – Eressz, hadd nézzem! – Valiéval durván odébb lökte a szerelőt, s az engedetlen nyomásmérőkre meredt. Tavasz azonban nem tévedett. Az összes főszivattyú be volt kapcsolva; közülük három nem működött, és a nyomás lassan, egyenletesen csökkent.
Serancsuk megdörzsölte öklével a szemét. Odakint valaki kiabált. Nem törődött vele.
– Legjobb lesz, ha megnézzük – jelentette, ki. – Odalenn valószínűleg sötét lesz; lámpád van?
– Már előkészítettem – mutatta fel készségesen a zseblámpát Tavasz.
– Akkor gyerünk! – Odakint azonban egy tűzoltóparancsnok rohant feléjük. – Itt vannak a vizesek? Ide figyeljenek, maguk ketten! Ég valami, amit nem tudunk eloltani, valami láng, és az emberek azt mondják, hogy az a maguké!
– Láng? – ismételte lassan Serancsuk. – Persze, a hidrogénégető. Azt csak el kell zárni...
– Akkor jöjjön és zárja el! – üvöltötte a tűzoltó.
– Majd én elzárom – ajánlkozott a szerelő. – Csak egy szelepet kell elfordítani, utána visszajövök és segítek.
Nem várt engedélyre. A lámpát Serancsuk kezébe nyomta, és elloholt a tűzoltóval. Serancsuk nem gondolkodott a dolgon. A hidraulikus rendszerrel kellett törődnie, nem egy közönséges lánggal, amit csak el kell zárni, mint a gáztűzhely csapját a felesége konyhájában.
Öt perccel később az alagsorba vezető lépcsősor alján állt. A lámpa fény kévéje beleveszett a gőzölgő félhomályba. Serancsuk döbbenten nézte az elébe táruló képet.
A robbanás okozta hidraulikus nyomáshullám végigszaladt az egész víz-visszakeringető rendszeren. Az összes cső felhasadt az illesztéseknél. A karmantyúk felnyíltak, mint a virág szirmai. A víz, ahelyett hogy a 3. reaktorba jutott volna, lassú lüktetéssel folyt bele a padlón gyülekező, több centiméter mély, gőzölgő tócsába.

Serancsuk első ésszerű gondolata az volt, hogy a 3. reaktort azonnal le kell állítani. Ha megszakadt a víz-visszakeringető rendszer, akkor a szivattyúk hamarosan levegőt fognak pumpálni a 3. reaktor magjába, amitől az ugyanúgy felrobban, mint a 4. A következő gondolata az volt, hogy bárhol legyen is Varazin főmérnök, ő az illetékes, aki elrendelheti a 3. reaktor leállítását. Lassan, fáradságosan jutott el ezekhez a következtetésekhez, teste azonban nem várt a hivatalos döntésre. Még el sem jutott a következtetésig, hogy meg kell találnia Varazin főmérnököt, már a sötét udvaron rohant, el a tűz körüli zűrzavartól, a 2. reaktor felé.
A bejárat jó száz méterre volt. Serancsuk futás közben is észrevette, hogy az égen ragyognak a csillagok, és a levegőt zöld növények és virágok – talán ismét az orgona! – illata tölti be. Az egymáshoz illeszkedő, hatalmas épülettömbök innenső részén nem érződött a füstszag, elszívta az erős szél. Az égvilágon semmi se tartaná vissza Serancsukot attól, hogy tovább fusson, akár a kerítésen át, akárhová – csak innen el.
Nem tette. Az ajtóhoz érve a kilincshez kapott.
Zárva volt.
Serancsuk felordított dühében. Teste azonban most se várta racionális elméje parancsát. Az épület túloldalán nyitva van az ajtó, bár Ott őrség tartja távol az idegeneket.
Az ajtó valóban nyitva volt, de őr nem volt sehol. Serancsuk feldobogott a lépcsőn, csak az ötödik szinten állt meg, hogy bepillantson az 1. reaktor turbina termébe (egy lélek se volt ott, a turbinák mindenesetre békésen süvöltöttek) és az üzemanyag-feltöltőbe. Az is üres volt, úgy nézett ki, mint mindig. A hatalmas daru békésen gubbasztott a sarokban. A daru vezérlőfülkéje is néptelen volt, nem mintha Serancsuk számított volna rá, hogy éppen itt leli meg Varazint.
Alig kapott levegőt, mire végül keresztülvágott az épületen az 1. reaktor vezérlőterméhez.
Varazin ott sem volt. A szokásos létszámú éjszakai műszak tevékenykedett odabenn, hat fő. Nyúzottak és idegesek voltak, de fegyelmezetten végezték a dolgukat.
– Ki? Varazin? Nem járt erre – közölte a műszakvezető. – Állítólag éppen Pripjatyba tartott, amikor utoljára látták; én magam nem láttam.
Serancsuk nyugtalankodott.
– Talán a kettesben van? Legjobb lesz, ha átszaladok és megnézem...
– Ahogy gondolja, de nem volna egyszerűbb telefonon? – kérdezte meglepetten a műszakvezető.
– Telefonon? – Micsoda ötlet. Serancsuk meglepetten pislogott, aztán észbe kapott. Valóban, a 2. reaktor vezérlőtermében az első csöngetésre felvették a telefont. Varazin azonban nem volt ott. A műszakvezető kérdés nélkül is közölte, hogy kevéssel korábban náluk viszont Hrenov járt, és arra biztatta őket, hogy tartsanak ki a helyükön. Serancsuknak azonban nem Hrenovra volt szüksége. Próbaképp felhívta a 3. reaktort is, de ott továbbra sem működtek a telefonok.
– Oda kell mennem – nyögött fel, s kiviharzott a teremből, mielőtt bárki válaszolhatott volna.
A lépcsőn megtorpant. Hiszen elkerülhető a kétszer hét emelet megmászása. Átmehet a tetőn is.
Ezúttal nem volt szerencséje. Alig nyitotta ki az ajtót, az ott őrködő tűzoltó visszazavarta. Különben se tudott volna átvágni a tetőn. A két reaktorépületet összekötő széles, lapos felületen mindenfelé sziporkáztak a tüzek, hol kisebbek, hol nagyobbak. Tűzoltók botladoztak a meglágyult bitumenben, hogy fecskendőikkel egyszerre elérjék az összes tüzet. Mihelyst eloltották az egyiket, újabb kapott lángra. A tűzoltók reflektorainak fényében Serancsuk furcsa jelenséget látott a 3. reaktorhoz vezető lépcső ajtaja előtt: fekete, félméteres szökőkút lövellt fel a magasba, szöktek a sötét cseppek, majd visszahullottak forrásukra. Füst szállt a levegőbe, majd felcsapott a láng, ahogy a fehéren izzó grafitdarab, mely beleásta magát a bitumenbe, végül is felgyújtotta a környezetét.
Más lehetőség nincs, marad a hét szint le és hét fel – csakhogy most már nyolc lesz, hiszen a tetőre is felkapaszkodott.
Amikor végre köhögve, levegő után kapkodva beesett a 3. reaktor vezérlőtermének ajtaján, láthatta, hogy a két operátor mellé négy önkéntes is érkezett, hogy pótolják a távollevőket. A főnök azonban makacs volt. Nem, Varazin főmérnök nincs itt, nem is járt erre a robbanás óta. Igen, elismeri, valami nincs rendben a turbinákkal és a vízrendszerrel sem. De nem, egyáltalán nem hajlandó leállítani a reaktorát.
– Az anyáddal szórakozz! Le kell állítanod! – Serancsuk nem talált szavakat. – Teljesen megőrültél? Tudod, mi történik, ha a víz kifogy? – A műszakvezető azonban fagyos arccal rázta a fejét.
– Nem kaptunk utasítást – jelentette ki.
– Utasítás! Én utasítalak! – ordított Serancsuk.
– Írásban, ha szabad kérnem – követelte a mérnök groteszk határozottsággal. – Alig négy nappal a hónap vége előtt nem kívánok lemaradást előidézni a terv teljesítésében.
S a hitetlenkedő Serancsuk azon kapta magát, hogy javában írja az utasítást, amelynek kiadására semmiféle joga nem volt: „Elrendelem, hogy a 3. reaktort azonnal helyezzék üzemen kívüli készenléti állapotba”, hogy a műszakvezető végre félreálljon az útból és engedje, hogy az operátorok tegyék a dolgukat. Már megint csak ketten voltak, vette észre Serancsuk; a többi elszelelt. Ez a kettő káromkodva, verejtékezve görnyedt a műszerpanelek fölé, míg egy sorozat puffanás – alig kivehető a tűz és a tűzoltás zajában – meg nem nyugtatta őket, hogy az összes bórrúd a helyén van.
– Hát maga mit keres itt, Serancsuk? – kérdezte egy halk, gyászos hang a háta mögül.
Serancsuk felismerte a hangot, mielőtt megfordult volna. Gorodot Hrenov, az első részleg főnöke.
– Segítek a reaktor leállításában – felelte.
– Hogyne, hogyne – mondta Hrenov szórakozottan. A vizesbarna szemek fátyolosak voltak, arcára kiült az érdektelenség. – Mintha olyasmi felől rendelkeznék, amihez semmi köze. – Körbepillantott a termen. Az operátorok is az összecsapást figyelték.
– Csak azt mondta nekünk, amire amúgy is utasításunk van ilyen esetben – jegyezte meg az egyik.
A technikus arcán megfeszültek a vonások, ahogy Hrenov tekintete végigsepert rajta.
– Azonnal értesíteni kell a minisztériumot – szólt közbe Serancsuk, hogy magára vonja a tüzet.
Hrenov szemei elkerekedtek, de az operátor ismét megszólalt:
– Már megtörtént. Magam telefonáltam Moszkvába.
– Ó – bólintott Hrenov. – Megint valaki, aki szívesen vállalja a felelősséget. S ugyan mit mondott nekik?
– Természetesen azt, hogy felrobbant a 4. reaktor. Tudom – tette hozzá mentegetőzve –, hogy ez Varazin főmérnök dolga lett volna, de sehol sem találtam őt.
– Varazin főmérnök kötelességének érezte, hogy gondoskodjék vendégeink biztonságáról – felelte megfontoltan Hrenov. – Úgy vélem, jelenleg Pripjatyban tartózkodik velük. Ami pedig minket illet... törődjünk ezzel a... balesettel. És ami a legfontosabb: kerüljük a pánikot.

Elkerülni a pánikot? Hát persze, ismételgette magában Serancsuk. Ez tényleg létfontosságú.
Csak éppen lehetetlen. Legalább tucatszor villant át Serancsuk fején egy Kipling-vers paródiája, amelyre még az iskolából emlékezett:

Ha helyén a szíved,
Holott körülötted
Mindenki pánikba esett,
Akkor nyilván nem érted,
Milyen súlyos az eset.

Serancsuk számára éppen az okozta a nehézséget, hogy nagyon is jól értette, mennyire súlyos az eset. Soha életében nem számított ekkora ijedségre. Nem is elsősorban a saját személyét fenyegető veszély nyomasztotta. Egy korszak véget ért; most, hogy ismét a sebesültek ellátásának végeláthatatlan feladatában segédkezett – a gyűjtőhelyre támogatta őket, ahonnan a folytonosan túlterhelt mentőautók a kórházba indultak velük –, alig-alig tudott visszaemlékezni arra a csupán hat órával korábbi, békés világra, melyben nyugodtan, ráérősen elindult otthonról, hogy benézzen az erőműbe.
A Csernobili Atomerőműben nem volt nyugalom, sem békesség. A tűzoltóparancsnokok csoportja mellett elhaladva Serancsuk meglepetten értesült róla, hogy a tüzet ezelőtt egy órával eloltottnak nyilvánították. Kisebb tüzek fel-fellobbantak még, mikor az izzó grafitdarabkák lángra lobbantottak valamit. A reaktormag tüzet magát viszont egyáltalán nem sikerült elfojtani. Ahogy a kék-fehér fény élesen rávetődött a megperzselt falakra, az ember nem is nagyon hitte, hogy el lehet oltani. Az újabb betegek és sebesültek száma sem csökkent. Az égések, rándulások, ficamok mellé súlyosabb esetek is társultak, ahogy a tűzoltók megcsúsztak és elestek a ragadós, iszamós tetőkön. És egyre több kimerült, sápadtan verejtékező ember érkezett a segélyhelyre; többet leküzdhetetlen hányási rohamok gyötörtek.
Közöttük volt saját embere is, a Tavasz becenevű szerelő.
– Sajnálom – mentegetőzött, amikor Serancsuk megszólította. – Rosszul vagyok... de eloltottam nekik azt a hidrogénfáklyát, Leonyid!
– Bíztam benned, hogy megteszed. – Serancsuk elgondolkodva nézte, amint a maga erejéből beszáll a mentőautóba, hogy elszállítsák. Mások is igényt tartottak azonban a figyelmére. Egy magas, karcsú férfi nyöszörögve szorongatta összeégett lábát; Serancsuk először azt hitte, Kalicsenkót látja, de ez Viszgerdisz volt, a tűzoltó. Serancsuk elfordult. Valaki vállon ragadta, durván megrázta. Meg sem ismerte az asszonyt.
– Te őrült! – sikoltotta a nő. – Hol a védőruhád? Meg akarsz halni, semmiért?
Teljesen elfeledkezett a sugárzásról. Fejére húzta a kámzsát, s csak ekkor jött rá. Az asszony a felesége volt.

Tulajdonképpen már nem volt mit tenniük a Serancsukhoz hasonlóaknak: szakemberek vették kezükbe a dolgokat. Mégsem bújhatott ki a bőréből. Maradt, hátha segíthet valamiben. Mikor elegendő egészségügyis érkezett, akik nála jobban segíthettek a sérülteknek, Serancsuk visszament a reaktorépületekbe, hátha ott rekedtek sebesültek vagy egyszerűen megszédült emberek, akik valamely munkaterületre vagy műhelybe vetődtek. Amennyire meg tudta állapítani, nem maradt senki odabenn. Magányos, kemény, izzasztó munka volt, és nem is veszélytelen. A 3. reaktor egész épületét átkutatta. Még mindig megvolt a zseblámpája, de így is szüntelenül botladozott a sötét folyosókat ellepő törmelékben. Egyetlen fal választotta el a 4. reaktor morajló roncsaitól. Mintha bármelyik pillanatban bedönthetné a falat és ráronthatna a reaktor, úgy hangzott. Dőlt a meleg a repedezett falakból. A fal felszívta a négyezer fokos grafit hőjét, és Serancsukra zúdította. A hidrológus a tetőre is kilesett. Odafenn már nem lobogtak a tüzek, de még mindig rengeteg tűzoltó locsolta a vastag tömlőkből a parázsló zsarátnokot. Az olvadt bitumen csaknem a bokájukig ért.
Nagyot sóhajtott, és megindult lefelé. Azon tűnődött, vajon figyelmeztették-e a tűzoltókat, hogy nemcsak tűz, füst és égési sebek várnak rájuk, hanem a láthatatlan, halálos sugárözön is, mely a füsttel együtt zúdult rájuk.
Csernobilban töltött négy hónapja alatt Serancsuk szorgalmasan áttanulmányozta a nukleáris erőművekről fellelhető összes irodalmat. Világosan átlátta a reaktormag leolvadásával járó veszélyeket, különösképpen pedig a grafittűzkockázatot; hiszen erre is volt már példa, külföldön. Az angoloknál, egy Windscale nevű helyen, évtizedekkel ezelőtt volt hasonló grafittűz. A most tapasztaltakra azonban sem az olvasmányai, sem a képzelete nem készítette fel. Már-már azt kívánta, bárcsak ne is hívta volna fel Szmin avval a váratlan állásajánlattal: az égő tőzeg soha, semmilyen körülmények között sem idézhetett volna elő ilyen iszonyatos katasztrófát.
Nem mintha sok ideje lett volna ezekre a gondolatokra. Ezen a végeérhetetlen éjszakán, melynek minden másodpercét új riadalom vagy új teendő töltötte ki, senkinek sem volt ideje semmire. Serancsuk mégsem felejtette el egyetlen pillanatra sem, hogy ő Szemjon Szmin vízvezeték-szerelője. Amikor csak a sürgető mentési munkálatok engedték, a rábízott berendezéseket ellenőrizte. Szivattyúi, csövei, szelepei továbbra is elvégezték, amit lehetett. Áramlott a hűtővíz a tóból; a két működő reaktorban megállás nélkül folyt át a víz a reaktormagon.
És végső soron a tűzoltás is afféle vízvezeték-szerelői munka. Serancsuk megijedt, amikor először pillantotta meg a tó vizét szívó hatalmas csöveket, melyek torkát az átkozódó tűzoltók igyekeztek víz alatt tartani. Félt, hogy kiürül a tó. Aggodalma persze alaptalan volt. Felhúzták a folyó zsilipéit, a Pripjatyot pedig ezer év alatt sem szivattyúzzák szárazra. Tucatnyi helyről érkezett tűzoltók dolgoztak már az oltáson, és nem is a kijeviek jöttek a legmesszebbről. Az erőmű biztonsági őrségének megerősítésére legalább olyan sokfelől érkeztek rendőrök. Serancsuknak fogalma sem volt, honnan érkezik a rengeteg szirénázó mentőautó az orvosokkal és felcserekkel; a sebesültekkel megrakva egymás után dübörögtek el az éjszakában. Üzemanyag-szállító tartálykocsik töltötték fel folyamatosan, munka közben a tűzoltók szivattyúmotorjainak a tartályát. Leírhatatlan volt a szűnni nem akaró zaj.
Valaki két bádogbögrét nyomott a kezébe. Az egyikben forró, erős tea volt, a másikban tiszta vodka. Serancsuk a földre kuporodva nyelte le egyiket a másik után. Most először szakított rá időt, hogy megnézze a máglyát. Rettenetes látvány volt. Vörös hasú füstoszlop tört nyílegyenesen felfelé az égő reaktorból; csak egészen nagy magasságban hajlott el északkelet felé. A csillagok eltűntek; eltakarta őket a füstfelhő.
Serancsuknak nem sok ideje jutott bámészkodás rá. Máris rákiáltott valaki, a kerítés felé intve, ahol az utoljára érkezett sebesült tűzoltók nyöszörögtek a földön. Ezek közvetlenül a szétrobbant reaktorépület mellett, a turbinaház tetejéről harcoltak a tűzzel, és súlyos sérüléseket szenvedtek az olvadozó bitumentől. Serancsuk segítségével a gyűjtőhelyre vittek két összeégett lábú tűzoltót. Amikor a másodikat is lefektette egy tagbaszakadt, zömök férfi lábánál, az ránézett a kezeslábas kámzsája alól, és halkan így szólt: – Bizony, Serancsuk vízvezeték-szerelő elvtárs. Ezt csúnyán elszúrtuk ezúttal. – Szemjon Szmin volt.

7. FEJEZET
Április 26-a, szombat

Senki se nevezhetné Szemjon Szmin feleségét, Szelénét rossz embernek. Nem tagadható azonban, hogy gyűjtögető természetű. Az egyszerű szovjet asszony sose hagyja otthon kicsi hálószatyrát, az avoszkát – a „hátha, esetleg” táskát – hátha talál aznap valamit, ami esetleg megéri, hogy a megvásárlásával vesződjék. Szelena, lévén a Csernobili Atomerőmű igazgatóhelyettesének a felesége, nem szorul rá erre. Mindig vagy csaknem mindig megkapja, amit akar. A többségnél mindenesetre gyakrabban. Különleges üzletekben vásárolhat, bár ha jobb választékot akar, Kijevbe vagy Moszkvába kell utaznia. Hozzájut még az „elosztáshoz” is, a magas ranggal járó különleges juttatáshoz, hogy telefonon rendelhet élelmet – és nem is csak a helyi gasztronom szerény választékát, hanem külön listán szereplő üzletek jó minőségű áruját – és azt a lakására vagy a dácsájára szállítják. Mindez gyönyörűséggel tölti el Szelenát, aki csupán nem túl sikeres táncosnői karrierjét adta fel a házasság kedvéért. Azelőtt az ilyen luxus ismeretlen volt számára. Azóta jól kosztol, s Szmin nem bánja, ha nem is táncosnői már az alakja. Természetesen Szelena is állásban van: ő a kulturális és sportügyek felelőse a csernobili erőműben. Amikor délelőtt tizenegykor vagy délután egykor a csinos, tornadresszbe öltözött fiatal pár a televízióban tornázik zongorakíséret mellett, egy edző vezényletére, Szelena gyakran csatlakozik a dolgozókhoz, és vezeti a gyakorlatokat. Pozíciója alapján papíron az első részleghez tartozik, Gorodot Hrenov irányítása alá. Hrenov azonban sohasem avatkozik az igazgatóhelyettes feleségének dolgába. Gondoskodik viszont arról, hogy ezt az igazgatóhelyettes is tudja.

Szelena Szmin nem sokat aludt azon a szombat reggelen. Hatkor fölkelt. Lassan felöltözködött, közben azon töprengett, mit jelenthet, hogy ilyen sürgősen rendelték be a férjét az erőműbe. Hét órakor a teáját kortyolgatta anyósával, amikor ismét zörögtek az ajtón. Ezúttal távirat érkezett:

MARADNOM KELL. HÉTVÉGÉT MINDKETTEN FELTÉTLENÜL KIJEVBEN TÖLTSÉTEK. SZMIN.

– Nem tehetem! – protestált Szelena. – Mindenféle dolgom van otthon, s a gyerek sem mulaszthat az iskolából!
– Azon már túl vagyunk – mutatott rá az öreg Aftazia gyakorlatiasan.
Úgy is volt; Vaszilij még aludt, összekuporodva a díványon, szőke fejét a takaró alá dugta, míg az asszonyok halkan beszélgettek. Akkor is! Minek maradjon Kijevben? Mihez kezd itt? Kocsi nélkül, telefon nélkül?
– Még csak föl sem hívhatom – panaszkodott –, hogy megkérdezzem, mi ez az egész.
– Megteheted, amit én is szoktam – felelte az anyósa. – Didcsukéknak van telefonjuk.
– Didcsukéknak bezzeg van! Lesz még erről néhány szavam Szemjonnal! – Szelena gondolkodott. – Melyik a Didcsukék lakása?
Csak egy emelettel kellett lejjebb mennie. Két perccel később már udvariasan kopogtatott az ajtajukon. Didcsukék valamennyien otthon voltak, tehát a tanár házaspár mellett a gyerek és a két nagyszülő is. Az egész család talpon volt már, bár nem készültek még el: az asszony haja becsavarva, a férfi fürdőköpenyt viselt a nadrágja fölött. Ennek ellenére udvariasak, sőt kedvesek voltak, és természetesen Szelena rendelkezésére bocsátották a telefont.
Nehezebbnek bizonyult élni az engedéllyel, mint megszerezni: az erőmű összes városi vonala foglalt volt, és az is maradt az első, a második, az ötödik próbálkozás után is. Didcsukék tapintatosan folytatták reggeli életüket. Ha át kellett menniük a nappalin – pici szoba, kis képernyős tévével, kopottas, kárpitozott szófával, az ablakokon vékony, csillogó függöny –, óvatosan kerülgették Szelenát. Az idős nagypapa, útban a mosdó felé, szertartásosan köszöntötte. Az idős nagymama kijött a konyhából, és reggelivel kínálta a vendéget, ezt ő kedvesen elhárította, elfogadott viszont egy csésze teát, amit a tanárok tízéves kislánya hozott oda. A pripjatyi lakás telefonja se válaszolt. Kicsöngött ugyan, de nem vették fel. Szmin tehát otthon biztos nem volt.
– Jaj, de bosszantó! – jelentette ki Szelena a fiatalasszonyra mosolyogva. – Viszont milyen csinos függönyöket választottak. Látszik, hogy nagyon kedvelik ezt a lakást.
– Sok a gond vele, hiszen mindketten dolgozunk – válaszolt szerényen a háziasszony.
– Nálunk sincs másként – árulta el Szelena, és barátságosan elcsevegett a tanárnővel és aprócska, szőke anyósával, miközben agya lázasan dolgozott a problémán: mit kezdjen a napjával. Autóval, persze, egész más lenne a helyzet. Akkor kifejezetten ajándék egy Kijevben eltöltött nap. El lehetne menni mindenfelé, sorra látogatni a boltokat, s az ember bízvást számíthatna rá, hogy egy-két barátnővel ebédel a klubban. De így...
A klubról eszébe jutott valami.
– Ha szabadna még egy hívást – könyörgött bájosan, és felhívta a Nagykapu Szállodát. A telefonos azonban nem találta a névsorban Mr. és Mrs. Garfieldet, Amerikából.
– Tudnia kellene a szobaszámot – magyarázta a telefonkezelő. – Anélkül, ugye, nem tudok hova kapcsolni.
– Micsoda ostobaság! – csattant fel Szelena. – Szelena Szmin vagyok, és Sz. M. Szmin, a Csernobili Atomerőmű igazgatója számára bonyolítom ezt a hívást!
A telefonos elment utánanézni. Elég soká volt távol, s ezalatt Szelena, kezében a sziszegő, sustorgó telefonkagylóval, arról ábrándozott, hogy nemcsak a klubba hívja meg az amerikaiakat – bármilyen kellemes is az a hely –, hanem Pripjatyba, a saját otthonukba. Hadd lássák, hogy él egy tisztességes szovjet család egy tisztességes otthonban, s nem ebben a hruscsovi bérkaszárnyában. Ez persze csak álom volt; az ember nem hív meg idegeneket Pripjatyba. Amikor a telefonos visszatért, nem tudta elnyomni az elégedettséget a hangjában:
– Az amerikaiak, akiket maga keres, már nincsenek a szállodában.
– Már hogyne lennének ott! Tegnap este láttam őket utoljára!
– Elmentek már – jelentette ki diadalmasan a kezelő. – Talán az Inturiszt tájékoztathatja önt a programjukról...
– Hát jó – sóhajtott Szelena, miközben a két tanár diszkréten az órát leste; lassan indulniuk kell az iskolába. – Ha szabadna egy utolsó telefont, csak egy taxit hívok.
S ugyan hová menjen azzal a taxival? A klubba? Mihez kezd ott, különösen Vaszilijjal? Akinek már úton kéne lennie az iskolába. Szelena kinézett az ablakon. Odakintről távoli mennydörgés hallatszott; lassan eleredt az eső.

8. FEJEZET
Április 26-a, szombat

A Szovjetunióban nem olyanok a szombatok, mint Londonban vagy New Yorkban. A szovjeteknél nincs ötnapos munkahét. Az iskolákban folyik a tanítás. A dolgozók dolgoznak. Ez a nap azért a Szovjetunióban is része a hétvégének, s akiknek a helyzete lehetővé teszi, hogy pihenéssel töltsék a hétvégét, azok általában ezt teszik.

Moszkvába például egy csernobili telefonhívás érkezett ezen a szombaton az Atomenergia-ügyi Minisztérium ügyeleteséhez.
– Itt Vitalij Varazin, a Csernobili Atomerőmű főmérnöke.
Az ügyeletes kitört:
– Na végre! Mi folyik maguknál? Kapunk egy telefont, hogy súlyos balesetük volt, azután meg nem reagálnak a hívásainkra! Hogy van ez maguknál?
– Valóban – felelt Varazin. – Roppant kellemetlen ügy. Az egyik áramfejlesztő egységben tűz ütött ki, ez átmenetileg korlátozta a távközlést. A mentőosztagok azonban a kellő gyorsasággal közbeléptek.
Az ügyeletes válaszát nem lehetett tisztán érteni. Viszont egyértelműen trágár volt, amit némileg magyaráz az a körülmény, hogy éjszaka egy roppant kellemetlen órát töltött a főnöke keresésével. A főnök sajnos már az előző este távozott Peregyelkinóba, a dácsájába. Az ügyeletesnek tehát egyedül kellett döntenie.
Felnyögött; eszébe jutott a döntése.
– A helyzetet tehát kézben tartják? – kérdezte számon kérően.
– Hogyne, amennyire csak lehet.
– Akkor áruljon el nekem valamit – vicsorgott az ügyeletes. – Mit kezd a különbizottság szakértőivel, akik kisvártatva landolnak Kijevben?
Kis szünet következett.
– Különbizottság? – kérdezett vissza Varazin.
– Huszonnégy fő – közölte komoran az ügyeletes. – Egytől egyig éjfél után ébresztettem őket a maguk első jelentése alapján. A gép hatkor indult Moszkvából.
– Értem – motyogta Varazin. Az ügyeletes várt. Az asztal tetején dobolt ujjaival.
– Hát – mondta végül Varazin –, egész komoly tűz volt, az igaz. Bizonyos, hogy hasznunkra szolgál majd a minisztériumi iránymutatás.
– Bizonyos, hogy meg is kapják – vetette oda az ügyeletes –, mivel az első csoportot úgy egy órán belül viszik magukhoz helikopteren.
– Köszönöm – mondta halkan Varazin, és letette a kagylót.
Érződött a hangján, hogy mennyire nem örül a hírnek, s ez némi kárpótlást jelentett az ügyeletesnek. Máris jobban érezte magát. Enyhültek legsúlyosabb aggodalmai, a huszonnégy fős különbizottság kiküldésének a felelőssége már nem az övé. A telefonért nyúlt. Bőven ráérnek értesíteni a főnökséget, ha már kezükben lesz a részletes jelentés. És kis szerencsével addigra már nem ő lesz az ügyeletes.
Novoszibirszkben, az Össz-szövetségi Erőműépítési Minisztériumban komolyabban vették a hívást – amíg ki nem derült, hogy a jemeni vendégek még a baleset előtt távoztak, így legalább nem kell szembenézniük a kínos helyzettel, hogy az egyik erőművük éppen a potenciális külföldi vevő jelenlétében megy tönkre.
Kijevben más volt a helyzet. A diszpécserközpont ügyeletese egészen megrendült.
– Rendben, tudomásul vettem, két egységük károsodott. Természetesen nem termelnek áramot. De minek, kérdem én, minek kell leállítani a másik kettőt is? Elővigyázatosság? Jó dolog az óvatosság, de van maguknak fogalmuk, micsoda zűrt kavar ez nálunk? – Káromkodva tette le a kagylót. Csernobil volt az az erőmű, amelyre mindig számíthatott. Ugyan honnan teremtsen elő szombat reggel három-négyezer megawatt villamos energiát a kiesés pótlására?

A Nemzetközi Atomenergia Ügynökség bécsi központjában alighanem nagyobb mozgás kezdődik a telefonhívás nyomán – a hívás célja azonban nem informálás, hanem információkérés volt.
Az ügyeletes mérnök letette a teáját, és felvette a kagylót. A hívó erős akcentussal beszélt, ami nem volt meglepő, mert, mint közölte, Ukrajnából jelentkezik.
– Van-e információjuk – kérdezte udvariasan – reaktorokban keletkező grafittüzek leküzdéséről?
Aznap reggel történetesen egy angol mérnök volt az ügyeletes. Nem lepődött meg a kérdésen.
– A Windscale-féle esetre gondol? Azt hiszem, van. Egy Wigner-effektusból fakadó esemény történt. – Várt, meg kell-e magyaráznia a Wigner-effektust. – Az ionizáló sugárzásnak kitett grafit molekulaszerkezete lassacskán megváltozik. Elnyeli és tárolja a sugárzás energiáját. Az ezzel járó potenciális veszélyek elkerülése végett a grafit fékezőelemeket évente egyszer „kilágyítják”: felhevítik, hogy a molekuláris kötések fellazuljanak és hűlés közben megereszkedjenek. Az angliai Windscale-ben 1957-ben a hevítés művelete kiszabadult az operátorok ellenőrzése alól, a grafit meggyulladt, és a reaktor tönkrement.
– Egy pillanat – mondta az ukrán. Elfojtott hangok pusmogtak, majd ismét visszatért az érdeklődő. – Nem, nincs szó a Wigner-effektusról. A leküzdés lehetőségei érdekelnek. Milyen lehetőségek vannak ilyen esetben?
– Azt kérdi, hogyan oltották el? – kérdezte az angol. – Egyszerűen locsolták vízzel, amíg kellett. Ha jól emlékszem, egy egész folyót rálocsoltak. Várjon csak, azt hiszem, van erről valami a dossziéban. Postázzak egy másolatot?
A vonal túlsó végéről ismét eltűnt a hang. Amikor visszatért, udvariasan annyit mondott:
– Köszönöm, nem, nem szükséges.
Az angol letette a telefont, megitta a teáját, és megvizsgálta, nincs-e egy csészére való megfeketedett maradék a kanna fenekén. Különös telefonhívás volt, gondolta. Átnézte a dossziét, hadd lássa, mit talál a grafitfékezős szovjet reaktorokról. Megtudta, hogy bőven van ilyen típus a Szovjetunióban, de semmit sem talált, ami a hívást indokolta volna.
Mégsem hagyta nyugodni a dolog. Pillanatnyi habozás után felvette a kagylót, és felhívott egy kollégát az Egyesült Királyságban.
– Szerinted miben fő már megint a fejük? – kérdezte, miután beszámolt a hívásról.
A kolléga ásított. Sokáig aludt ezen az esős angliai hétvégi reggelen.
– Ruszkik – sűrítette egyetlen szóba a véleményét. – Tudod, mire kellenek nekik azok a grafitreaktorok. Nyerhetnek belőlük egy kis plutóniumot, amúgy mellékesen. Szerintem fütyülnek a leküzdésre és hasonlókra. Azon törik a fejüket, hogy miként lehetne növelni a reaktorok plutóniumhozamát.
– Lehet – értett egyet a bécsi kolléga. – Rengeteg náluk az RBMK. Találtam viszont egy feljegyzést az egyik nagyokostól, aki arra figyelmeztet, hogy ezek a kolosszusok nem teljesen biztonságosak.
– Az Marshall lehetett – vélekedett a londoni. Lord Walter Marshall az Egyesült Királyság Áramfejlesztési Főhivatalának az elnöke volt. – Ezeréves anyag, nem?
– Mit gondolsz, nem kéne jelentenem valakinek? – kérdezte bizonytalanul a bécsi.
– Ugyan kinek? És mit? Nem – hallatszott az angliai hang. – Ha neked volnék, elfelejteném az egészet. Magam is ezt teszem.

9. FEJEZET
Április 26-a, szombat

Ha Vaszilij Szmin Moszkvában élne, ő is könnyen a nyugatias, elkényeztetett, angolul beszélő, Playboy-olvasó „aranyifjak” egyike lehetne, akik Wrangler farmerjeikkel és Gucci mokasszinjukkal diktálják a divatot a Kék Madár bárban. Semmivel se jutott neki kevesebb, mint az elkényeztetett moszkvai csemetéknek. Apja magas pártfunkciót visel, s egy hatalmas ipari létesítmény igazgatóhelyettese. Maga Vaszilij őrsvezető volt a hazafias-kommunista-kiscserkész-gyerekmozgalomban, a pionírszervezetben, tizedikes kora óta pedig a Komszomol tagjává lépett elő. Zsebpénze csaknem annyi, mint a parasztlány fizetése, aki sok szeretettel veti meg reggelente az ágyát, s a világ minden kincséért el nem mulasztaná, hogy a cipőjét kipucolja. Mindazonáltal Vaszilij nem lakik Moszkvában. Egy kisvárosban lakik, százharminc kilométerre Kijevtől, s még a legelkényeztetettebb fiatal sincs Kijevben annyira elkényeztetve, mint a moszkvaiak. Vaszilij abban is eltér a moszkvai aranyifjaktól, hogy az apjára ütött. Kétségtelenül őt is az előrejutás vágya hajtja. De tisztában van vele, hogy ehhez először be kell jutnia egy elsőrangú egyetemre, azután pedig be kell lépnie a pártba, amilyen hamar csak tud. A párttaggyűlések persze unalmasak lesznek, de ez az ára a vezető beosztásnak. Apja befolyása szinte bármelyik szovjet egyetem kapuját megnyitja Vaszilij előtt, hatalma távolról sem elegendő viszont ahhoz, hogy fiát kényelmes, életre szóló vezető állásba juttassa. Vaszilij tudja, hogy további sorsa egyetemi tanulmányi eredményeitől függ.

Vaszilij azt is tudta, hogy a Komszomol-vezetők ajánlása is sokat nyom a latban. Mégsem kizárólag emiatt hagyta ott a nagyanyja lakását ezen a szombaton, és szállt fel a Kijev külvárosa felé tartó buszra. A város szélén kiállt a pripjatyi útra, és egy ötrubeles bankjegyet tartott fel, hadd lássák az arra járó sofőrök. Nem csupán az iskolai mulasztástól vonakodott, és még csak nem is kizárólag a délutánra tervezett Komszomol-gyűlés foglalkoztatta, pedig azon a május elsejei előkészületekre teszik fel a koronát. Aggódott.
Statisztikai bizonyosság, hogy öt rubel megállásra késztet minden második teherautó- vagy mentőautósofőrt, de még az úrvezetőket is. Ez a reggel kivételnek bizonyult. A bőséges forgalom nagy része állami kocsi volt, és valamennyi sietett. Vaszilij tucatszám figyelhette meg a tűzoltóautókat, katonai és rendőrségi járműveket, míg végre megállt mellette egy zötyögő kolhoz-teherautó.
– Mi folyik itt? – hajolt ki a sofőr az ablakon. Az ajtót nem nyitotta ki.
– Nem tudom – lengette Vaszilij a pénzt az orra előtt. – Én Pripjatyba akarok jutni.
– Pripjaty! Nem oda megyek. De elvihetlek ötven kilométerre.
– De nem öt rubelért, hanem csak egyért – alkudozott Vaszilij. Végül két rubelben állapodtak meg. Ráadásként közel félórás társalgás következett, melynek során a kollektív gazdaság sofőrje felváltva szidta a kijevi magánpiac vásárlóinak a fösvénységét és a többi sofőrt az úton, akik óránként százhúsz kilométeres sebességgel húztak el mellette. Még csaknem is a megszokott buszok és teherkocsik voltak, hanem főként különféle mentőjárművek, és mind rohant. Vaszilij percről percre jobban aggódott.
Amikor a kolhozsofőr letért egy mellékútra, Vaszilijt szinte azonnal felvette egy katona, aki egy vízágyút vezetett. Vízágyút!
– Tán csak nem zavargások vannak Pripjatyban? – kérdezte Vaszilij, még a lehetőségtől is döbbenten. A katona a fejét rázta. A parancsa úgy szólt, hogy menjen a várostól harminc kilométerre délre felállított ellenőrzési pontra. Mást nem tudott. De neki mindegy; csupán az bosszantotta, hogy rámegy a szombatja.
Aztán megérkeztek az ellenőrzési pontra.
Vaszilij leugrott a kocsiról. Összehúzta a szemöldökét. Az utat kordon zárta le. A polgári járműveket visszaküldték, ahonnan jöttek, s az út menti napraforgótáblát máris mély keréknyomok szegélyezték. A kordonnál katonák tevékenykedtek, köztük egy csomó fiatal. Fiatalok? Hiszen ezek mind komszomolisták! Vaszilij saját alapszervéből! Köztük a barátja, Borisz Serancsuk. Mikor Borisz meglátta őt, oda is intette magához.
– Gyere, kirendeltek minket, hogy segítsünk a rendőröknek, most már te is szolgálatban vagy.
– Mi a feladat?
– Természetesen arról kell gondoskodnunk, hogy senki se jusson át. Szörnyű baleset volt az erőműben.
– Baleset! – kiáltotta Vaszilij. – Tudsz valamit a... mit tudsz az apámról?
– A magaméról sem tudok semmit. Nagy a baj. Több halott van.

Vaszilij, Borisz és a többi ifjúkommunista az egész, hosszú szombati napot szolgálatban töltötték. Nem az ő dolguk volt, hogy visszaküldjék a járműveket, ezt elintézték a rendőrök. A komszomolisták gondoskodtak róla, hogy az eltérített járművek ne ragadjanak bele reménytelenül a napraforgó tábla földjébe, és ne is tegyenek az elkerülhetetlennél nagyobb kárt benne. Ők segítettek széthordani az ételt, amikor megérkezett a teherautó az ebéddel és a vízzel. Nem volt igazán vonzó munka. Nem könnyítette a helyzetet, hogy senki sem tudott semmi konkrétumot a Csernobili Atomerőműben történtekről. A forgalom szinte kizárólag befelé irányult. A kijövő járművek többsége mentőautó volt, és egyik sem állt meg.
A legjobb hírforrás maga az északi ég volt, a látóhatár szélén hajladozó, sokatmondó füstoszloppal. Vaszilij nem is hitte volna, hogy ennyi minden éghet egyszerre. Amikor végre megállt egy teherautó Pripjatyból jövet, Vaszilij rohant oda elsőnek.
– Ég a város? – akarta tudni egy komszomolista. A teherautón azonban csupa pionír ült, tizenkéttizenhárom évesek, akik alig tudtak valamit. Nem, a város természetesen nem ég. Micsoda ötlet! Viszont az erőműben kétségkívül nagyon nagy tűz van, senki se tudja megmondani, mikor lesznek úrrá rajta; és senki sem tudta, hol lehet Vaszilij Szmin apja. Vagy Borisz Serancsuk apja; nem is igen tudtak mást, mint hogy valamennyien nagyon megrémültek, amikor azért riadóztatták az őrsüket, hogy kirakassák velük ezeket a táblákat. A sárga táblák a baljóslatú, élénkvörös, háromszögletű sugárveszély-emblémát hordozták, alatta a figyelmeztetést, hogy továbbmenni veszélyes. A pionírok két-három fős csoportokban szerteszéledtek, hogy leverjék a táblákat Csernobiltól harminc kilométerre, egy kör íve mentén.
Harminc kilométerre Csernobiltől? Vaszilij sehogy se tudta megemészteni ezt a gondolatot.
A nap már csaknem a látóhatár mögé bukott, de Vaszilijról folyt a víz a védőköpenyben. Amikor besötétedett, újabb teherautó érkezett, teát, kenyeret, zöldséglevest hozott. Vaszilij a háttérben maradt, megvárta, hogy minden rendőr megkapja az adagját. Akkor a saját bádogtálcájával elhúzódott egy öreg fa mögé, és evés közben sírva nézte az északi láthatár fölött derengő vörös fényt.
Éjfél után jött értük a hadsereg teherautója, és visszavitte a kimerült komszomolistákat Pripjatyba.
Vaszilij csaknem összeesett a fáradtságtól. Kisfiúk vagy kiskutyák képesek ennyire kimerülni. Maradt azonban energiája elcsodálkozni a város békés csöndességén. Lehetséges, hogy nem tudják? Az ember persze éjfélkor nem vár nagy mozgást a pripjatyi utcákon – de semmit? Odahaza kiszállt a liftből a tizenhatodik emeleten, belépett a lakásba, ahol szüleivel lakott. Evésre gondolt, de nem volt étvágya; fürdésre gondolt, de erre sem maradt ereje. Az erőmű felé nyíló ablaknál azért megállt egy pillanatra.
A füstöt nem láthatta a sötétben, csak a fényeket.
Az ágyára vetette magát. Teljesen feldúlt volt. Az apja erőműve egyszerűen nem robbanhatott föl! A szovjet technika legújabb diadala, benne az összes biztonsági berendezéssel, melyeket oly büszkén mutogatott neki az apja, amikor végigvezette az erőművön. Túl nagy, túl fenséges ez az erőmű, nem létezik, hogy felrobban! Különben is, az apjáé.

10. FEJEZET
Április 26-a, szombat

Ezen a szombaton reggel kilenc órától a Csernobili Atomerőmű nem része többé Ukrajna elektromos hálózatának. Nem áramlik az energia a nagyfeszültségű távvezetékekben. Az 1., 2. és 3. reaktor kimenő teljesítményét nullára állították. A szörnyű tüzeket- legalábbis azokat, amelyek az épületekben pusztítottak – a jelentések szerint már korábban eloltották. Csupán a 4. reaktor fedetlen reaktormagjának több száz tonna grafitja ég. Annak is csupán a széle, de a kékesfehér izzás ugyanúgy bántja a szemet, mint a nap. A tűzoltók tehetetlenek. A vízsugarak a környező épületek tetőit locsolják, a parázsló törmelékhalmokat, a 4. reaktor roncsai körüli falakat, de a grafittal nem bírnak. Egyszerűen túl meleg: a víz azonnal elgőzölög. A tűzoltófecskendők használata más gondot is felvet. A reaktormagról és a többi radioaktív anyagról elcsorgó víz ezt-azt felold, és viszi magával a radioaktivitást mindenfelé, ahová eljut.

Aznap reggel Vaszilij Szmin apja egy rendőrkocsiban ült, tíz méterre a Csernobili Atomerőmű bejáratától, és lázasan jegyzetelt. Az ablakokat szorosan feltekerték, a kormánynál ülő rendőr ezredes cigarettázott. Olcsó bolgár cigarettát szívott, azt a fajtát, amit a munkások negyven kopekért vásárolnak. Vágni lehetett a kocsiban a füstöt. Szmin nem törődött vele. Nem hallotta, hogy a rendőr fel-felveszi a mikrofont, és parancsokat ad ki. Nem figyelt fel a beérkező üzenetekre sem. Hátralökte fehér kezeslábasa kámzsáját, mert viszketett az arca és a nyaka – folyt róla a víz, de a hegszövet nem tudott izzadni –, és igyekezett azon melegében papírra vetni mindent. Azokat a hibákat és balfogásokat sorolta fel, amelyeket a kiképzés, a felszerelés, az ellátás hiányosságaira lehetett visszavezetni. A lista egyre hosszabbra nyúlt:

Orvosok képzetlenek sugárbet, ellát.
Tűzoltók kiképz. nem alk. sugárvesz, eljár.
Nincs elég sugárvédő ruházat erőműnek
Nincsenek gázmaszkok
Szüks.: félsz, erőműnek, plusz közeli városoknak stb.
Szüks.: ism. gyakori, vészhelyzet eljár.

Szmin felnézett. Megvakarta füle alatt a viszkető heget, és üres tekintettel bámult a járó motorral várakozó mentőjárművekre. Néhány tűzoltó még mindig a környező falakat locsolta. Szmin tudta, hogy a listáján szereplő tételek egyike sem feszegeti a valódi kérdést: az ég szerelmére, mit csináltak rosszul?! Vajon kiderül-e valaha is? Amit Szmin az eddig hallottakból összeszedegetett – hogy az operátorok egymás után kikapcsolták az összes biztonsági rendszert, éppen akkor, amikor a reaktor a legkényesebb állapotban volt –, azt fantasztikus képtelenségnek tartotta. Még a feltételezést is visszautasította, hogy a csernobili erőműben bárki ilyen pökhendien, pimaszul ostoba legyen. Ennél talán még a szabotázs lehetőségét is könnyebb lenne elfogadni, pedig ezt a szót az elmúlt néhány évtizedben már nemigen használták a Szovjetunióban.
Ám ez is lehetetlen. A CIA-től vagy a kínaiaktól persze kitelik, hogy felrobbantanak egy erőművet, csak hogy a szovjeteknek kellemetlenkedjenek. Ahhoz azonban, ami itt történt, a vezérlőterem minden egyes dolgozójának az egyetértése kellett – és ezt feltételezni ugyanolyan abszurd volna, mint elfogadni az egyszerű, vaskos, látványosan otromba ostobaság lehetőségét.
És az ár! Nem egyszerűen a rubelben kifejezhető költségek, bár ezek is súlyosak lesznek. Még csak nem is a tervteljesítésben elkerülhetetlenné váló lemaradások; az emberi életek ára nyomta Szemjon Szmin lelkét. Máris mennyi sérült! A legsúlyosabbak – csaknem százan – már útban voltak a Csernobil melletti ideiglenes repülőtér felé, ahonnan különgép viszi őket Moszkvába kezelésre. Két haláleset máris van. Az egyik ember eltűnt, de a halála teljesen bizonyos, mivel utoljára magában a reaktorcsarnokban látták, percekkel a robbanás előtt. A másik ma reggel halt meg a pripjatyi kórházban. Testfelületének nyolcvan százalékán égési sebek, s emellett súlyos sugárfertőzést is szenvedett... S még többen is lesznek...
A térdén tartott notesz fölé görnyedt, sebesen tovább írt:

Kenőcs, égési sebekre?
Különl. égési seb. részl, kórházban?

– Szmin elvtárs?
– Tessék? – Felnézett a rendőrre, aki éppen visszaakasztotta a mikrofont a műszerfalra.
– A kijevi helikopter öt perc múlva landol egy kilométerrel feljebb, a folyó mellett. Hozza a csoportot az Atomenergia-ügyi Minisztériumból.
– Persze. – Szmin az órájára pillantott. Kilenc óra. Hamar ideértek. – Odavinne, hogy fogadhassam őket? – Mielőtt a rendőr készségesen válaszolhatott volna, Szmin közbevágott: – Várjon. Kapcsolja be, legyen szíves, azt a külső hangszórót. – Homlokát ráncolva meredt a fehér kámzsás kezeslábast viselő tűzoltókra, akik csomóba verődve figyelték a falakat locsoló társaik munkáját. – Maguk ott! – kiáltott Szmin a mikrofonba. Fölerősített hangja visszaverődött hozzá a falakról. – Azok az emberek azonnal vonuljanak fedezékbe! Mindenki máris elfelejtett mindent, amit épp most tanult a sugárzásról? – Felé fordították a képüket, és meredten bámulták. – Azt akarják, hogy leégjen a tökük? – mordult rájuk.
Jó volt nézni, hogy ugranak... ámbár ki tudja, mióta álldogáltak ott a szabadban, mielőtt észrevette volna őket.

A rendőrkocsi elindult. Szmin futó pillantást vetett Pripjaty sokszínű toronyházaira, ahogy a fák közt felcsillantak a reggeli nap fényében. Erélyesebben kellett volna megszövegeznie azt a táviratot feleségének és fiának, hogy távol maradjanak, amíg itt normalizálódik a helyzet.
Ha valaha is normalizálódik. Szminnek azonban elég tiszta képe volt arról, mi vár Pripjaty talajára, utcáira, épületeire, ha a szél megfordul, és odasodorja a 4. reaktorból elszabadult részecskéket. Mindaz, amit az északi határ túloldalán a belorusz falvak már kétségtelenül megkaptak.
A folyóparti parkhoz értek. Ide jártak nyaranta fürödni az emberek, itt tartotta edzéseit az erőmű futballcsapata a parti gyepen. A kapukat most félretolták, és senki se focizott. Az emberek egy része hordágyon feküdt, várták, hogy a légihídon a nagyobb csernobili kórházba szállítsák őket.
Szmin meglepve látta, hogy Varazin főmérnök furakszik feléje. Elegáns ruhát viselt, arca frissen borotválva, bár a ráncai arról tanúskodtak, hogy ő se aludt az éjszaka.
– Ó, Szemjon! – sóhajtotta gyászosan. – Micsoda éjszaka! Mihelyst az igazgató kiteszi a lábát... – Hirtelen felderült. – Bizonyára örülsz, hogy valamennyi vendégünk biztonságáról gondoskodtam, és megfelelő előkészületeket tettem a minisztériumból érkező újabbak fogadására.
– Az valóban nagyon jó – felelte Szmin, némi kétkedéssel a hangjában.
– Pontosan! Hagyjuk a múltat magunk mögött. Az előttünk álló feladatokra koncentráljunk, egyetértesz, Szemjon? Jobb is, ha cselekszem, mintha csak beszélek róla. – Azzal eltrappolt, az égre szegezett tekintettel.
Szmin a fejét csóválta. Jó, Varazin Pripjatyba vitte a megfigyelőket; tényleg azt hiszi, hogy ezzel valamit is enyhít a rá váró kellemetlenségeken? Illetve mindkettejükén, tette hozzá rezignáltán. Most azonban nincs idő ezen rágódni, ő is az égre sandított. Hallotta a délkelet felől közeledő helikopter hangját, de a gép nem szállt le egyenesen. Elkanyarodott, és lassan körözött az erőmű fölött.
Ésszerű, gondolta Szmin. Bárcsak ő is megnézhetné föntről a romokat!
– Szmin igazgatóhelyettes elvtárs. – Az egyik Ponomarenko fivér szólította meg, a futballista, akit Ősznek becéztek.
Szmin a valódi neve után keresgélt az emlékezetében.
– Jó napot, Vlagyimir! Oda a mai meccs...
– Oda. Nincs véletlenül valami híre az unokatestvéremről, Vjacseszlavról? Azt mondják, eltűnt.
– Szolgálatban volt? – Szmin gondolkodott. – Hát persze. Az éjszakai műszakkal. Nem, nem láttam. Talán volt esze, és hazament, amikor kiürítették az erőművet.
– Nem, igazgatóhelyettes elvtárs, nincs otthon. Köszönöm, akkor tovább keresem. – Ponomarenko habozott. – A testvérem kórházba került – intett Pripjaty távoli tornyai felé. – Valamilyen sugárbaja van.
– A leggondosabb kezelésben fog részesülni – ígérte Szmin. Igyekezett magabiztosabbnak mutatkozni a ténylegesnél. – A Négy Évszakot nem nélkülözhetjük! – Felnézett. A helikopter, komótos körözését befejezve, lefelé lebegett. – Itt jönnek az Atomenergia-ügyi Minisztérium szakértői, most már hamarosan mindent rendbe hozunk.
Ez talán megnyugtatja a futballistát, de semmi köze a valósághoz, vallotta meg magának Szmin. Még a minisztérium szakértőinek sincs ilyesmiben tapasztalatuk, mivel ehhez hasonló dolog soha sehol nem történt. Még Amerikában sem, emlékezett vissza fanyarul Szmin arra, hogyan dicsekedett előző este az amerikaiaknak. Csernobil abszolút rekord a nukleáris technika történetében, s a Szovjetunió megint csak átvette a vezetést.

Az Atomenergia-ügyi Minisztérium négy szakértője ugrott ki a helikopterből. Varazin főmérnök a még mindig forgó rotor alatt leszegett fejjel igyekezett a köszöntésükre. A négy szakértő közül kettőt Szmin is ismert, de Varazin mindenkit mindenkinek bemutatott.
– Isztvili, Raszputyin és Lesztiljan elvtársak – mondta, várva, hogy ők majd bemutatják a negyediket. Nem tették. Szmin még nem találkozott Raszputyinnal, melegen kezet ráztak.
– Nem, én nem a bolond szerzetes vagyok – mosolygott. – Csupán a sugárzás élettani hatásával foglalkozó csoport szakértője. Az íróhoz sincs semmi közöm.
– Milyen kár – csevegett Varazin. – A feleségem odavan a kalandregényeiért – habozott. – Arra számítottam, hogy talán Zaglagyin igazgató is önökkel tart.
Isztvili a fejét rázta. Magas, vállas férfi volt, a grúzoknál gyakori sötét, csaknem mediterrán külsővel.
– Mi is szerettük volna, de nem sikerült megtalálnunk őt a különgép indulásáig. – Majd hozzátette: Reggel hatig... hosszú út volt.
– Bizony – biztosította Varazin az együttérzéséről. – Nos, öt kilométerre ide előkészítettem a harcálláspontunkat. Készen áll, ha szükségük lesz rá. Azt hiszem, meg fog felelni a célnak. Először azonban talán meg kívánják tekinteni az erőművet.
Szmin ámulattal hallgatta a gondtalan társalgást. Hisz Varazin úgy beszélget ezekkel, mintha látogató jemeniek volnának, akiknek a jelenléte alig több, mint múló kellemetlenség az elfoglalt ember életében.
– Kölcsönvehetem a helikopterüket? – szólt közbe nyersen.
Isztvili azonnal megértette.
– Természetesen. Érdemes föntről is körülnézni. Akkor tehát – az órájára nézett – most kilenc tizennyolc van. Találkozhatunk ezen a... harcállásponton tízkor az első értekezletre? Jó, akkor menjünk.

Szemjon Szmin ritkán ült helikopterben, ezúttal azonban nem kötötték le figyelmét a pilóta gyors, pontos mozdulatai. Csak az erőművet látta.
– Maradjon távol attól a füstoszloptól – utasította a pilótát. – Nem kell túl alacsonyra ereszkedni. Legfeljebb kétszáz méterig. De közelítse meg, amennyire tudja.
– Természetesen – felelte a pilóta. Föl se nézett. Nyilván ugyanilyen parancsokat kapott előző utasaitól is. Szmin sem figyelt rá. Az ablakon bámult kifelé, átmászott a túloldali ülésre, mikor a helikopter elfordult, igyekezett mindvégig látóterében tartani az erőművet. A hűtőtó felől érkeztek, az épen maradt részeket pillantották meg először. Az erőmű innen csaknem normálisnak látszott – eltekintve a még mindig parázsló zsarátnok fölött lebegő, lassan északnak húzódó füstfátyoltól. A tűzoltók módszeresen emelték ki tömlőiket a tóból. A tető még nem látszott.
Aztán beúszott a látómezőbe. Szmin felnyögött. Még mindig dolgoztak a tetőn a tűzoltók, locsolták a füstölgő kupacokat. Ostobák! Hát nem tudják, hogy az a törmelék radioaktív? Egy része egyenesen a reaktormagból származik! Amikor azonban a helikopter nagyobb magasságba szökött, feltűntek a 4. reaktor roncsai, és Szmin elfelejtkezett a veszélyeztetett tűzoltókról.
A földről nem mérhette fel a szörnyű pusztulás mértékét. A reaktorépületből gyakorlatilag semmi sem maradt, megsemmisült az utántöltő csarnok és a tető is. Kuszán összecsavarodott fémrudak maradtak az utántöltő daruból. És a legrosszabb: látszott maga a meztelen grafitmag. Szmin összeszorított ujjai résén át hunyorított, ösztönösen védve a szemét. Talán nem is elegendő az a kétszáz méteres távolság attól a parázsló radioaktív zsarátnokhalomtól. Az egyik élen ívelő vakító, kékesfehér fény mutatta, hol ég a grafit. A levegővel érintkező felület legfeljebb tíz százaléka égett. Vajon több vagy kevesebb, mint egy órával ezelőtt, töprengett Szmin.
A helikopter éles szögben elfordult a füstoszloptól. A pilóta hátrakiáltott:
– Bukjak a füst alá? Vagy tegyünk még egy kört? Szmin hátradőlt az ülésben.
– Eleget láttam – felelte.

Varazin „harcálláspontja” sem több, sem kevesebb nem volt, mint saját kényelmes dácsája, mely az úttól száz méterre állt a fenyveserdőben. Hatalmas nappalija kétszer akkora volt, mint Szmin lakásának bármelyik helyisége, az értekezlet kezdetére azonban zsúfolásig megtelt. Ott volt Szmin, Varazin, a négy minisztériumi ember, a tűzoltók tábornoka, a pripjatyi kórház főorvosa, Hrenov (megviselt, de magabiztos arckifejezéssel), ketten az Ukrán Köztársaság Minisztertanácsából (ki tudja, mikor jöttek?), a Pripjaty városi pártbizottság fél tucat tagja, a hadsereg egy tábornoka. Szmin kétségbeesetten nézegette a gyülekezetet. Egy válságértekezlet végül is nem párttaggyűlés! Szilárd meggyőződése volt, hogy bármely konferencia hatékonysága fordítottan arányos az asztal körül helyet foglalók számával, s ha az utóbbi érték ötnél nagyobb, akkor nyugodtan végig lehet aludni a napirendet.
Isztvili, a minisztériumból érkezett grúz azonban erélyesen kézbe vette a dolgot. Ahhoz képest, hogy hajnali négykor ébresztették, s azóta egyfolytában utazott, meglepően friss és összeszedett volt.
– Nem várunk a többiekre, akik kocsin jönnek Kijevből – jelentette be. – A napirend első pontja a helyzetjelentés. Tudomásom szerint a Csernobili Atomerőmű teljesen leállt.
– Magam adtam ki az utasítást az l. és 2. reaktorra vonatkozólag – bólintott Varazin. – Elővigyázatosságból. Előbb természetesen konzultáltam a kijevi diszpécserközponttal.
– E tekintetben tehát a helyzet stabilnak minősíthető – állapította meg Isztvili. – Lássuk, mi történt a károk mérséklésérc.
– A tüzeket három óra nyolckor eloltottuk – felelte a tűzoltó tábornok.
Szmin közbeszólt:
– Hogyne, de bocsásson meg: a maga tűzoltói még mindig a tetőn vannak, és a fecskendők még mindig működnek.
A tábornok lenézően morogta:
– A terepet hűtik, és felszámolják a kisebb tűzkitöréseket.
– Attól tartok, nem értettem meg magam világosan. A tömlőkből elfolyó víz radioaktivitással szennyeződik. Valahová mennie kell, de akárhová jut, mindenütt veszélyes.
– Sugárzás – mondotta a tábornok megfontoltan. – Az nem a mi gondunk. A mi feladatunk az, hogy eloltsuk a tüzet, és el is oltottuk másfél óra alatt. A sugárzás a maguk dolga.
– És a maga tűzoltóié is! Hallatlan veszélynek teszik ki magukat odakint, védőfelszerelés nélkül!
Isztvili felemelte a kezét.
– Kérem. Két új probléma vetődött fel. A tűzoltás során elfolyó víz okozta radioaktív szennyezés kérdése és a munkálatoknál foglalkoztatott személyzet megfelelő védőfelszerelése. Ha végeztünk... Mi van, Varazin?
A főmérnök bejelentette:
– A feleségem teát és ásványvizet kínál.
A felesége, egy kislánnyal maga mellett, a küszöbön álldogált. Mindkettejük kezében tálca.
– Köszönjük, Varazin elvtárs – mondta Isztvili szárazon. – Amikor tehát befejeztük a jelen előkészítő értekezletet, munkacsoportokat alakítunk az egyes problémák megoldására. Most a legégetőbb gondokat vegyük sorra. Még mindig ég a grafit a reaktormagban.

Mindenki a tűzoltóparancsnokra nézett. Az bosszúsnak látszott.
– Ez egészen más ügy, mint az épületekben kiütött tüzek – magyarázta. – Mindazonáltal tovább locsoljuk. Hamarosan újabb szivattyúk érkeznek, sőt két vízágyút is kapunk. Ezekkel elfojtjuk a tüzet, ugyanúgy, ahogy az angolok tették Windscale-ban.
– Nem, nem! – kiabált Szmin, de a minisztérium másik embere, Lesztiljan megelőzte:
– Ez Szmin érvei miatt elfogadhatatlan. Azonkívül valószínűleg megreped tőle a grafit, és további gyúlékony felületek kerülnek érintkezésbe a levegővel. Be kell fednünk a reaktormagot.
– Mivel? – kérte számon a tűzoltó. – Hab nem jöhet szóba.
– A habnál sokkal sűrűbb anyagokkal. Homokkal, agyaggal, még ólommal is. Esetleg bórral, mivel az elnyeli a neutronokat.
– S ugyan hogy juttatja fel mindezt a tetőre? – érdeklődött gúnyosan a tűzoltóparancsnok. – Saroglyákban hordatják majd fel az embereimmel, mint a kőművesekkel?
– Természetesen nehéz földmunkagépekre lesz szükségünk – felelte Lesztiljan élesen. – Úgy vélem, ez is egy munkacsoport feladata lehet, nem?
– Pontosan – felelte azonnal Isztvili. – Tizenöt percen belül bezárom ezt az értekezletet, s csoportokban folytatjuk a munkát. Raszputyin elvtárs, mit óhajt közölni a sérülésekről és a kockázatról?
– Folyamatban van az összes sérült evakuálása. A pripjatyi kórház nem győzi az ellátásukat, ezért többségüket továbbküldjük...
A kórház vezetője felemelte a kezét.
– Szerintem magát a kórházat is ki kell üríteni. Valószínűleg a várossal együtt.
– Természetesen – szúrta közbe Szmin. – A lehető leghamarabb.
A kijevi minisztertanács egyik embere fészkelődni kezdett.
– Hogyhogy természetesen? A szél az ellenkező irányba fújja a füstöt, nem?
– A szélirány akármelyik pillanatban megváltozhat.
– Úgy van – tette hozzá Raszputyin. – További súlyos gondot jelenthet az eső; az terjeszti a radioaktív szennyeződést. Ma már esett Kijevben.
– Itt nem esik. A kiürítés viszont tömeges pánikot okozna – jelentette ki a kijevi.
– Legalábbis tájékoztatni kell az embereket – makacskodott Szmin. A kijevi a homlokát ráncolta.
– Ez a döntés nem a mi hatáskörünk, Szmin elvtárs.
– Órák telhetnek el, míg Moszkva hozzájárulását megszerezzük! Legalább a pripjatyi rádióban jelentsük be – sürgette Szmin.
Isztvili ismét átvette a szót:
– Jelenleg nem rendelkezünk elegendő információval ahhoz, hogy nyilvános bejelentéseket tegyünk. Mihelyst az összes tény a birtokunkban lesz, engedélyezzük a nyilatkozattételt. Egyelőre lezárjuk az erről folytatott vitát. Most lássuk a baleset okait.

Meg kell adni, gondolta Szmin, ezek a nagy hatalmú illetékesek az Atomenergia-ügyi Minisztériumból el tudják érni, hogy jól menjenek a dolgok. A három munkacsoport főnöke gyorsan, de kapkodás nélkül beszélt; az értekezlet alig hét perce tartott Szmin órája szerint. Akaratlanul is kénytelen volt elismerést, sőt némi rokonszenvet érezni a minisztériumi szakértők iránt. Nehezére esett visszaemlékezni, hogy ezek bombázták hétről hétre szigorú hangú utasításokkal, sietésre ösztökélték, a munkaidő jobb kihasználására, a terv teljesítésére. Még a negyedik férfi is, akinek a bemutatásával senki nem foglalkozott, ő is munkához látott. Az értekezlet első részében szótlanul üldögélt, cigarettázott, időnként kortyolt a teájából. Udvariasan figyelt a felszólalókra, de közömbös maradt. Most azonban, hogy a baleset okát kezdték feszegetni, elővette a ceruzáját, és jegyzetelni kezdett.
– A jelek szerint – kezdte Isztvili – a baleset egy szokatlan kísérlet során következett be; a kísérlet együtt járt a 4. reaktor több, illetve összes biztonsági berendezésének a kikapcsolásával, így van?
Varazin főmérnök olyan keményen tette le a csészét, hogy kiloccsant a teája.
– Az a kísérlet nem volt szokatlan. Minden részletében előre jóváhagyta a minisztérium!
– Nem minden részletében, attól tartok – felelte Isztvili. – Nem volt szó arról, hogy hajnali egykor kezdik. Biztonsági felügyelő jelenléte nélkül.
– Semmiféle utasítás sem volt az időpontra vagy a biztonsági felügyelő jelenlétére vonatkozólag – jelentette ki makacsul Varazin.
– Aminthogy arra sem hatalmaztuk fel önöket, hogy kiiktassák az automatikus rendszereket – mutatott rá Isztvili. Szmin mélyen beszívta a levegőt.
– Akkor hát igaz – nyögte. – Tényleg? Azok az ostobák mindent kikapcsoltak? Úristen, Varazin! Hogy hagyhattad?
Varazin főmérnök sose volt Szmin közeli barátja, ebben a pillanatban azonban engesztelhetetlen ellenségévé lett. A főmérnök arca nem torzult el ugyan, de rángatóztak arcán az izmok, mikor kipréselte magából.
– Én legalább ott voltam! S ha ön olyan bölcs, Szmin igazgatóhelyettes, miért nem volt jelen ön is?
Az értekezlet türelmesen várt Szmin válaszára. Miért? Mert a főmérnök viselte a felelősséget? Mert az utolsó hír az volt, hogy bizonytalan időre elhalasztották a kísérletet? Mert soha, egyetlen pillanatig sem merült fel benne, hogy ilyen ostobaságot csinálhassanak?
Szmin megrázta a fejét, nem is annyira a bizottság tagjai, mint inkább a saját maga számára.
– Egyetértek. Jelen kellett volna lennem – mondta tisztán, és figyelte, ahogy a hallgatag moszkvai gondosan leírja a szavait.

11. FEJEZET
Április 26-a, szombat

Dean Garfield harmincnégy éves, és valóban sikeres tévéproducer az Egyesült Államokban. Sikerét föltehetőleg az atyai ékszerészkellék üzletből származó pénz alapozta meg, melynek révén Garfield a Dél-kaliforniai Egyetemen végezhetett. Négyéves képzés után diplomázott, s a 70-es évek elején ledoktorált. A legjobb időben. A legtehetségesebb fiatal diplomások éppen akkor törtek fel a filmes tévészakma nagyjai közé, hogy hamarosan zsenikké váljanak; sikerük közepette sem feledkeztek meg évfolyamtársaikról. Garfield talán még a házasságát is ennek köszönheti. Candace Garfield – művésznevén Candace Merlyn – Garfield első tévésorozatának a sztárja volt. A műsor, sajnos, elakadt az első nyolc hét után. Candace azóta is újabb sorozatra vadászik. Tulajdonképpen nagyon büszke Garfield tartós sikerére; harmadik éve megy csupa fekete színésszel forgatott sorozata. Mindössze azt fájlalja, hogy ebben a sorozatban egyetlen szerep sincs magas, szőke szépségek számára. Mindazonáltal bízik benne, hogy ragyogóan játszana egy magas, szőke és csinos szovjet atommérnöknőt – vagy szovjet akármit – egy új tévésorozatban. Reggeli óta ezzel az ötlettel traktálja Garfieldet.

A tévésorozat ötlete igazság szerint eredetileg Garfieldtől származott. Akkor fogant benne, amikor álmatlanul, kissé másnaposan bámulta a ködös ukrajnai napkeltét a kijevi szálló ablakán át. Észrevette, hogy a felesége sem alszik, hanem tágra nyílt szemmel mered rá az ágyból.
– Teljésen feltöltöttem magam – vigyorgott rá. – Ugyan hány amerikai láthat belülről valódi orosz otthont? Na jó, ukránt. Tudod mit? Ebből műsort kell csinálni. Ennyi színes, helyi adalék! Gyerünk, nézzük meg a várost.
– Már láttuk – ásított Candace. – Nincs erőm, nem nézek meg több múzeumot, nem érdekelnek az emberi hajszálra festett, icipici festmények.
– Ki beszél a turista látványosságokról? Azt nézzük meg, hogyan élnek itt a népek. Metrózunk, végigsétálunk egy lakótelepen. Megnézzük azt a, nem is tudom, a helyet, ahol úgy esznek, mint a McDonald'snél.
– Az Inturiszt idegenvezetője nem lesz lelkes. – A felesége csak megszokásból ellenkezett; a „műsor” szó elhangzása óta izgatottan járt az agya.
– A fenébe az Inturiszt idegenvezetőjével! – felelte Garfield lelkesen. – Odaszólunk a folyosóügyeletes hölgynek, pá, nem tudni oroszul. Már kinn is vagyunk. Mit tehetnek?
Felesége kétkedőn nézte.
– Dean? Egy új tévésorozat? – Hangjából kihallatszott a remény.
– Nem tudom... egyelőre. Csak azt mondom, mit árthat, ha sétálgatunk, nézelődünk? – És meg is tették, bár a folyosóügyeletes hölgy sokáig és erősen rázta a fejét, s ami még rosszabb: eleredt az eső.
A délelőtt folyamán megnéztek egy zöldségest és egy tejboltot, sőt bementek egy áruházba is. Candace Garfield megdöbbent, hogy az itteniek először sorba állnak, hogy megnézzék, mi kapható, aztán sorba állnak, hogy fizessenek a pénztárnál, végül sorba állnak, hogy megkapják az árut.
Semmit sem találtak, ami a McDonald's-re hasonlított volna, ehelyett inkább meghívták magukat a lehető legjobb kijevi ebédre. Addigra Garfield már csaknem meggyőzte magát, hogy igenis van miről műsort készíteni, s hogy ebben nagyszerű, hálás sztárszerep nyílik Candace számára.
– Talán mégse mérnököt kéne játszanod – latolgatta, mialatt asztalra vártak a Dinamó étteremben. – Lehetnél például idegenvezető, hm? Mindenféle komikus helyzetbe keveredhetnél a turistáiddal. Hogy tetszik? Hetente új csoport... amerikaiak, japánok, egyebek... vendég sztárokat hívhatnánk meg az egyes folytatások főszerepeire...
– Mint A szerelem hajójában? – Candace szemöldökét összehúzva követte a főpincért a lépcsőn fölfelé a galériára, az asztalukhoz. De a fintor ezúttal nem ingerültséget, hanem koncentrálást jelentett. Garfield jól ismerte a különbséget.
– De jó leülni – ereszkedett nagyot nyögve a székébe. Körbepillantott. Órákon át sétáltak Kijevben, és Candace megállás nélkül beszélt. A másnaposság elmúlt, farkasétvágy foglalta el a helyét. Megjelent a pincérnő az étlappal. Garfield nem is kísérletezett az elolvasásával, A Szovjetunióban eltöltött tíz nap megtanította rá, hogy az étlapon feltüntetett száz fogás közül csak a beárazottak kaphatók, és még azok se mindig.
– Beszél angolul? – kérdezte a pincérnőt. Az a fejét rázta; Garfield felállt, és körülnézett a szomszéd asztaloknál. Ha valami ehetőt látott, rámutatott, aztán önmagára, majd felemelte két ujját.
– Nem bélszín, ugye? – kérdezte Candace szórakozottan. Feltette a szemüvegét, s a noteszébe jegyezgetett.
– Inkább borjúpörköltféle – felelte Garfield. – Az illata mindenesetre jó. Abból a fehérborból is rendeltem egy palackkal.
Rágyújtott, és lebámult a földszintre. Legalább két esküvői ebéd zajlott odalenn. Az egyik menyasszony hagyományos, fehér viseletben pompázott, bár fátyol vagy uszály nem volt rajta; a másik halványzöld kosztümöt viselt. Négytagú zenekar játszott; Garfield meglepve ismerte fel a dalt a Butch Cassidy és a Sundance kölyökből. Két pár táncolt a parányi táncparketten.
– Örülök, hogy maradtunk, még ha nem lesz is tévéműsor belőle – jelentette ki Garfield.
Candace felpillantott a jegyzeteiből.
– Egész jó ötleteid vannak néha, szívem – ismerte el. – Pedig eleinte folyton attól féltem, hogy lecsap ránk egy KGB-ügynök, amiért felügyelet vagy kíséret nélkül mászkálunk mindenfelé.
Garfield szerény vállrándítással fogadta a hízelgő szavakat.
– Biztos voltam benne, hogy nem vacakolnak velünk – közölte, holott az első egy-két órában ő is kellemetlenül összerándult, ha valamelyik orosz kétszer nézett rájuk. – Tudod, mi volna jó? Találkozni kéne a rokonaimmal, csak azt nem tudom, hogy kerülünk kapcsolatba velük.
Candace visszatért a jegyzetfüzetéhez.
– Hívd fel őket – felelte szórakozottan.
– Hol? Szemjon nem Kijevben lakik, Aftazia néni címét meg nem tudom. – Az idős hölgy a szállodában kereste meg őket, aztán kocsit küldött értük, Garfieldnek pedig nem jutott eszébe, hogy elkérje a címet vagy a telefonszámot.
– Csak van itt valahol egy telefonkönyv! – vélte Candace.
– Oroszul. Amellett az öreglánynak nincs telefonja.
– Hát akkor várunk hétfőig, és felhívjuk az erőművet. Ide figyelj, az Inturiszt idegenvezetője vagyok, ahogy mondtad. Esetleg néha stewardess az Aeroflotnál. Minden héten más turistacsoportot kapunk, és különböző helyekre visszük őket. Moszkva, Leningrád, Kijev, mit tudom én, talán Taskent, Jalta. Millió hely kínálkozik Oroszországban. Mint A szerelem hajójában, emlékszel? Rengeteg látványos tájat viszünk bele.
– Hogy készítünk annyi helyszíni felvételt?
Candace letette a golyóstollat, és a férjére nézett a szemüvege fölött.
– Az oroszok szerinted nem kooperálnának?
– A gyártási költségeket gondoltam – felelte Garfield --, nem is beszélve az együttműködésről az orosz filmesekkel és laborosokkal.
– Én viszont a testre szabott címszerepről gondolkodom a magam számára – szögezte le Candace. – Hogy tetszik ez a cím: Tanya elvtársnő? A helyszíni költségeket ki tudod számolni. Átküldesz egy csoportot, hogy megcsinálják a háttérfelvételeket... a csudába is, bőven van ilyen nálunk raktáron! Székesegyházak, folyók, repülőterek. Mi más kell még? Autóbusz. Hotelek előcsarnokai, néhány szoba. Tengerpart. Mindegy, hol van, elég, ha teletömjük orosz fürdőruhát viselő statisztákkal.
– Nem lehetetlen – kezdte beadni a derekát a férje. Majd meglátva a másik fajta homlokráncolást, sietve hozzátette: – Úgy értem, feltétlenül megér egy dobást. Ha visszatértünk, ráállítok egy forgatókönyvírót. És a borunk is megjött!

A pörköltféle borjú helyett sertésnek bizonyult, a fehérbor pedig meleg volt, de az ebéd mindezek ellenére is ízlett. Candace egészen felpezsdült a nagyszerű lehetőségtől, Dean Garfield pedig kezdett bízni benne, hogy még ha egyetlen beállítás se kerül kamera elé soha, már maga a forgatókönyvötlet is lehetővé teszi, hogy szovjet útjuk költségeire csinos és vitathatatlan adókedvezményt kapjanak.
Utolsó tekercs filmjüket elsütötte a násznépre, a fagerendás mennyezetre, a szmokingot viselő pincérekre, a fura kis zenekarra, melynek négy tagja közül három nő volt. Még a rémes, túl édes és sűrű feketekávé se szegte kedvét. Hátradőlt, rágyújtott egy cigarettára, és elragadó feleségén legeltette a szemét. Az étterem legtöbb vendége is a magas, karcsú, halványkék ruhás amerikai nőt nézegette. Garfield szilárdan hitte, hogy a nők a ruhát nézték, a férfiak meg azt próbálták elképzelni, ami alatta van. Mindez nem volt újdonság számára; általában ugyanez volt a véleménye, valahányszor elmentek valahová kettesben. Egyébként ő maga se tett másként. Most is nézegette a feleségét, bár az ő esetében nem a képzelet, hanem az emlékezet működött. Igaz, nem túl friss emlékezet; nemcsak A szerelem hajójában próbálják a házaspárok utazással megmenteni a házasságukat.
Eltökélten nyomta el a cigarettáját. A csészealjat kellett használnia, mivel a hamutartót Candace teletöltötté a sertéshúsról gondosan leoperált zsírral.
– Szundíthatnánk egyet, nem gondolod? – javasolta. – Menjünk vissza a hotelba.
A felesége negédes pillantást vetett rá.
– Legalább a bort igyuk meg, ha már itt vagyunk. Aztán ha jó leszel, megmutatom a sebesülésemet, mint az az idős hölgy.
– Tényleg, meséld el. Igazi lőtt sebet mutatott? Szerettem volna látni.
– Nem jön szóba – nevetett Candace. – Közvetlenül az ágyékánál van. Le kellett vetnie az alsóneműjét, hogy megmutassa, és becsszóra, drágám, el nem hinnéd, micsoda bugyogót viselt!
– Azt mondta, hogy a forradalomban sebesült meg?
– A tanárnő a polgárháborút emlegette, vagy ez ugyanaz? A néni rengeteget beszélt, a tanárnő legfeljebb a negyedét fordította. Bosszantó. Még ha összejövünk is velük még egyszer, hogyan értjük meg egymást?
– Ezen ráérünk majd hétfőn rágódni – jelentette ki Garfield nagyvonalúan. – Idd ki a borodat. Alig várom, hogy elnyújtózzunk.
Végül is egész jó napjuk kerekedik, gondolta. Még taxit is találtak az étterem előtt, éppen akkor tette ki az utasát, sőt a sofőr hajlandónak mutatkozott rá, hogy visszavigye őket a szállodába. Csak akkor kezdett megromlani a szájuk íze, amikor a felvonóból kilépve felmutatták a szobakártyájukat a gyezsurnajának, az öregasszonynak, aki mindenen rajta tartotta a szemét. Candace halkan felsikoltott. Az összes poggyászuk ott állt, felhalmozva a nő asztala mögött. És ez csak az első baj volt. A második akkor jött, amikor a nő erős akcentussal közölte velük angolul, hogy ma reggel az Inturiszt-csoporttal együtt Tbiliszibe kellett volna távozniuk; szobájukra újabb vendégeknek van szükségük, akik már be is költöztek, ezért volnának szívesek eltávolítani a poggyászukat?
– De hát üzenetet hagytam a portán! – kiáltotta Garfield. – Szóltam, hogy megváltoztatjuk a programot!
– Ez képtelenség – jelentette ki az asszony teljesen megbotránkozva. – A csoportjuk már távozott. Azonnal menjenek a recepcióra, rendezzék a számlájukat, a londiner majd kiviszi a poggyászt.
A recepcióban sem találtak több megértésre. Nem, a Nagykapu Szállodában nincs szabad szoba. Nem, a többi kijevi szállodában sincs; hamarosan itt van május elseje, és az ünnepre tekintettel természetesen minden szálloda tele van.
Garfield hátat fordított a feleségének; kivételesen nem volt kíváncsi az arckifejezésére.
– Nos – vette elő magabiztos, nyugodt modorát, mellyel oly sok igazgatói értekezletet átvészelt már a tévéhálózatnál –, bizonyos, hogy van hely valahol. Nem ragaszkodunk szállodákhoz. Esetleg magánháznál? Tudja, mire gondolok, ugye, valamilyen félpanziós megoldásra.
– A törvény tiltja, hogy külföldi állampolgárok szovjet állampolgár lakásában szálljanak meg – közölte kimérten a recepciós.
– Hát akkor mit lehet tenni? – kiáltotta, de a recepciós csak egész szerény engedményre volt hajlandó.
– Szívesen tároljuk a poggyászukat, amíg érte jönnek. – Méltóságteljesen bólintott, és elvonult a szomszéd szobába.
Garfield utánakiáltott volna, de a felesége megrántotta a zakója ujját.
– Gyere, menjünk ki – sürgette. Volt valami a hangjában, ami arra késztette, hogy ne ellenkezzék.
Garfield csak az utcán szólalt meg:
– A szabad ég alatt mégse hálhatunk, drágám!
– Ott állt a hátad mögött egy férfi, és minden szavadra figyelt – mondta Candace feszülten.
– Miről beszélsz? Egy titkosrendőr? De hiszen nem csináltunk semmit!
– Gyere már! – húzta Candace maga után. A járókelők kíváncsian nézték őket. – Gondoskodnod kellett volna a szobafoglalásról, mielőtt elindultunk sétálni – hányta a szemére. – Most mi lesz?
– Ne aggódj, drágám – vette Garfield elő az igazgatói értekezleteken megszokott magabiztos hangját. – Rengeteg utazási csekkünk van. Ilyen nagy városban csak találunk valamit.
– Ne lépjünk kapcsolatba az Inturiszttal?
Ezen elgondolkodott egy darabig.
– Á, nem – jelentette ki végül. – Akkor csak a szokvány turista dolgokat kapnánk – vigyorgott. – Így viszont igazi kalandba csöppentünk, tudod-e? Fogadjunk, hogy ennek még hasznát látja a Tanya elvtársnő. – Candace kételyei meginogni látszottak. – Biztos, hogy találunk szobát; isten tudja, nem lesz olyan, mint a Beverly Wilshire, de pár napig kibírjuk. A legrosszabb esetben még mindig ott van Tazia néni lakása: abban van egy üres szoba, ott aludtak Szminék múlt éjszaka.
– Hogy találod meg? – emlékeztette Candace. – Különben is egy dolog a kaland, de egészen más dolog megszegni valamelyik orosz törvényt. Hallottad, mit mondott az a nő a külföldiekről és a kiadó szobákról.
Garfield gondolkodott.
– Tazia nénit végszükség esetére tartalékoljuk – törődött bele. – No és Szminék? Szemjon igazi nagykutya. Bármit el tud intézni.
– Dean – ismételte a felesége türelmesen –, Szemjon nem Kijevben lakik. Tudod egyáltalán a lakóhelye nevét? És... ó, magasságos egek! Már megint itt az az ember!
Garfield sarkon fordult. Valóban. Már a szálloda halljában is látta ezt az embert. Nem ilyennek képzelte a KGB ügynökeit. Ez itt alig múlt húszéves. Gyorsan körülnézett, majd hozzájuk lépett, és behízelgő hangon így szólt:
– Kérem, önök megbocsát nekem? Akarnak szoba aludni? Tudok szép szoba, pont közel busz, metró, maguknak van USA-dollár fizetni?

12. FEJEZET
Április 27-e, vasárnap

A Szmin család otthona nem közönséges „lakás”. Kellemes, ötszobás lakosztály, Pripjaty legjobb házainak egyikében, a tizenhatodik emeleten. Ötszobás! Természetesen ez jár Szmin pozíciójához, és különben is joguk van lakótérre Nyikolaj, az idősebb fiú kapcsán is. Nyikolaj Szmin jelenleg a légierőnél szolgál; állomáshelyére Szelena Szmin nem szívesen gondol. Szminék nagyon kényelmesen élnek. A konyhában nem csupán hűtőszekrény, hanem mélyhűtő is található. A fürdőszobába a kád mellé zuhanyozót és bidét szereltek, és Szelena Szmin már megbízott egy mérnököt, hogy ellenőrizze: elbírja-e a födém a soron következő fürdőszoba-berendezési tárgyat, a pezsgőfürdőt, mely a fürdőkád helyére kerül majd. A hatalmas hitvesi ágyat angol lepedő és Írországból érkezett, fehér csipke ágyterítő borítja. Talán egész Ukrajnában ez az egyetlen ilyen darab.
A nappali szobában orosz, francia és német nyelvű illusztrált kötetek hevernek a kisasztalon. A díszhelyet a leningrádi Ermitázs kincseit bemutató, csodálatosan illusztrált album foglalja el. Eredetileg kizárólag exportra szánták, ezért ritkaságnak számít. Több elegáns útikönyv található mellette a világ minden tájáról, és természetesen maga az NDK-ból származó, üvegtetejű kisasztal is említést érdemel. Magától értetődő, hogy televízió és hozzá kapcsolva videó is áll a szobában. A Szmin család csaknem húsz darabra rúgó videógyűjteményt mondhat magáénak. A műsorok többsége a szülők ízlésének megfelelően balett és opera, de van négy-öt amerikai film is Vaszilij kedvéért. A fiú kedvence a Jézus Krisztus szupersztár. (Egy kisebb televízió Vaszilij szobájában is van. A szoba falait szovjet űrhajók és űrhajósok fényképei díszítik, valamint Edgar Mitchell amerikai asztronauta dedikált portréja.)
Szelena tiltakozna, ha valaki azt állítaná róluk, hogy „Brezsnyev-stílusban” élnek, bár rámutatna: jogosan illeti meg őket némi fényűzés, hiszen a férje a brezsnyevi idők óta tölti be tisztségét. Szelena túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy rendben tartsa ezt a hatalmas lakást. Eljár azonban hozzájuk egy tizenhét éves lány a közeli kolhozból; reggel hétkor érkezik, s ha vendégek vannak, éjfélig marad.

Vasárnap reggel, amikor Szelena hazaérkezett, a lányt sehol se látta. A férjét sem. Vaszilij azonban felöltözve aludt, keresztben az ágyát borító kockás takarón. Ruhája piszkos és sáros volt. Halkan hortyogott.
Szelena nem keltette fel. Semmi különösebbet sem akart mondani neki, egyszerűen örült, hogy életben találja. Hallani sem akart tőle semmit, így is túl sokat hallott már, még többet látott, tapasztalt és érzékelt az elmúlt huszonnégy órában. Csak annyit akart, hogy megszabaduljon az egésztől; ismét szervezhesse a május elsejére tervezett vendégséget a család néhány válogatott barátja számára, és tovább álmodozzék a pezsgőfürdőről.
Gyakorlati szempontból a tisztálkodás volt a legfontosabb. Már két napja viselte ugyanazt a ruhát. Feltette a teavizet (közben végigfuttatta az ujját a gáztűzhely peremén, s elhatározta, hogy beszél hétfőn a lány fejével), s a zuhany alá állt.
Csupán csordogált a langyos víz.
Most, hogy visszagondolt rá, a konyhai csapból is alig jött a víz. Szelena igyekezett a lehető leggazdaságosabban bánni a kevés vízzel. Gondosan leszappanozta magát. Talán sose vágyódott még ennyire a pezsgőfürdőre. A kijevi két nap emléke sem fokozta a jókedvét. Az amerikai rokonok látogatása izgalmas volt ugyan, de máris távolinak tűnt, akár az első szólótánc a Hattyúk tava diákelőadásán, vagy az a nap, amikor Szemjon Szmin sétálni hívta a cseresznyefák közé, hogy megkérje a kezét. Szelena agyának gyakorlatias része az álmodozás közben elraktározta a feladatot: beszélni kell Szminnel az anyja nevén levő lakásról. Vajon érdemes-e éppen egy hruscsovi nyomortelepen tartani fenn hídfőállást Kijevben?
Szelena Szmin tulajdonképpen kedvelte az anyósát. Sőt egész jól kijöttek egymással. Pedig micsoda fura mókus az öregasszony! Mi haszna az embernek egy anyósból, aki bár minden fontos embert ismer – vagy legalább az apjukat meg a nagyapjukat –, de úgy él, mint egy nyugdíjas kolhozparasztasszony? Jó, rendben, Aftazia Szmin szívesebben él csöndesen, visszavonultan. Senki se gátolja meg benne. Attól még a fia szerezhetne valami normálisabb lakást! Jobb környéken. Több hellyel a ruhák meg egyebek számára, amire szükségük lehet, és az ég szerelmére, egy telefonnal! Az se baj, ha a nagymama nem lakik benne. S ha már itt tartunk, miért ne lehetne neki, Szelenának, külön kiskocsija? Ha más nem, legalább egy Moszkvics. A fontos az, hogy soha többet ne kelljen buszon zötykölődnie Kijevtől Pripjatyig – pusztán azért, hogy egy ellenőrzési ponton minden teketória nélkül leszállítsák, tizenöt másik utassal együtt, akik szintén a katonaság vonala mentén próbálnak eljutni a céljukhoz, ha tudnak! Nem volt egyedül; ugyanitt akadt el Ivánka Hrenova, a személyzeti és biztonsági igazgató felesége. Nem várta autó a kijevi repülőtéren, amikor hazatért a szmolenszki rokonoktól; taxiját a katonák visszaküldték az ellenőrzési pontról, csöppet se törődtek vele, hogy ki Hrenova férje. Vagy Szelenáé. Még Ivánka is kiabálásra kényszerült, így érte el, hogy egy mentőkocsi hazavigye mindössze két kilométerre levő otthonába. Szerencsére legalább Szelenát is maga mellé vette.
Az akadozó vízellátás ellenére felfrissült a zuhanytól. A teendőkön kezdett gondolkodni. A hűtőben volt még élelem, ez azt jelenti, hogy megérkezett a boltból a különleges „elosztás”, nem kell tehát a vásárlás miatt aggódnia. Vaszilij nem alhat egész nap, mert akkor éjszaka nem tud majd aludni. Férje valószínűleg hamarosan hazaér, vagy legalább hazatelefonál, és megmondja, hogy ez az ügy az erőművel megzavarja-e a május elsejei tűzijáték alkalmából adandó estélyüket.
Ezek a dolgok foglalkoztatták Szelena Szmin agyának gyakorlatias felét; amikor azonban törülközés közben kinézett az ablakon, és észrevette a füstoszlopot, mely kilométerekre ellátszott, kínos kétely törte át kellemes biztonságérzetének páncélját.
Reményvesztetten újra tárcsázta az erőmű számát, amikor meghallotta az emeletükre érő felvonó csikorgását. A vasajtó zörgött és becsapódott, kulcs csörgött a zárban. Hazajött Szmin.
– Ó, te is itthon vagy! – mondta. – Van valami ennivaló?
Szelena Szmin még sohase látta ilyennek a férjét. Méret utáni öltönye mocskos volt, a nadrág hajtókáit átitatta a sár, a cipő tönkrement. Máskor oly kerek képe beesett; szeme alatt hamuszürke félholdak húzódtak, s csaknem világított az a szörnyű sebhely.
– Ó, drágám! – Lesegítette a kabátját. – Ülj le! Várj, mindjárt hozok valamit. Szörnyen nézel ki. Mi történt?
Szemjon Szmin a feleségére emelte megpattant erektől vöröslő szemeit. Karjával az ablak felé intett, amerre a füst észak felé kanyarodó csigavonala látszott.
– Az történt – felelte.

A leves legalább két napja készült, de Szelena nem érezte, hogy szaga lenne. A biztonság kedvéért egy perccel tovább forralta. A kenyér egész friss volt. Szmin lezuhanyozott, felöltötte barna, vattázott háziköntösét. Mire a fürdőszobából kijött, a felesége feltálalta az ételt.
– Le tudtál zuhanyozni? Volt elég vized? – Épp csak hogy elég. Átmeneti áramkorlátozás van. Valószínűleg a mi házunk szivattyúit is érinti. Szelena teát töltött.
– Pihenned kéne – korholta a férjét.
– Ha ettem, alszom egy órát. Nem többet. Feltétlenül ébressz fel.
– Biztosan vissza kell menned?
– Ki helyettesíthetne? – kérdezett vissza tele szájjal. – Az igazgató még Moszkvában van. A főmérnök tegnap éjjel összeomlott. Most hat kilométer távolságból igyekszik kézben tartani a dolgokat.
Szelena a tányérjába merítette a kanalát, de csak kavargatta az ételt.
– Ekkora a baj? – Inkább kijelentés volt, mint kérdés.
– A háromszáz műszaki dolgozóból negyvenen kórházban vannak, és százhármán jelentek meg munkára. A többiek egyszerűen elmenekültek.
– Nem hibáztatom őket! – kiáltotta Szelena önmaga ellenére. – Én is jobban szeretném, ha...
– Te is jobban szeretnéd, ha nem jöttél volna haza – fejezte be helyette Szmin. – Egyetértek. Itt nem biztonságos.
– Felrobbanhatunk?
– Ez már megtörtént. Nem robbanásoktól kell tartanod. Az a füst tele van méreggel. Minden részecskéje... Te jó ég! Várj! – Felkelt az asztaltól, becsukta az ablakokat. – Ne nyiss ablakot, amíg nem szólok, hogy lehet – parancsolta. – Míg alszom, töröld le a port az ablakpárkányokról. Mindenhonnan töröld le a port. Újságpapírt használj. Ha végeztél, dobd ki a papírt, és nagyon alaposan mossál kezet.
– De a lány...
– Akkor látjuk a lányt legközelebb – mondta Szmin nyomatékkal –, amikor a disznónak szárnya nő, vagy amikor úrrá leszünk ezen a helyzeten. Amelyik hamarabb bekövetkezik. A levetett ruháim ott vannak egy papírzsákban. Ne nyisd ki a zsákot, dobd ki úgy, ahogy van.
– A jó öltönyöd!
Szmin felsóhajtott, nem felelt. Kenyérrel kitörölte a leves maradékát, majd folytatta:
– Ha felébredt, ne engedd el itthonról Vaszját. Ha érte jönnek, mondd azt, hogy hányásai vannak; azt hiszik majd, hogy sugárfertőzést kapott, és békén hagyják.
– Sugárfertőzést?
– Muszáj minden szavamat megismételned? – kérdezte Szmin csaknem kedélyesen. – Kérlek. Tedd, amit mondtam. És te magad se menj el itthonról. Mihelyst lehetőségem lesz rá, elintézem, hogy kitelepítsenek benneteket. Valószínűleg visszamentek a bábuskához Kijevbe. Csomagold be, amit kell, de legfeljebb két bőröndbe.
– Mennyi időre csomagoljak? – Szelena már meg se lepődött, hogy nem kap választ. A férje fölkelt az asztaltól, és lassan a hálószobába ment. Úgy mozgott, mintha mint annyiszor, most is fájna a dereka.
Szelena leszedte az asztalt, összegyűjtött néhány régi újságot, és hozzálátott, hogy a férje instrukciói szerint letörölgesse a port. Megnedvesítette az összegyűrt papírgombócot. A konyhai mosogató csapjából még vékonyabb sugárban folydogált a víz. Szelena kis híján sírva fakadt. Aztán inkább a földhöz vágta a papírt, és bement Szminhez a hálószobába.
Szmin nem feküdt az ágyban. Az ablaknál állt, a füstoszlopot nézte.
– Szelena – mondta, hátra se fordulva. – Tényleg nagy baj van. Felrobbant. Semmit sem tehettünk. Ha nem oltjuk ki nagyon-nagyon gyorsan, hamarosan az egész Szovjetunióban gyilkolni kezd a sugárbetegség, s csak a jó ég tudja, hogyan oltjuk ki. Semmi se válik be.
– Majd te biztos kitalálsz valamit – mondta Szelena kétségbeesetten.
– Remélem. Korántsem bizakodom ennyire.
– Dehogynem! Biztos vagyok benne! És aztán, ha lezárult a vizsgálat, nyilván menesztik az igazgatót, és eljön a te időd... – Abbahagyta, mert Szmin hátrafordult, és rámeredt.
– Szelena, kedvesem – kérdezte –, csak nem gondolod, hogy nekem valami hasznom lehet ebből?
– Mindenki tudja, hogy te végzed az ő dolgát is! Igenis megérdemled az előléptetést!
– Előléptetést?!
– Így van – erősködött Szelena. – Az igazgató... még csak ott se volt. Pedig ő a felelős. Mindenki tudja, hogy te javítod ki a hibáit, és fedezed a kudarcait. Ki mást vonnának felelősségre?
Szmin csöndesen méregette a feleségét.
– Te tényleg azt hiszed, hogy lesz olyan, akinek nem jut ki a felelősségre vonásból?

13. FEJEZET
Április 27-e, vasárnap

A csaknem ötvenezer lakosú Pripjaty városa, üzleteivel és filmszínházával, könyvtárával és öt iskolájával, munkásszállóival és lakótelepeivel egyetlen célt szolgál: a Csernobili Atomerőmű működését. A hatalmas fenyőerdőktől övezett város vadonatúj. Alig van benne tízévesnél öregebb épület. Maga a Csernobili Atomerőmű se idősebb. A nagy honvédő háború idején a város helye csatatér volt; ezrével mészárolták le itt egymást németek és szovjetek. A mutatós toronyházak alapjainak ásása közben harci gépek roncsai és csontvázak fordultak ki a földből.
Pripjaty lakói szerencsésnek mondhatják magukat. Jómódúak, mért az erőműben magasak a bérek, és még a város másik két fő iparvállalatánál, a rádiógyárban és az építőipari vállalatnál is jól fizetnek. A lakosság fiatal, az átlagéletkor a gyerekeket nem számítva is alatta marad a harminc évnek. Városuk a „fejlett” építészet büszkesége. Az egész Szovjetunióból idejárnak a várostervezők tanulmányútra. A város építése célberuházás volt, Pripjaty pedig nemcsak jól felel meg a célnak, amire építették, de tetszetős is. Még a város emberarcú jellegére is vigyáztak. A pripjatyiak büszkék rá, hogy a legfontosabb sugárút nyomvonalát megváltoztatták, mert így megkímélhettek három, nagy becsben tartott vén almafát, melyek valamiképpen átvészelték a háborút. A lakóépületeket kerámiacsempékkel burkolták, fehéren, kéken, rózsaszínűén csillognak a napfényben. Az utak szélesek, és ez ésszerűségre vall: olcsó volt a homokos föld. A város tele van zöldterülettel. A pripjatyiak nemigen tülekedtek érte, hogy másutt kapjanak állást – legalábbis ez idáig.

Bogdan Kalicsenko vezető operátor kitartó dörömbölésre ébredt. Keresztet vetett, majd rohant ajtót nyitni. Az odakint álló férfi azonban nem az erőmű első osztályától jött, és nem is az iránt érdeklődött, hogy Kalicsenko miért menekült el a munkahelyéről. Zaharin volt az, a sarki tejboltból. Fehér köpenye és sapkája nélkül alig lehetett ráismerni. Az erélyes dörömbölés után furcsán hatott a habozása.
– Felébresztettem, Kalicsenko elvtárs? – kérdezte. – Nem bíztam benne, hogy itthon találom. Gondoltam, talán az erőműben van.
– Ma szabadnapos vagyok. – Kalicsenko a vörös kendővel felkötött jobb karját dörzsölgette.
– Valóban? Most is rendes műszakokat tartanak? Pedig azt hittem... – A tejboltos közelebbről is megnézte Kalicsenko karját. – De hát látom, hogy megsérült.
Kalicsenko átfogta a karját a másik kezével.
– Mit akar? – kérdezte barátságtalanul.
A másik a torkát köszörülte. Sokkal alacsonyabb volt az operátornál. Felnézett rá, és bátortalanul hozzákezdett:
– Kalicsenko elvtárs, maga megérti ezeket a dolgokat. Én nem. Én csak egyszerű boltos vagyok. Magának műszaki képzettsége van. Meg vagyunk rémülve, tudja. Ez a robbanás... a füst... többen úgy gondoljuk, hogy nem biztonságos itt maradni Pripjatyban. Valóban ennyire súlyos a helyzet, mit gondol?
– Ezt majd a hatóságok eldöntik – vetette oda nyersen Kalicsenko.
Zaharin makacskodott.
– A hatóságok máris túl vannak terhelve. Alig van rendőr az utcákon. Egyetlen tűzoltó és egyetlen tűzoltóautó se maradt a városban. Az erdőben izzó parázs hullik! A sógorom saját szemével látta. Mit teszünk, ha ez az épület felgyullad?
– Ez mind nem rám tartozik – felelte ingerülten Kalicsenko. Ellenségesen méregette a tejboltost, nevetséges vasárnapi öltönyében. Zaharin öregebb és bizonytalanabb volt, mint amikor a boltjában kellett tojást kiadnia a vevőnek vagy óvatosan a hűtőbe rámolnia a műanyag tejeszacskókat. A rémület is meglátszott rajta, bár gondosan igyekezett leplezni. Ettől némiképp enyhült Kalicsenko ellenszenve. – Nem tudom, mit akar tőlem – mondta kelletlenül.
– Elsősorban tájékoztatást, kérem szépen! Maga tudományos ember. Az én tizennégy éves fiam azt mondja, hogy az erőmű füstjében rádiumatomok meg más anyagok vannak, és ezektől kihull a hajunk, kiszárad a vérünk, és meg is halhatunk. Igaz ez?
– Nem, erről azért nincs szó. – Kicsit habozott, aztán hozzátette: – Bár a radioaktív por kétségkívül veszélyes lehet.
– Radioaktív por! Mint az amerikai kísérleti robbantások után! Hát akkor nem kellene bennünket elszállítani innen, amíg el nem múlik a veszély? Kérem, Kalicsenko elvtárs, nekem három gyermekem van. Néhányan beszélgettünk erről a dologról – alig aludtam az éjszaka –, szerintem el kéne mennünk a hatóságokhoz, és követelni, hogy legalább a gyerekeket szállítsák biztonságos helyre. Kérjük, jöjjön velünk a pártszékházhoz...
– Az teljesen ki van zárva!
Ekkora vehemencia hallatán Zaharin ijedten hátralépett. Pislogott. Most, hogy nem volt a fején a fehér sapka, Kalicsenko láthatta, teljesen kopasz.
– Jelentkeznem kell az erőműnél – jelentette ki Kalicsenko határozottan. – Már csak a szükséghelyzetre tekintettel is. Sajnos nem segíthetek.
– Beszélek újra a többiekkel – felelte Zaharin makacsul, amint Kalicsenko becsukta előtte az ajtót.

Kalicsenko végül mégsem „jelentkezett” az erőműnél, a dolgok másként alakultak. Pedig a telefonkagyló már a kezében volt, nem egyszer, de négyszer, mindegyik alkalommal azonban, mintha az ördög incselkedne vele, megzavarta valami a telefonálásban.
Először is vécére kellett mennie. Aztán valami hirtelen zajt hallott az udvarról. Az ablakhoz kellett mennie, hogy lenézhessen. Legalább harmincan álltak odalenn. Vitatkoztak, hangoskodtak, az erőmű felé mutogattak. Kalicsenko nem láthatta a füstoszlopot az ablakából, de nyilvánvalóan arról folyt a beszéd.
Aztán, kezében a telefonkagylóval, így szólt magához:
– Ők is felhívhatnak engem, ha veszik a fáradságot, hogy kikeressék a számomat. Majd hívnak, ha szükségük lesz rám. Különben se jelentkezhetek munkára borotválatlanul. – És meg is borotválkozott, hallatlan gonddal, kétszer egymás után. A menyasszonyától nemrégiben, születésnapjára kapott tubusos borotvakrémet használta.
Kalicsenko magas, világos bőrű férfi volt, szakálla annyira szőke, hogy hetente legfeljebb kétszer kellett borotválkoznia. Most azonban meggyőzte magát, hogy ha a helyzet tényleg olyan súlyos, mint ahogy előző nap látszott, akkor hosszú ideig nem lesz ismét alkalma borotválkozni. Aztán visszaakasztotta a jobb karját (ami egész jól működött a borotválkozáskor) a kendőbe, és eltökélten a telefonhoz menetelt. Ekkor megint zörögtek az ajtón.
Raja volt, a menyasszonya. Sietősen becsusszant a félig nyitott ajtón, és gyorsan becsukta maga mögött.
– Az az ember a tejboltból... – kezdte. Kalicsenko felnyögött.
– Szóval téged is zaklat?
– De Bogdan, hát nincs igaza? Kérlek! Hányszor magyaráztad el, hogy milyen veszélyesek lehetnek azok a radioaktív anyagok? Én nem a tejboltosért aggódom, sem érted, sem magamért. Vagy elfelejtetted, hogy mit hordozok számodra? – Tenyerét még teljesen lapos hasára fektette.
– Egyetlen percre sem felejtem el – mondta a vőlegénye fanyarul.
– Hát akkor hallgasd meg ezt a Zaharint! Szerintem tényleg segítened kell neki. Értessétek meg a hatóságokkal, hogy mi a teendő!
– Raja – magyarázta türelmesen –, ezeket a döntéseket nem nekünk kell meghoznunk. Különben is, örülnél, ha kiürítenék Pripjatyot? Mit gondolsz, mi lesz, ha mindenkit elküldenek? Emberek ezreit kéne költöztetni. Iszonyú felfordulással járna. Képzeld csak el, mi lenne, ha téged Kijevbe küldenének, engem meg, mondjuk, Kurszkba?
– Biztos megtalálnánk a módját, hogy együtt lehessünk.
– Persze, előbb vagy utóbb nyilván igen – felelte a vőlegénye határozottan. – De biztosan beletelne némi időbe. És addig? Mi lesz az esküvőnkkel? Gondolod, hogy egy vasútállomáson is megrendezhetnénk a lagzit? Hol lesznek a barátaink?
– Bárhol össze lehet házasodni, Bogdan! Legfeljebb nem az erőmű Vörös Termében tartjuk az ebédet. Vagy összeházasodunk, és később üljük meg az esküvőt a barátainkkal, ha majd mind visszatérünk Pripjatyba.
– Pripjatyba? Amikor ennyi méreg hullik mindenütt? Ugyan mikor lesz az? – Többet is mondott volna, de visszafogta magát, mert Raja szeme kerekre tágult az ijedségtől. – Rendben van – mondta józan hangon –, gondoljunk mindent végig, lépésről lépésre. Egyetértek azzal, hogy neked talán jobb lesz távoznod, már csak a pici miatt is. Más kérdés, hogy én mehetek-e egyáltalán. Nem tudom; az is lehet, hogy mindenkire folyamatosan szükségük lesz az erőműben. Mindenesetre tételezzük fel, hogy én is mehetek. Jó. Te azonnal indulsz, én követlek, amikor tehetem. A szüleid Donyeckben biztosan befogadnak minket, ha ott házasodunk össze. Legjobb lesz, ha fölszállsz a buszra...
– Buszra! Miféle buszra, Bogdan! Nincsenek buszok! Az utcákat fehér hab borítja!
– Fehér hab? – Kalicsenkónak egyre kevésbé tetszett a dolog. Az utcákra kijuttatott hab azt jelentette, hogy a radioaktív por veszélye valamelyik illetékes szerint is kézzelfogható veszély.
– Igen, fehér hab, és nem járnak a buszok. Nem is jártál odakint? Kimenteni az országútra, hogy megnézzem, mi történik. Ott van az összes busz, rendőröket, katonákat meg tűzoltókat szállítanak. Az utat ellepik a mentőjárművek. Kérlek, lásd be. Az egész városnak mennie kell, vagy mindannyian maradunk.
– Nem tartom jó ötletnek – morogta Kalicsenko kelletlenül. Raja elkeseredetten felsóhajtott, majd kinyújtotta a kezét.
– Mutasd legalább a karodat – rendelkezett. A férfi sztoikus arccal tűrte, hogy a menyasszonya felhúzza a fürdőköpeny ujját. – Érzékeny? – tapogatta végig Raja Kalicsenko karját.
– Nem. Igen, ott... egy kicsit.
Raja gyengéden előre-hátra hajtogatta a vőlegénye karját. Közben felsóhajtott.
– Tudod, azt hiszem, reggel óta fáj a torkom.
– Túl sokat dohányzol.
– Nem, kedvesem, ez nem a dohányzástól van. És az arcom is... nem is tudom, hogy magyarázzam... bizsereg. Mintha parányi tűket szurkálnának bele. Nem mintha fájna. Csak szokatlan.
– Talán az a sok cigaretta gátolja a vérkeringésedet.
– Az arcomban? Hát, ha szerinted nem komoly... – Elengedte a bekötött kart. – Nem látok zúzódást – mondta határozatlanul. – El kéne menned a dokihoz.
– Most, amikor annyi igazán súlyos sérült van? – Hirtelen mozdulattal felállt. – Bocsáss meg, a fürdőszobába kell mennem. – A becsukott ajtó mögött kicsit jobban érezte magát. Raja nevetséges tünetei természetesen képzelődések. Kalicsenko sose olvasott sugárfertőzés miatti torokfájásról vagy bizsergésről... bár, állapította meg bánatosan, sose rágta át magát mindazon az olvasnivalón, amit egy Csernobil típusú helyen az ember elé szórnak.
Amint Kalicsenko mögött becsukódott a fürdőszoba ajtaja, Raja elővett egy Stewardess cigarettát, és mélyen leszívta a mentolos füstöt. Azonnal elfogta a lelkifurdalás. Szabad-e egyáltalán cigarettáznia? Nem árt-e meg a gyereknek? A jövendőbelije határozottan állította, hogy megárt, de a klinikán csak a vállukat vonogatták, és a mértéktartást emlegették.
Bárcsak a sugárzásról is kikérdezte Volna őket! De ki gondolta volna, hogy ilyesmit is érdemes lesz megkérdezni? Reménykedve tapintotta meg a hasát, aztán aggódni kezdett. Egészen mostanáig csak az aggasztotta igazán, hogy tényleg elveszi-e a vőlegénye feleségül, s hogy a gyerek örökli-e az apja kék szemét.
Most viszont – lesz-e egyáltalán szeme?
Mire Kalicsenko kijött a fürdőszobából, Raja makacsságát megacélozta a félelem.
– El kell menned a pártházhoz – jelentette ki erélyesen.
– Hagyjam itt a telefont? És ha szükségük van rám odabenn?
– Már hogy találnának meg itt? – mutatott rá a menyasszonya. – Legjobb tudomásuk szerint még mindig a nőtlenszállón vagy, nem igaz?
– Úgy emlékszem, tájékoztattam az illetékeseket róla, hogy itt leszek. – Ez persze hazugság volt. Éppen ellenkezőleg. Kalicsenko szerint senkire se tartozik, hogy ő átmenetileg kölcsönkérte barátja lakását, mert az Odesszába utazott a felesége után, hogy lebeszélje a válásról. Különben is, Hrenov egyes megjegyzéseiből ítélve szinte biztos, hogy ennek a lakásnak a telefonszáma is szerepel a személyzeti és biztonsági dossziékban.
– Tényleg azt hiszed, hogy ebben a felfordulásban ez bárkinek eszébe jut? Igazán, Bogdan, ha úgy érzed, hogy szükségük van rád, neked kell őket felhívnod. De előbb gyere a pártházhoz. Mást úgyse tehetünk, nem igaz?

Kalicsenko nem látott kiutat. Nem bujkálhat az örökkévalóságig a barátja lakásában, ahogy előző nap tette. Végül csak föladta; megadta magát menyasszonya nógatásának, és kelletlenül megkereste a tejboltost, hogy közölje vele: alapos megfontolások után úgy döntött, hogy velük tart, és beszél az emberekkel a pártbizottság székházában. Nem mintha jó ötletnek tartotta volna. Éppen csak nem tudott jobbat.
Körülbelül százan voltak, akik makacsul elmasíroztak a pártházhoz. A fehér hab darabossá száradt és elszennyeződött, a levegőben kellemetlen, füstös, szalmiákra emlékeztető szag terjengett. A buszok valóban nem jártak. Más forgalom se nagyon volt, hiszen senkit se engedtek be a városba. A csoport az utak közepén haladt, de sehol se akadt egy rendőr, hogy megbírságolja őket a szabálytalanságért. Zaharin vezette a menetet. Kalicsenko komor és elszánt képpel haladt mögötte.
A kora délelőtti időpont ellenére – alig tíz órára járt az idő – komor, rézszínű volt a fény. A nap ragyogóan, sőt forrón sütött a felhőtlen égen. A csernobili füstfelhő azonban a fél égboltot elfátyolozta. A polgárok, akik máskor fürdőköpenyben üldögélnek, teázgatnak, kényelmesen élvezik pihenőnapjukat, most izgatottan álltak az ablakaikban vagy a járda szélén; szót váltottak a menetben haladókkal, néhányan be is álltak közéjük. Legtöbben egyszerűen aggódtak.
A pártház előtt nyugtalanul mocorgott a zászló a szélben. Két idősebb, holtfáradt rendőr állt a kapuban.
– Mi a bajuk, emberek? – kérdezte ingerülten az egyik. – Miért zavarognak ebben a válságos helyzetben?
– A párttitkárral akarunk beszélni – közölte Zaharin vakmerően.
– Vasárnap reggel? Elment az eszük?
– Rendkívüli helyzet van – makacskodott Zaharin.
– Az kétségtelen – kapcsolódott be a másik rendőr is. – A párttitkár éppen ezzel van elfoglalva. A kötelességét teljesíti. Maguk meg azonnal menjenek haza valamennyien.
– Nem – felelte Zaharin. – Követeljük, hogy tegyenek valamit. A várost ki kell üríteni! Kalicsenko elvtárs ezeknek a kérdéseknek a szakértője. Majd ő elmagyarázza önöknek.
Kalicsenko elvtárs azonban nem tette. Mire ugyanis Zaharin szakvéleményt kérhetett volna műszaki szakértőjétől Bogdan Kalicsenko már nem volt sehol.

14. FEJEZET
Április 27-e, vasárnap

A Csernobili Atomerőműben nem történt „reaktormagleolvadás”. Legalább ez a katasztrófa nem fenyegetett, az urán-dioxid ugyanis csak 3800 °C fölött olvad meg. Még az égő grafit hőmérséklete se sokkal több, mint ennek a fele. A grafit égése során végső soron ugyanúgy szén és oxigén egyesül, mint a családi villa kandallójában a lobogó tüzet éltető fahasáb égésénél. Igaz ugyan, hogy a katasztrófát nukleáris robbanás indította el, ez azonban a másodperc töredéke alatt el is fújta magát. A híres nukleáris rémálom, a reaktormag leolvadása tehát nem fenyeget. Hallatlan nagy ezzel szemben egy másik veszély. Sőt közben még nagyobb lett.
Amikor a grafit égésekor a szén az oxigénnel egyesül, felszáll a magasba a füst. Nincs ugyan kémény, mint a kandallóban, de ennek a tűznek nincs is rá szüksége. Ezen a hőmérsékleten a tűz gondoskodik a saját kéményéről: a forró füst- és gázoszlop meredeken tör felfelé a légkörön át. Közben mindenféle gázokat és szilárd részecskéket sodor magával. Ez a valódi veszély. Következményei beláthatatlanok. A füst halálos mérgeket tartalmaz. Most már nem csupán a reaktormag uránja radioaktív. A reaktor közben újabb mérgeket gyártott magának, s ezek közül nem egy lényegesen rosszabb az uránnál. Ez a folyamat elkerülhetetlen. Még ha teljesen tiszta és csaknem ártalmatlan anyagokkal indul is egy reaktor, saját sugárzása következtében csakhamar elszennyeződik. Egyes atomok darabokra esnek szét, és minden egyes atom egy-egy új kémiai elem. Az atommagok részecskéket vesztenek vagy nyernek. Olyan elemek is képződnek – a transzuránok – amelyek elő se fordulnak a természetben. A legtöbb ilyen új elem gyilkosan radioaktív. Ezért páratlanul veszélyesek a nukleáris balesetek.
Kivétel nélkül minden radioaktív anyag minden élőlényre ártalmas, a gombától az emberekig. Nagy sugárdózisok gyorsan ölnek. A kisebbek hatása elhúzódik. Az elképzelhető legkisebb adag – egyetlen részecske egyetlen sejtet károsít – esetleg nem is okoz kimutatható kárt, mivel a test többi része meggyógyíthatja vagy pótolhatja a beteg sejtet. Ha nem teszi, a hatás akár évtizedekig is lappanghat, és csak az élet későbbi szakaszában jelentkezik mint rákos megbetegedés.

Bárki bármit mondjon is a minisztérium embereiről, gondolta Szmin elcsigázottan, egy dolgot el kell ismerni: el tudják érni, hogy jól menjenek a dolgok. Az elmúlt fél nap alatt özönlöttek Csernobilba a szakértők, Szmin már számlálni se győzte, annyian jöttek. Orvosspecialisták, mérnökök, építészek. Varazin főmérnök dácsája hamarosan szűknek bizonyult az értekezletek számára, nem is beszélve azokról a személyekről, akik mind a 4. reaktor balesete által okozott károk leküzdésével foglalkoztak. Szmin nem zárta ki azt a lehetőséget sem, hogy a dácsa a szakértők számára kényelmetlenül közel volt a meztelen reaktormaghoz. Mindenesetre tény, hogy új harcálláspontot jelöltek ki harminc kilométerrel távolabb, az egyik kolhozfalu pártbizottsági épületében.
A minisztérium emberei nem csupán szakértőket varázsoltak elő, hanem anyagot, eszközt, felszerelést is. Nehézjárművek serege zötyögött át megállás nélkül az ellenőrzési ponton az erőmű felé. Egész éjszaka érkeztek a teherautók, csupa olyasmivel megrakva, ami eddig sohasem állt a csernobiliak rendelkezésére. Mindenkit elláttak kicsiny, töltőtoll alakú, alumínium sugárdózismérővel. Mindenki kezeslábast s a fület és nyakat is takaró sapkát viselt, még az ellenőrzési ponton szolgálatot teljesítők is, valamint szövetmaszkot orruk és szájuk elé kötve (bár az ellenőrzési ponton a maszkok tulajdonosaik nyakában csüngtek). Ránézésre semmi sem különböztette meg a tábornokot a segédmunkástól. Valamennyiüket tetőtől talpig beburkolta a zöld vagy fehér védőöltözék. Valamennyien robotnak látszottak.
Ha azonban robotok lettek volna, nem áramlott volna megállás nélkül a sérültek serege az erőmű felől.
Legtöbben a tűzoltók közül sebesültek meg. Számosan szenvedtek súlyos égéseket, ám sokukat még nagyobb baj ért. Szájuk és orruk körül gennyedző hólyagok pattantak ki, és ezek nem égési sebek voltak, hanem a sugárbetegség első tünetei. S a gyorsaság, mellyel felütötték a fejüket, az elszenvedett sugárdózis hallatlan nagyságát jelezte.
Raszputyin, a sugárbiológiai hatások szakértője szigorú rendet léptetett életbe a sérültek ellátásánál. Fehérbe öltözött, fehér kesztyűs és fehér csuklyás ápolók gyengéden levetkőztették a hordágyon fekvő beteget, még a szabad ég alatt. Ruházatának minden darabját tárolóedénybe tették, hogy majd elássák abba a mély árokba, amin máris dolgoztak a buldózerek. A levetkőztetett beteget az orvosok vették kezelésbe. Először gondosan lemosták a szabad bőrfelület minden négyzetcentiméterét, közben sugárzásdetektorral ellenőrizték munkájukat. Azután kórházi hálóinget adtak rájuk, és beborogatták az égési sebeket. Az ellenőrzési pontról újabb mentőautók vitték tovább a betegeket. A legsúlyosabb sugárfertőzést szenvedetteket a csernobili repülőtérre szállították, ahonnan repülőgép vitte őket tovább a moszkvai különleges kórházba. A többiek más mentőautókon tették meg a kétórás autóutat a kijevi 18. számú kórházig.
Az országút egy patakot keresztezett a kolhozfalu szélén, ezért telepítették ide az ellenőrzési pontot. Állandóan itt állomásozott egy tűzoltóautó, egyfolytában szivattyúzta a patak vizét. Az összes mentőautót gondosan lemosták, mielőtt visszatértek volna az erőműbe a sebesültek újabb és újabb csoportjáért. A Csernobili Atomerőműből érkező mentőautók sohasem lépték át az ellenőrzési pontot. Nem is fogják soha.

A végtelen értekezletek újabb fordulójára induló Szmin a harcálláspont közelében kis kétszemélyes helikoptert pillantott meg. A jármű közvetlenül az út mentén gubbasztott. Rotorja lassan forgott, a pilóta az ülésen hátradőlve nézte a távoli füstoszlopot. Szmin a rotor alá bukott, és megdöngette az ajtót.
– Pilóta! Jelentkezzék!
A pilóta meglepetten pislogott.
– Kucenko hadnagy, Varanszkij vezérőrnagy pilótája jelentkezem.
– Helyes! – mondta Szmin, mintha csak tudta volna, ki az a Varanszkij vezérőrnagy. – A vezérőrnagy parancsa. Vigyen fel. Meg akarom szemlélni a helyszínt. – És ahogy a hadnagy szája kérdésre nyílt, Szmin máris ráförmedt: – Azonnal! Vagy még nem fogta fel, micsoda veszély fenyegeti az egész országot?
Szmin még sosem ült ilyen apró helikopterben. Tántorogva ugrándozott és botladozott a gép, sokkal rosszabb volt, mint az előző napi. Szmin figyelmét azonban most sem a repülés kötötte le. Sem saját fáradtsága, viszkető hegei, a szúrás a szemében, a szája kisebesedett sarka. Kizárólag a rá váró látványra gondolt.
Öt-hat kilométerről pillantották meg először az erőművet. Az égnek kígyózó, hatalmas fekete füstsáv vastagabbnak látszott, mint tegnap, holott azóta a legtöbb tüzet eloltották. Szmin tudta, hogy a füstfelhő sűrűje a parázsló zsarátnoktól származik. Pripjaty fölé érve Szmin meglepve látta, hogy az utcákon nyüzsög a nép. A helikoptert bámuló arcok messzire fehérlettek.
– Ostobák – mormogta Szmin.
– Mit? – hajolt közelebb a pilóta. – Mondott valamit?
Szmin a fejét rázta. A pripjatyiakat természetesen ki kell költöztetni innen, ez nem kérdéses. A pilóta azonban semmit sem tehet ebben az ügyben.
– Menjen feljebb, ha teheti – sürgette. – De maradjon távol a füsttől!
A pilóta bólintott, és kézzel-lábbal a helikopter vezérlőszerveinek esett. A gép megpördült és felemelkedett, először a reaktortól távolodva, majd a szél felőli oldalon vissza. Alig háromszáz méterrel alattuk tombolt a pokol: Szmin egyenesen beleláthatott. A pilóta lebegésre fogta a gépét. Szmin kinyitotta az ajtót, kihajolt, és lenézett a tűzre, mely sok remény végét s annyi barát halálos ítéletét jelentette.
A hő még ebben a magasságban is megcsapta az arcát. Kétségtelen, hogy a kisebb tüzeket mind kioltották, de a tűzoltók összes erőfeszítése hiábavalónak bizonyult a szétrombolt reaktor grafitmagjának égésével szemben. Nemhogy eloltani, még lelassítani sem tudták. Tegnap még csak a grafit tizede égett, ma már legalább a harmada. Ott, ahol nem égett, a grafit felületét rögök, repedések, felpúposodások borították. Az égő felület fehéren, forrón izzott, mint a nap. Hatalmas szivárványívű vízsugarak csapódtak a fecskendőkből a tűzre, de hatásuk nem mutatkozott. Gőzfelhők jelezték, hol talál izzó részt a vízsugár. Mikor azonban odább mozdították a fecskendőt, a tűz ugyanolyan vehemensen égett, mint addig.
A földön hatalmas töltéseket feltúró buldózerek csikorogtak. Két vízágyú állt mellettük, ontották a vizet a reaktorköpeny alacsonyabb részeire. Idefentről nem látszott, célba ér-e a vizük, és ha igen, van-e haszna.
A füst feléjük hömpölygött.
– Gyerünk innen! – kiáltotta Szmin, visszahúzta magát a kabinba, és becsapta az ajtót. A pilóta már becsűrte a gépet, de egy kóbor pászma gyorsabb volt; füstfelhőbe kerültek, az égő vegyianyagok szaga Szmin torkát kaparta. Aztán kikerültek a levegőre. Mindketten köhögtek. A helikopter imbolyogva szökkent előre.
– Jobb, ha leszállunk – krákogta keservesen Szmin. A pilóta nem is bólintott. Már úgyis a körgyűrű felé tartott, a harcállásponthoz.
Mire földet értek, csillapodott a köhögési roham.
– Köszönöm – mondta Szmin zordonan, és kiszállt, hogy üdvözölje a bejáratnál álldogáló, zöld kezeslábasba öltözött férfit, aki szenvtelen arccal figyelte érkezésüket. Nem kellett a rangjelzéseket keresnie a vállpánton, anélkül is tudta, ki az ismeretlen.
– Köszönöm, Varanszkij tábornok elvtárs – mondta –, hogy kölcsönadta a helikopterét.
A tábornok el se mosolyodott.
– Ugyan miért tagadnék meg egyetlen helikoptert, amikor maguk már a fele mobil technikára rátették a kezüket Ukrajnában? Jöjjön, menjünk be arra az értekezletre.

A tábornok megjegyzése korántsem volt túlzás. Szmin a magasból tömérdek teherkocsit, földgépet, mentő- és tűzoltóautót láthatott a katasztrófa sújtotta erőmű körül. Nyüzsgött ott mindenféle jármű, ami csak előfordul az utakon.
Szmin belépett Varanszkij vezérőrnagy nyomában a tanácsterembe. Egyetlen albizottság ülésezett, az orvosspecialistáké. Ők legalább pontosan tudták, mit kell tenniük és hogyan. A Moszkvai 6. számú Kórházból érkeztek, ez a kórház a sugárzási sérülések kezelésére kijelölt központi gyógyintézet. Amikor az elmúlt este megérkezett a különítmény, első dolguk volt, hogy általános szűrővizsgálatot tartsanak; eddig legalább ezer embert vizsgáltak meg. Közülük kétszázan már útban vannak Moszkvába, hogy megkapják a kezelést, amit még megkaphatnak. Az orvosok éppen erről tájékoztatták Pripjaty néhány párt- és városi tisztviselőjét. Azok komor képpel hallgattak. Szmin megtorpant az ajtóban, a toll formájú dózismérők polcánál. Körbepillantott. A tábornok már továbbment. Senki se nézett a bejárat felé. Szmin lecsatolta régi dózismérőjét, beledobta egy kosárba, és újat tűzött a helyébe.
– Fölöttébb remélem – mondta lehangoltan a pripjatyi városi párttitkár –, hogy nem szándékoznak minden egyes pripjatyi lakost szűrővizsgálatnak alávetni.
– De mennyire, hogy mindenkit megvizsgálnak Pripjatyban! – csattant fel Szmin. Tisztában volt vele, hogy a hangnem sértő, és hogy a titkár jelentést tesz a történtekről – de azzal is, hogy mindez nem számit. Orrát fintorgatta; a helyiséget enyhe trágyaillat lengte be, a kolhoz tehénistállója alig tíz méterre állt a harcálláspont épületétől. – És ezen túl is akad tennivaló Pripjatyban! – folytatta. – Az ottaniak élete veszélyben van. Ki kell üríteni a várost.
Két moszkvai orvos bólintott. A pripjatyi illetékesek elképedtek.
– Képtelenség! – kiáltotta a párttitkár. – Mit beszél itt! Nem kelthetünk pánikot!
– Jobb a pánik, mint a halál – jelentette ki kereken Szmin.
– Visszautasítom – jelentette ki a titkár. – Épp ma reggel jött egy csapat pánikkeltő a pártház elé, ugyanezzel az ultimátummal. Kész tüntetés volt! A hangadókat mindenesetre megtanítottuk kesztyűbe dudálni.
– Ha Pripjatyban dugták őket börtönbe – állapította meg Szmin –, akkor sokáig nem fognak már dudálni, mert hamarosan meghalnak. A város minden lakosa meghal, ha még sokáig ott marad. Azonnal el kell őket szállítani.
– Hová?
– A mezőre, és aludjanak ott, ha más hely nincs – kiabált Szmin –, mert még az is jobb, mint ha meghalnak a lakásaikban! Ha a saját hatáskörükben nem mernek intézkedni, hívják fel Moszkvát. Magam beszélek velük. Ragaszkodom hozzá, hogy... mi az már megint?
Raszputyin, a sugárbiológiai szakértő állt az ajtóban. Mellette egy doktornő, kezében vízzel töltött kémcső. A másik oldalán Serancsuk hidrológusmérnök. Serancsuk ugyanolyan fáradtnak látszott, mint maga Szmin, mégis ő szólalt meg először:
– A patak – mondta. – Ahonnan a betegek mosdatására és a járművek lemosására veszik a vizet. Mérhető radioaktivitást mutat.

Serancsuk kimerültsége nem volt puszta látszat. Csontja velejéig átjárta az ólmos fáradtság. Nem aludt, mióta is? Már számon se tudja tartani. Legalább negyvennyolc órája, annyi szent.
Hazamehetett volna, amikor a katonaság, a tűzoltók és a segéderők végre teljes számban munkához láttak. Amatőr törmeléklapátolókra és hordágy vivőkre már nem volt szükség. Akkor azonban eszébe jutott, hogy ő a vízáramlás magasan kvalifikált szakembere, márpedig kizárólag az áramló víz óvja meg a Csernobili Atomerőmű maradékát attól, hogy csatlakozzék a 4. reaktorhoz a tűzben. Serancsuk volt az, aki életre bűvölt néhány főszivattyút, hogy víznyomást adjon a tűzoltóknak, és a túlterhelt tűzoltóautók fellélegezhessenek egy kicsit. Ő irányította a szivattyúk szívócsonkjait a hűtő tó legmélyebb és legkevésbé üledékes részére.
És ő volt az, aki, miközben az épületek oldalán lecsurgó vizet nézte, amint belefolyik az udvaron gyülekező sártengerbe, elgondolkodott rajta: hová folyik ez a rengeteg víz.
Amikor rátalált Raszputyinra, és kifejtette neki aggályait, a minisztériumi szakértő azonnal reagált. Magához rendelte az egyik orvost, és nekiindultak. A sugárdetektorok megadták a választ. A parancsnoki álláspont melletti, tisztán csörgedező csermely vize radioaktivitást mutatott.
Nem ez volt a közvetlen probléma. Azzal a vízzel még mindig remekül le lehetett mosni a járműveket, és ami a fő: a kolhoz kútjai, ha kell, bőven szolgáltatnak ivóvizet, és a sebesültek mosdatására is alkalmasak voltak.
A gond abból fakadt, hogy a patak nem állt meg az országúinál.
A Csernobili Atomerőmű közelében fakadt, és korántsem kizárólag a belehulló radioaktív pernye szennyezte. Ez a patak vezette el – néhány más vízfolyással együtt – az oltásnál elfolyó vizet. Ezer és ezer hektoliter vizet szivattyúztak ki a Pripjaty folyóból és az erőmű hűtőtavából, hogy a tűzre zúdítsák őket. Ami ebből nem gőzölgött el azonnal, az a földre folyt, és onnan oda, ahová folyhatott: ebbe a patakba, az összes többibe a környéken, és végül, előbb vagy utóbb, magába a Pripjaty folyóba.
– A Pripjaty pedig – mutatott rá komoran Serancsuk – egyenesen a Kijevet tápláló víztározóba ömlik.
Egyenesen a párttitkár szemébe nézett, aki összeráncolt homlokkal állta a pillantását.
– Igen? – mondta kisvártatva, majd felemelt kézzel állította meg Serancsuk közbeszólását. – Értem, mire céloz, de csak nem akarja azt állítani, hogy néhány tűzoltófecskendő vize számít egy egész víztározóhoz képest?
– Az a fecskendővíz – felelte Szmin fáradtan – tele van radioaktív anyagokkal. Mit teszünk, vízvezetékszerelő elvtárs?
– El kell rekesztenünk az elfolyó vizeket – vágta rá Serancsuk. – Gátak közé kell fognunk minden egyes patakot és folyócskát Csernobil közelében. El kell vágnunk a hűtőtavat a Pripjaty folyótól. El kell térítenünk, vagy egyszerűen betömnünk minden csatornát és vízelvezetőt.
A párttitkár döbbenten bámult.
– Eltömni a csatornákat?
– Pontosan – felelte Raszputyin. – Ahogy ezt Serancsuk mondja. Nincs más választásunk.
– Ellenkező esetben megmérgezzük a kijevieket – tette hozzá Serancsuk.
Szmin nagyot sóhajtva feltápászkodott.
– Menjünk, vízvezeték-szerelő elvtárs. Mutasd meg, hova akarod építtetni azokat a gátakat.
Végül persze mégsem Serancsuknak kellett megmondania, hova húzzák fel a gátakat. De nem is Szminnek. Ezt is a moszkvaiak döntötték el. Mire Szmin és Serancsuk visszatértek a főhadiszállásra, valaki előásta a körzet hidrológiai térképét – Serancsuk dülledt szemekkel bámult: nem is tudta, hogy létezik ilyen térkép –, és már be is jelölték a gátak, árkok és elterelések helyét és irányát.
Szmin megértette, hogy az ő szerepének vége. Magasabb hatóság vette át az irányítást. A magasabb hatóság figyelt, beszélt, tervrajzokat szemlélt meg, majd felvette a telefont, és néhány utasítást adott. A magasabb hatóság nem szorult rá, hogy vesztegetéssel vagy hízelgéssel érjen célt. Elég volt utasítania, és valahol Ukrajnában, Moszkvában vagy Belorussziában valaki már rakatta is a munkásokkal a teherautókra mindazt, ami kellett, és a lehető leggyorsabban Csernobilba küldte.
Szmin már tántorgott a fáradtságtól, mégse küldték el. Nem tiltakoztak, ha megjelent a véget nem érő értekezletek valamelyikén, melyen a kérlelhetetlen jövőre vonatkozó terveket vázolták fel, miközben a katasztrofális jelennél is foglalkoztak. Oda is figyeltek rá udvariasan, ha szólt. Erre azonban nem túl gyakran került sor, mivel a magasabb hatóság jobban ismerte saját erőforrásait. Szmin ámult és figyelt.
Raszputyint figyelte, aki elmagyarázta a pripjatyi kórház vezető főorvosának, hogy a klinikát nem csupán azért ürítik ki, mert a betegek számára jobb, ha távolabb kerülnek Csernobiltől, hanem azért is, mert a kórház személyzete egyszerűen nem alkalmas feladata ellátására.
– A maga doktorai égési sebeket, sokkot, hősokkot, szívrohamot diagnosztizálnak. Miért nincs egyetlen sugárbeteg sem?
Lesztiljant figyelte, aki a tűzoltók tábornokát győzködte türelmesen.
– Más módszereket kell alkalmaznunk. – A reaktormag tüze továbbra is ég. Még csak nem is csillapult: az éghető grafit végtelen mennyiségben áll rendelkezésre, és minden atomja mohón kíván egyesülni a levegő oxigénjével. A rettenetesen átforrósodott mag végtelen hőtartalékkal rendelkezik. Ha valamelyest lehűtötték is a felszínt, a hatalmas belső hőmennyiség újra felhevítette, és messze a gyulladási hőmérséklet fölött tartja a grafittömböket.
– Pontosan. Nem is érünk semmit a vízzel – panaszkodott a tűzoltóparancsnok. – Azonnal elforr.
– Nyilván. Ezért hát el kell fojtanunk. Például takarjuk le homokkal. Vagy valamivel, ami távol tartja a levegőt.
– Homokot fecskendőzzünk? – A tűzoltóparancsnok megdöbbent. – Micsoda képtelenség! Sose hallottam ilyesmiről!
– Nem kell azt fecskendőzni – felelte Lesztiljan türelmesen. – Más módon kell. És gyorsan. Hol is tartunk? Hatszáz mikroröntgen óránként Pripjatyban? És állandóan növekszik.
– Én nem ismerem azokat a mikro-hogyishívjákokat – makacskodott a tűzoltóparancsnok. – Én csak a tüzekhez értek – gondolkodott egy keveset. – Nohát akkor. Kaphatunk helikoptereket, amelyekről leszórhatjuk a homokot? Vagy a sisakjukban hordják rá az embereim?
– Természetesen – bólintott Lesztiljan. – Helikopterek. – Felvette a telefont, és a légierőt hívta.
Ugyanilyen csodálkozással figyelte Szmin mindannyiukat. Ő maga alig szólt, így telt az egész nap, az egyik vészhelyzet a másik után, és sosincs idő a régebbi problémamegoldására, mert máris nyakukon az újabb. De legalább a légierő megígérte, hogy estére itt lesznek a helikopterek. Legalább hozattak egy darut Pripjatyból az égő reaktorhoz, és találtak egy darukezelőt, aki meg merte próbálni, hogy földet, kőtörmeléket, betontömböket szórjon a lángoló reaktormagra, mielőtt még a teherszállító helikopterek odaérnek. Legalább szakemberek foglalkoznak végre az egészségügyi kérdésekkel. Legalább...
Legalább a felesége és a kisebbik fia kikerült innen, gondolta Szmin komoran. Maga vitte át őket az ellenőrzési ponton, saját kocsijukban, alig húsz perccel azelőtt, hogy a járműveknek megtiltották a körzet elhagyását.
Viszont továbbra is Pripjatyban volt csaknem ötvenezer ember.
Valaki elé tolt egy tányér katonai levest kenyérrel. Szmin ráébredt, hogy jócskán elmúlt dél, és ő semmit sem evett azóta, hogy jóval hajnal előtt a harcálláspontra ért. Bárcsak letehetné a fejét csak egy percre, s becsukhatná a szemét...
Hosszú perc lenne. A csontjaiban sajgó fáradtság, a csökönyös lüktetés a halántékai között – ezeken ugyan nem enyhítene tíz perc szundítás. Szmin tehát nem tette le a fejét. Inkább felállt az étel mellől – nem sok kárt tett benne –, és kiment az épületből, mert helikopterek zaját hallotta.
Máris ideért volna a légierő?
Azt azért nem. Apró, kétszemélyes gép érkezett, ugyanolyan, mint Varanszkij tábornoké. A Csernobili Atomerőmű igazgatója, T. M. Zaglagyin szállt ki belőle. Tisztelettudóan köszöntötte Isztvilit, a minisztériumi különítmény vezetőjét, majd Szminhez fordult.
– Ej, Szemjon Mihajlovics! – mondta ingerülten. – Elutazom néhány napra hivatalos ügyben, és tessék, micsoda felfordulást művelsz!
Az igazgató szavai hidegen hagyták Szmint. A meghozandó döntések szempontjából semmit sem számított Zaglagyin. Nem volt jelen a legelső döntéseknél, és most, hogy a moszkvaiak is a helyszínen tevékenykedtek, sem az ő, sem Szmin határozatai nem véglegesek a jóváhagyásuk nélkül. Szmin nem törődött az igazgatóval.
– Isztvili elvtárs – mondta. – Azonnali döntést javasolok a mentésben közvetlenül nem foglalkoztatott személyek mielőbbi evakuálására Pripjatyból.
Isztvili felemelte a kezét.
– Már elindultak a buszok – mondta, de nem oda figyelt. Szmin arcát tanulmányozta. – Igazgatóhelyettes elvtárs – mondta higgadtan. – Azt hiszem, jobb lesz, ha a továbbiakat ránk hagyja.
Szmin a homlokát ráncolta. A szája sarkába nyilalló éles fájdalom minden szónál pontosabban mutatta, mire gondol Isztvili. Megtapintotta a fájós pontot. Nem lepődött meg, hogy az ujja benedvesedett a felszakadt hólyagtól.
Isztvili már elfordult, hogy mentőautót rendeljen Szmin igazgatóhelyettesnek.
– Mentőt? – protestált Szmin. – Millió dolgot kell még itt elintéznem! Minek egy hólyagért mentőautót hívni?
– Nem a hólyag miatt – felelte Isztvili gyengéden. – Hanem azért, ami okozta. A továbbiakban ön a doktorok utasításainak engedelmeskedik, a 6. számú Kórházban. Szmin igazgatóhelyettes elvtárs, felmentem munkaköri kötelességeinek az ellátása alól. – Zaglagyin felé fordult, arca elsötétedett. Aztán megállt, visszanézett Szminre, és hozzátette: – Sok szerencsét.

15. FEJEZET
Április 27-e, vasárnap

Szergej Konov, a Szovjet Hadsereg katonája Taskentben született ugyan, mégis orosz és moszkvai, származása, illetve neveltetése révén. Nem is emlékszik Taskentre. Arra sem emlékszik, amikor kétéves korában a szülei Moszkvába költöztek. Annál jobban emlékszik viszont arra, amikor húszéves korában, 1984 júniusában el kellett hagynia Moszkvát, hogy engedelmeskedjék a behívóparancsnak. Emlékszik, mivel egyáltalán nem szívesen ment. Konov nem volt jó katona. Nem is akart az lenni, mivel a katonáskodás nyújtotta lehetőségek egyike sem volt ínyére. Az embert Afganisztánba küldhetik meghalni, vagy Lengyelországba, ahol nagy ívben elkerülik a Szolidaritással rokonszenvező lányok; legjobb esetben pedig két teljes éven át minden idejében unalmas és fárasztó dolgokat kell csinálnia, és egyszer se veheti fel közben a gyönyörű Wrangler farmert, hogy barátaival együtt a Kék Madár bárba látogasson a Puskin utcánál, vagy Beatles- és Abba-szalagokat hallgasson hajnalig valamelyikük lakásán.
Konov vágyaira azonban senki se volt kíváncsi. Nem sikerült megúsznia a sorozást, pedig megpróbálta. Egész üveg amerikai neszkávét főzött meg és kényszerített magába, de a sorozóorvost nem hatotta meg a túl erős szívverés. Mindössze ennyit mondott:
– Kevesebb kávét igyon, Konov. Jobban szolgálhatja a hazáját, ha alszik éjszaka.
Konovot trehány katonaként ismerik az egységénél. Rászolgált erre a hírnévre. Kevés bajtársával jön ki jól. Szláv egyébként alig van köztük (belorusz pedig egyáltalán nincs, mivel egysége, a 461. Lövész Gárdahadosztály Belorussziában állomásozik). Lehetőleg mindenből kivonja magát – nem is eredménytelenül, mivel immáron negyedidős katona, hamarosan leszerel, s ezért a nála fiatalabbakkal végeztetheti el a munkát.
Egyetlen ambíciója, hogy leszereléséig elkerülje a büntetőszázadot. Mivel 1984 júniusában hívták be, két évvel később, 1986. június 12-én szerelhet le. Pontosan tudja ezt a dátumot. 684 napja vár rá. Azt számlálgatja, miközben újabb feladatának helyszíne felé zötykölődik a katonai teherautóban, hogy addig még (az óráját nézi) éppen 66 240 perc van hátra.

Konov nem tudta, hogy azon az áprilisi vasárnapon – a hét egyetlen napján, mely a sajátjuk lehetne – egy Csernobil nevű helyre viszik. Egyáltalán semmit sem tudott arról, hogy hová mennek, és mit kell ott tenniük. A teherautóban ülő másik húsz-egynéhány katona se tudta. Óránként százharminc kilométeres sebességgel rohantak a másodrendű úton, míg meg nem álltak egy útkereszteződésnél, ahol mindenkit leparancsoltak a platóról.
Lemásztak a kocsikról, hogy könnyítsenek magukon. Felsorakoztak az őszibúzatábla szélénél, és ugyanazokat a találgatásokat és cáfolatokat vitatták meg a többi kocsi személyzetével, amikkel egymást traktálták az elmúlt két órában. Senki se ismerte a tényeket. Egyetlen alegység sem volt teljes létszámú. A 461. Lövész Gárdahadosztályt aznap délután kettőkor riadóztatták, és utasították a laktanyában tartózkodó alegységeket, hogy kettő óra negyvenöt perckor teljes menetfelszereléssel szálljanak kocsira.
– Semmiképpen sem amerikai támadás – vélte az egyik katona –, mert akkor nem délnek mennénk, hanem keletnek.
– Amerikai támadás, a fenét! – torkolta le a másik.
– Azok a szaros ukránok. Akadt megint egy kozák bandita, aki az élükre állt, úgyhogy most felkeltek. – Megint más bizonyosra vette, hogy a kínaiakkal van a baj, akik átcsúsztak a határon Iránnál, vagy az afgánokkal, akik megunták, hogy csak otthon lődözzék le a szovjet katonákat, és most inváziót indítottak – és volt, aki a Mars-lakókra gyanakodott. Csak akkor jutottak némi információhoz, amikor arra csörtetett az őrmester. Azzal se mentek sokra eleinte.
– Barmok! – kiáltotta. – A keleti oldalra kellett volna pisálnotok, mert a nyugatin töltitek az éjszakát!
– Itt alszunk, őrmester elvtárs? – kérdezte az egyik. – Azt mondja, itt maradunk? Miért jöttünk ide?
Az őrmester a távoli horizonton kígyózó füstoszlopra mutatott.
– Látjátok azt ott? Ezért jöttünk ide, és átkozottul szerencsések lesztek, ha valaha is láttok egyebet a világon.

Süket duma, nyugtatgatták egymást Konov bajtársai.
Egy órával később, amikor Pripjaty városába értek, Konov már nem volt olyan biztos ebben. A befelé vezető utakat rendőrök őrizték. Néhányan közülük odakiáltottak a katonáknak. Ijesztő szavakat használtak. Atomrobbanás, Nem lehet megfékezni. És ami a legrosszabb: Halottak! Nem látszott, hogy ezt bárki is túlzásnak venné. Mindenki kapott egy töltőtollszerű alumíniumeszközt. Kíváncsian nézegették, amíg valaki el nem magyarázta, hogy ezeket az eszközöket dózismérőnek hívják, és arra valók, hogy megmérjék az ember által elszenvedett veszélyes sugárzás mértékét. Ettől a katonák hangulata töprengőre váltott.
Mint kiderült, a katonáknak a város kiürítésében kellett segédkezniük. Autóbuszok végtelen sora kígyózott a város felé az országúton. Városi, távolsági, katonai buszok – Konov még sose látott ennyit egyszerre, állítólag tizenegyezer buszt szedtek össze! A katonák első feladata az volt, hogy a városiakat a házakból a járművekre tereljék. Haladéktalanul. Kettesével rendelték ki őket a háztömbökhöz és épületekhez. Konov csakhamar azon kapta magát, hogy feles lefelé futkos a lépcsőkön, és azt harsogja a lakóknak, hogy Pripjaty városát kiürítik – természetesen csak átmenetileg, elővigyázatosságból –, és mindenkinek indulnia kell félórán belül. Addig is, vannak-e betegek? Terhes asszonyok? Idős emberek vagy szívbetegek, akik külön segítségre szorulnak?
Konov ámultan tapasztalta, hogy a pripjatyiak milyen egykedvűen fogadják harsány parancsait. Természetesen bőven akadt, ami figyelmeztesse őket. Ha valamiképp elkerülte volna a figyelmüket az az aggasztó füstfelhő a távolban, akkor is meg kellett hallaniuk a háztömbök körül cirkáló rendőrkocsik üvöltő hangosbeszélőit. De még így is akadt, aki nem akart elmenni, aki nem tudta rászánni magát, hogy menjen, és sok-sok ember akadt, akik el akartak menni a veszélyeztetett városból, amilyen gyorsan csak lehet, először azonban időt szerettek volna kapni, hogy elhatározásra jussanak, hogy összecsomagolhassák élelmüket, ruháikat, gyerekeiket, kutyáikat-macskáikat.
Nem volt idő.
– Harminc perc múlva – harsogta Konov – valamennyien legyenek kint a házból, különben visszajövünk, és mi rángatjuk ki magukat! Háromnapi élelmet és holmit csomagoljanak, érthető? És harminc perc múlva a kapuban lesz a busz!
Konovot csaknem elfogta az irigység, amikor először pillantotta meg Pripjatyot. A külvárosban felhúzott nyolcemeletes épületek hasonlítottak azokhoz, amelyek felfalták a Moszkva környéki zöldterületeket. Konov szülei is ilyenben laktak, mindjárt a Leningradszkij Proszpekt mellett. A belvárosban azonban egész más volt a helyzet. Az ottani házak egyszerűen szépek voltak. Látszott rajtuk a gondos karbantartás. Fák és parkok vették körül őket. Nem holmi buldózerrel összekotort gyep vagy virágágyás; Pripjatyot őshonos fenyők, gesztenyék és gyümölcsfák díszítették. Sok fa már virágba borult. De jó is lenne ilyen helyen élni, gondolta Konov.
Csak a járdán parkoló autók emlékeztették az otthon megszokott képre. Néhányat közülük téglákra állítottak, s majd minden másodikon ott feszült még a vászonhuzat, mellyel a zordon ukrajnai tél ellen védték őket. Az épületek belsejében pedig Konov még otthonosabbnak találta a légkört: a vadonatúj folyosókat a káposzta tipikusan orosz, mindenütt jelenlévő szaga töltötte be.
Amióta Konov bevonult, most érezte először, hogy értelmes dolgot kell csinálnia.
Eleinte félelmetesen hangzott: nukleáris baleset! Nyilvánvaló viszont, hogy mindenekelőtt biztonságba kell juttatni ezeket az embereket. Konov az elmúlt egy év, tíz hónap és két hét során sose mozgott olyan fürgén, mint most, mégsem volt megelégedve a gyorsaságával. Alig végeztek a rájuk bízott két épület első bejárásával, Konov máris égett a türelmetlenségtől, szerette volna folytatni a munkát. Pripjatyban többnyire egészséges, fiatal emberek éltek. Szinte senki sem szorult külön segítségre kora vagy betegsége miatt. A többiek Konov szakaszából lekuporodva cigarettáztak, várták a feladat befejezésére felszólító parancsot.
– Miklasz – fordult Konov a társához. – Hamarabb végzünk, ha különválunk.
– Már miért akarnánk hamarabb végezni? – csodálkozott a göndör, sötét bőrű örmény.
Konov habozott.
– Hogy segítsünk ezeken az embereken? – Mire végigmondta, kérdés lett a válaszból.
Miklasz kíváncsian nézegette.
– Szerjozsa – magyarázta bölcsen –, ha hamarabb végzünk, rögtön találnak számunkra újabb tennivalót.
– Akkor is.
Miklasz rábólintott.
– Jó, miért ne? A tiéd a magas épület, az enyém az alacsony.
Úgy kell nekem, gondolta Konov. Belépett a háztömb második épületébe. Már rájött a legjobb munkamódszerre. Célszerűbb lentről kezdve haladni fölfelé, mint fentről indulni lefelé, így ugyanis lefelé jövet minden szintet ellenőrizhet még egyszer, mivel mire a fentiek elindulnak lefelé, a lentebbiek már tudják, mit kell tenniük. Szerencsés esetben addigra sokan már a járdán kijelölt beszállóhely felé igyekeznek, holmijukkal a kezükben, esetleg egy gyerekkel a hátukon.
Az egyik földszinti lakásban fenyegetőznie kellett; az első emeletről aztán váratlan segítséget kapott. Magas, sápadt férfi állt a lépcsőfordulón, karja a nyakába akasztott kendőbe dugva. Konovra várt.
A késő délutáni meleg ellenére magas nyakú pulóvert és gyapjúsapkát viselt.
– Segíteni szeretnék – szólt Konovhoz, furcsamód alázatosan. – A nevem Kalicsenko. Technikus vagyok. Csernobilban dolgoztam.
Konov szúrósan nézte.
– És mit tud most segíteni?
– Mindenesetre el tudom magyarázni az embereknek, hogy mi vár rájuk – felelte a férfi mentegetőzve. – Sokan fel se fogják a sugárzás veszélyeit!
– Maga megsérült – nézegette Konov a férfi karját. Nem szabályosan volt felkötve, hanem egy női kendővel. – Menjen le, talán itt van még a mentő, amit a betegekért küldtek.
– Nincs szükségem mentőre. Később majd megnézetem a karomat.
– Hát akkor jöjjön – indult neki Konov. Várnia kellett, míg Kalicsenko visszalöki a bőröndjét az ajtó mögé. A kulcsot nem fordította rá. – Nem fél, hogy ellopják?
– Az képtelenség – nevetett a férfi. – Senki se vihet egy darabbal se többet, mint amit máris cipel. Gyerünk! Minél hamarabb indítjuk el ezeket az embereket, annál hamarabb jutunk ki innen magunk is.

Konov nem hitte volna, hogy ez lehetséges. Alig kilencven perccel Pripjatyba érkezésük után az ötvenezer lakosú város néptelen pusztasággá változott.
Konov utcáját a legutolsók között ürítették ki. Miklasszal kettesben vigyáztak, hogy a panaszkodó lakók közül senki se induljon ösztönösen vissza valamiért, amit otthon felejtett.
– Jobb lett volna – szemlélte Miklasz kritikus szemmel a helyzetet –, ha a nagyobb tereken gyűjtik össze az embereket, és onnan indulnak.
– Hülyeség – mondta Konov ugyanolyan kritikusan. – A házak közelében tartják őket, hogy elkerüljék a pánikot. Csak hát jobb lett volna, ha minden buszt rögtön kirendelnek a konkrét címre, hogy elkerülhessük ezt a hosszadalmas várakozást.
– Ez még nagyobb hülyeség – felelte kedélyesen Miklasz –, te meg egy marha vagy. Ugyan mivé lenne a Szovjetunió a hosszadalmas várakozások nélkül? Ezért nem fognak téged sose előléptetni, Szergej. Nem érted a szovjet életmódot.
– Majd megértem, ha visszatérek bele. – Konov hirtelen felkiáltott: – Maga ott! Maradjon a járdán! Azonnal itt a busz!
Pedig a buszok még várattak magukra. A szomszéd háztömbök felől motorzaj hallatszott, de idáig még nem értek el a járművek. Csak a katonák mozogtak gyalogosan az utcákon, és néha végigszáguldott egy rendőrautó az úttesten. Konov éles szemmel leste a rábízott emberek csoportjait, hátha valamelyik meggondolná magát, vagy eszébe jutna valami pótolhatatlan, amiért feltétlenül vissza kell szaladnia. Néhányan megpróbálták. Egyiküknek sem sikerült.
Láthatták, hogyan költöztetik a szomszéd háztömb lakóit. Beterelték őket a századik vagy talán az ezredik buszba, mely türelmesen kúszott végig a lassan kiürülő utcákon, s miután megtelt, továbbgurult. A legkülönbözőbb járművek voltak. Sokan közülük nemrég még Pripjaty utcáin rótták a fordulókat, a legtöbb a távoli Kijevből érkezett, de akadtak buszok a legközelebbi településekről is. Akadt ponyvás katonai teherkocsi is, talán éppen az, amelyik Konovot és bajtársait szállította ide alig két órával ezelőtt.

– Akkor hát gyalogolhatunk vissza a táborhelyre – zsémbelt Miklasz.
– Hátha szerencsésebb leszel – csapott nagyot a vállára Konov. – Nézd, minden buszra egy katonát is feltesznek. Lehet, hogy ma a Fekete-tengernél éjszakázol.
Ha ez a buszok útiránya, akkor néhány pripjatyi igencsak melléfogott. Volt, aki irhabundát viselt, vagy éppen csizmát. Sőt az egyik férfi sílécet hozott, a másik teniszütőt szorongatott. Világos, mivel csupán háromnapos távollétről volt szó, úgy tervezték, hogy némi nyaralással kárpótolják magukat a kellemetlenségekért. (De mégis, mit gondolt a síléces ember, hová mennek?) S hogy mi mindent vittek! Még élő csirkét is; Konov saját szemével látta egy öregasszony hóna alatt. Madárkalitkák és feltekert pokrócok, bőröndök és sportzsákok, papírzacskók, kartondobozok, asztali lámpák rózsás lámpaernyővel, tévékészülékek, egy-két hifitorony – egyetlen szovjet otthonban sincs olyan mozdítható tárgy, gondolta Konov, amit ne lehetne az itteni tömegben is megtalálni valaki hátán vagy kezében. Egyáltalán, maradt-e otthon is valami? Pedig Konov tudta a választ. Minden. Még a legszegényebb is sokkal többet hagyott otthon, mint amennyi elfért a kezében. A tisztek pedig szikla szilárdak voltak: mindenki csak annyit vihet magával, amennyit egy fordulóval fel tud vinni a buszra. A többi a járda szélén maradt. Egyre nőtt az elhagyott, megsiratott holmik halma a kapu mögötti hevenyészett gyűjtőben – nem is beszélve mindarról, ami az otthonokban és munkahelyeken maradt, vagy a száradni felteregetett ruhákról, az asztalon hagyott ételről...
Ugyanilyen lehetett, gondolta Konov, amikor fél évszázaddal ezelőtt a németek a pripjatyi mocsarak átkarolása után lerohanták ezt a vidéket. Most azonban nem a németek támadtak. Nem külső ellenség műve volt ez; Konov nehéz szívvel vette tudomásul, hogy ezt a tragédiát az itteniek az öveiknek köszönhetik.
Nem örült ennek a gondolatnak.
Lehúzta a zubbonyáról a dózismérő furcsa hengerét, és belenézett a fény felé tartott műszerbe. Rejtélyes számok és jelek sorakoztak odabenn, fehér alapon feketén. Konovot nem világosították fel róla, hogy melyik mit jelent.
A háztömb túlsó végénél az őrmester egy civillel porolt. A férfi kiabálva mutogatott egy autóra, az őrmester egykedvűen rázta a fejét.
– Oda nézz – mondta Miklasz. – A szegény fickó nem akar mást, csak azt, hogy engedjék a saját kocsijában evakuálni. Miért nem hagyja rá az őrmester?
– Mért el kell kerülni a közlekedési dugókat. – Konovot ennél sokkal jobban érdekelte valami más. Mindjobban megéhezett. Fölállt, és az őrmesterhez baktatott. Majdnem föllökte a felkötött karú, sápadt férfit, azt az ukrán nevűt, Káli-valaminek hívják – de a feje fontosabb dolgokkal volt tele. Éppen csak viszonozta a férfi köszöntését, bár felfigyelt rá, hogy a mellette álló fiatal nő milyen csinos. Konov az őrmesterhez lépett, aki egymagában álldogált, és egy Fanta narancsszörpös üvegből iszogatott valamit, ami színre-szagra egyaránt sörnek tűnt.
– Őrmester elvtárs – szólította meg udvariasan Konov. – Azt hiszem, rég ideje volna már enni valamit.
– Majd esztek, ha parancsot kaptok rá. A táborhelyen valószínűleg osztanak ételt.
– Természetesen, őrmester elvtárs – felelte Konov –, bár ez is kérdéses.; ha a mi kocsijainkon is ezeket az embereket szállítják, mi hogy jutunk vissza? Legalább tíz kilométer!
– Inkább húsz – közölte megfontoltan az őrmester. Konovra pillantott, majd vidáman folytatta: – Neked azonban nem kell gyalogolnod. Úgyis ki kellett választanom valakit, aki a buszon rendet tart a menekültek között. Te vagy az. Szállj fel.
– Jó, és hová megyek? – lépett hátra Konov.
– Ahova a busz visz. – Az őrmester kicsípte a dózismérőt Konov mellzsebéből. – De add ezt ide előbb; szükségünk lesz rá azok számára, akik itt adnak majd őrjáratot.
– De őrmester elvtárs! – kiáltott fel Konov. – Nem tudom, hogy mit mutat ez az izé! Hogyan derül ki, ha mégis túl sok sugárzást kaptam?
– Ne aggódj, kiderül – nyugtatta meg az őrmester, hüvelykujjával a busz felé intve Konovot –, mert akárhová kerülsz is, mindenképpen jelentik, ha meghaltál.

A buszon kezdetben egész vidám volt a hangulat. Valaki elhozta a tangóharmonikáját, az elöl ülők daloltak, mint a nyári Komszomol-táborba induló kamaszok. Aztán rágördültek az országúira. Katonai járművek, mentőautók, nehézmunkagépek mellett araszolt végig a busz.
Az evakuáltak az erőmű felé tartó konvojt nézték. A vakációs hangulat nyomtalanul elszállt.
A kitelepítettek és csomagjaik zsúfolásig töltötték a buszt. Konov számára már nem jutott ülőhely, ezért az ajtó melletti lépcsőre ült. Szerencséjére ez a busz távolsági járatról került ide, nem a városiak valamelyikéről, nem takarékoskodtak annyira a hellyel, így a lépcsőn is lehetett aludni. Konov ezt tette. Hátradőlve aludt, a feje csaknem a vezetőülés alá ért.
Az utasok többsége csakhamar követte példáját. Még Kalicsenko is elaludt. Menyasszonyával együtt elégedettek lehettek a helyzetükkel. Sikerült két egymás melletti ülést szerezniük. Sőt a busz legvégében ülhettek le, ott pedig valamivel több hely jutott a padlón Raja fonott szalmakofferjének, edényeinek, a lisztes zsáknak és a máris olvadozó fél kiló disznózsírnak. Az első ötven kilométeren Raja tízpercenként kapta fel a fejét, mert újabb és újabb otthon felejtett tételek jutottak az eszébe.
– A bor, Bogdan! Az esküvői pezsgőnk! Ott felejtettem a konyhaszekrényben. Ezek nem hagytak semmi időt, hát hogy gondolja meg az ember alaposan?
Kalicsenko rendre csitította. Karja elzsibbadt, ahogy átölelte neki támaszkodó menyasszonya vállát.
– Csst, Raja, nincs semmi baj. Tudod jól, nem örökre távozunk.
Igazán? Kalicsenko világosan látta, hogy az a „három nap” bizony örökké is tarthat. A város ilyen gyors és alapos kiürítése arra mutat, hogy a sugárzás szintje nem csupán a riasztási küszöböt érte el, hanem kifejezetten veszélyessé vált. (És vajon máris mekkora sugáradagot szenvedtek el mindannyian? Maga Kalicsenko természetesen kevesebbet, mintha kitartott volna a szolgálati helyén – ez a gondolat azonban még talán a jövőbeni fehérvérűségnél is súlyosabban kezdte aggasztani.)
Fejben számolgatott. Igyekezett visszaemlékezni a robbanás és a tűz következtében nagy valószínűséggel a füstbe kerülő, halálosan radioaktív magok felezési idejére. Tegyük fel, gondolta, hogy a tűzoltók és a mérnökök (valahogy) eloltják a lángokat, és megfékezik a láncreakciót. Tegyük fel, hogy sikerül légmentesen lezárniuk az egészet. Rendben; akkor is számolni kell az eddig lehullott radioaktív részecskékkel. A pernye a tűzből, a hajnali harmat és maga a levegő is máris a radioaktív cézium, jód, stroncium és egy tucat más anyag láthatatlan, vékony rétegével vont be mindent. Mindezek az anyagok továbbra is Pripjatyban vannak és sugároznak. Igaz, hogy vannak köztük rövid felezési idejűek is. A jód néhány napi sugárzás után ártalmatlan elemmé bomlik. Néhány hónap alatt ugyanez történik a céziummal és a stronciummal. Alig egy év alatt a sugárzás a jelenleginek csak töredéke lesz...
Egy év! Kalicsenko még nem is számolt a hosszú életű transzuránokkal, mint amilyen a negyedmillió éves felezési idejű plutónium. Már egy év is maga az örökkévalóság.
Különben is, minden attól függ, hogy mennyi volt a radioaktivitás kiindulási szintje. Ha alacsony volt, akkor a negyede alig haladja meg a normális háttérsugárzási szintet. Ha nagyon magas volt, akkor a negyede is gyilkos erejű lehet. És a legrosszabb: mikor kezdhet járni végre a türelmes óra, mely egyszer majd megmondja, hogy hazatérhetnek végre? Mert amikor a busz elhagyta Pripjatyot, Kalicsenko hátratekerte a nyakát. Az áprilisi nap gyengülő fényében még mindig ott látta a távoli, hajladozó füstoszlopot. Mintha helikopterek cikáznának körülötte. Kíváncsiak a látványra? Ha igen, akkor őrültek. Elég keresztülrepülniük azon a füstoszlopon, hogy alapos leckét kapjanak az elővigyázatosságról, bár már nem sok hasznát fogják látni.
A füstoszlop hajszálnyit se gyengült tegnap óta, és ugyanolyan félelmetes maradt. Így aztán könnyen beletelhet egy év is, mire bármelyikük viszontlátja Pripjatyot, gondolta Kalicsenko. Esetleg még több. Vagy sose látják viszont. Akkor pedig mi lesz az ő értékes NDK hifiberendezésével, az Okudzsava- és Beatles-magnetizdatokkal, miből vásárol autót, mi lesz a karrierjével? Mi lesz Raja otthon hagyott ezer apró kincsével? Az esküvővel? Amikor Raja újra kezdte:
– A csehszlovák esőkabátom! Mi lesz, ha esik az eső ott, ahova most megyünk? – Kalicsenko szótlanul megveregette a karját. Bizony, esik majd, rengetegszer esik, mielőtt Raja viszontlátja azt a vadonatúj, csinos, fekete ballonkabátot.

Egy órával később felriadt nyugtalan álmából, mert a menyasszonya keresztben átnyúlt fölötte. Az előttük ülő fiatalasszonynak segített a síró kisbaba ellátásában. Az anyuka az átjáróban felhalmozott csomagok, zsákok, mindenféle holmi tetején próbált valami felületet kialakítani, hogy tisztába tehesse a gyereket. A körülményekhez képest ez heroikus vállalkozás volt. Az asszony elég gondos volt hozzá, hogy minden szükségeset magával hozzon, beleértve a pelenkául használt géztekercset is. Sajnos a gyerek az ölében volt, a géztekercsek pedig valamelyik batyu alján.
Kalicsenko türelmesen viselte, hogy a menyasszonya átmásszék rajta és helyet cseréljen vele, mert így jobban segíthet az asszonynak. Raja tartotta a gyerek vállát, amíg az anyja tisztára törölgette, és mogorván a feneke köré tekert egy fejkendőt.
Kalicsenko elfordította a tekintetét. Az orrát nem fordíthatta el, és ingerülten panaszkodott a menyasszonyának, amikor az asszony gondosan összegöngyölte a piszkos pelenkát és az ülés alá dugta:
– Miért nem dobja ki az ablakon? Nem tisztességes dolog velünk szagoltatni ezt a bűzt!
Most Raja csitította a vőlegényét.
– És akkor mit használ majd, ha megérkeztünk? Nincs semmi baj, Bogdan. Majd én segítek a szagon. – Pici kölnisüveget vett elő a retiküljéből, és pár cseppet Kalicsenko arcára simított belőle. – Ugye nem haragszol azért a fejkendőért? – kérdezte bátortalanul.
– Odaadtad annak a nőnek a kendőmet? Amivel a karomat kötöttem fel? – Kalicsenko teljesen fel volt háborodva.
– Hiszen már nincs rá szükséged, Bogdan, kedvesem. Két kézzel emelted a csomagokat. És gondolj arra, hogy néhány hónap még, és a mi gyerekünk is...
– Jó, jó, igazad van – morogta a férfi. – Aludjunk tovább. – Raja engedelmesen a vőlegénye vállára hajtotta a fejét, és kisvártatva lecsukódott a szeme.
Kalicsenko ideges volt. Raja legutolsó megjegyzése újabb problémát vetett fel a sugárzással kapcsolatban. Mi lesz Raja magzatával? Mekkora sugárdózist kapott Raja? Ezt nem tudta, de nyugtalankodott, mert érzése szerint a terhes asszonyok vagy legalábbis a magzatok fokozottan érzékenyek a sugárzás okozta károsodásra. De hát egyelőre nincs mit tenni, állapította meg. Ennek ellenére továbbra is álmatlanul meredt az éjszakába. Megpróbált nem gondolkodni.
Óvatosan fészkelődött, nem akarta felébreszteni a menyasszonyát. Az elöl ülő asszony tapintatosan résnyire nyitotta az ablakot, hogy kiszellőztesse a közvetlen környezetét megülő szagot, de csak azt érte el, hogy Kalicsenko fél arcára hideg, nyirkos éjszakai levegő zúdult. Hólyagja megtelt. Jövője homályos, kedve harapós volt.
Kalicsenko sosem kételkedett benne – vagy legalább nem igazán –, hogy valóban feleségül akarja venni Raját. Még kevésbé abban, hogy akarja a gyermeküket. Természetes is, hiszen az embernek legyen egy fia. Gyomra azonban görcsbe rándult a félelemtől. Talán meg lehet állapítani, hogy Raja mekkora sugárfertőzést, szenvedett. Ami őt magát illeti, a jelentéktelen horzsolások a könyökén, melyeket a felrobbant reaktorból menekülve szerzett, már saját maga előtt sem voltak meggyőzőek. Főként most, hogy Raja túladott a kendőjén, amivel felkötötte a karját. Az a kendő persze csak álcázásul szolgált, közvetett bizonyítékul a meséhez, amit idővel előad majd; de tisztában volt vele, hogy nagyon nehéz dolga lesz, amikor majd magyarázatot kell adnia elszámoltatóinak.
Márpedig előbb vagy utóbb mindenképpen elszámoltatják.
Kalicsenko felnyögött – fojtva, nehogy felébressze Raját –, és megpróbálta kényelembe helyezni magát, hogy ismét elalhasson. A busz azonban lassított. Majd meg is állt; aztán ismét mozgásba lendült.
Kalicsenko a nyakát nyújtogatva lesett előre. Az úton fények mozogtak. Valaki utasításokat kiabált. A busz előrevánszorgott, majd lefordult az útról, és végleg megállt. Az utasok mocorogni kezdtek.
Felgyúlt a belső világítás, kinyílt az ajtó. Elölről mormogás hangzott. A sofőrrel és a katonával tárgyalt valaki odakintről; aztán felállt a katona.
– Mindenkinek le kell szállnia – jelentette be« a fáradtságtól és alvástól rekedt hangon. – Hagyjanak mindent idefent. Siessenek, kérem!

Talán mégsem volt olyan jó ötlet a busz legvégébe ülniük, így kész örökkévalóság volt, míg lekászálódhattak.
A busz kiürítése bonyolult szervezési problémának bizonyult. Legelőször az elöl ülőknek fel kellett állniuk, az így felszabadult helyekre átpakolniuk az útból mindent, amit lehetett, és csak aztán indulhattak el ugyanígy a mögöttük ülők. Az eljárást soronként ismételték. Kalicsenko és Raja legutolsónak szállhattak csak ki, amikor már az egész busz kiürült előttük. Sehogy se lehetett felgyorsítani a menetét. Mást nem tehettek, hát kibámultak az ablakon. Megállapíthatták, hogy valamilyen mezőgazdasági telepen vannak. Legalább egy tucat busz várt még ott, és emberek nyüzsögtek vakító lámpák fényében. Végre előrebotorkálhattak, és elmerevedett lábakkal leszállhattak a buszról. A katona magyarázott.
– Figyelmet kérek! – kiáltotta. – Mindnyájan figyeljenek. Ne felejtsék el a buszuk számát! Ez a nyolcszázhuszonnyolcas busz. Jól jegyezzék meg. Ha majd ezt a számot mondják, követniük kell az utasításokat. Főként, amikor vissza kell szállni a buszra, nehogy más buszra szálljanak, mert az én seggemet rúgják szét.
– Ej, fiam, így beszél a Szovjet Hadsereg katonája? – rótta meg egy öregasszony. – Édesanyád tán örülne, ha ezt hallaná?
– Bocsánat – röstellte el magát Konov. – Kérem, ne feledjék: a nyolchuszonnyolcas busz!
A férfiak az út jobb oldalára, a nők a bal oldalra húzódtak. Kalicsenko messze visszagyalogolt, hogy elkerülje az előtte jártak piszkát. Az út szélére ürítette hólyagját, majd vacogva nyújtózkodott a hideg éjszakai levegőben. A buszok egymás után álltak egy tartálykocsi mellé üzemanyag-utántöltésre, majd visszatértek a parkolójukba. A sofőrök is siettek könnyíteni magukon. Bezárták maguk mögött a buszajtókat. A karhatalmisták zöld paroliját viselő katonák a sofőrökön kívül senkit se engedtek a parkolási területre. Két nagy faasztal körül is katonák sürgölődtek, előttük sorakoztak a menekültek. Maszatos, fáradt Komszomol-tagok egy teherkocsi hátuljából valamiféle élelmet osztottak.
Ez is valami. Kalicsenko Raját keresve körülnézett. Amikor a lány visszatért az út bal oldaláról, ők is beálltak a sorba. A kimerült, de lelkes Komszomol-tagok kenyeret, felvágottat, forró teát porcióztak ki a menekülteknek.
– Szerinted hol vagyunk? – kérdezte Kalicsenko. Egy alacsony fal tetejére telepedtek az ennivalóval.
– Az egyik nő szerint ez Szodolec. – Raja igyekezett túlkiabálni az autóbuszok lármáját. A buszok túráztatták, felbőgették motorjukat, ahogy a régebben érkező kocsik távoztak, s helyüket újabbak foglalták el. – Kijevtől délre. Jó sokat jöttünk. – A kismamát nézte, aki szemérmesen hátat fordítva szoptatta a kicsinyét. – Remélem, hamar megérkezünk már – bosszankodott Raja. – Nem használ a gyereknek, hogy ilyen sokáig ébren marad ilyen hideg éjszakában.
– Nekem se tesz jót – morgott Kalicsenko az orra alatt. Hamarosan az ő buszuk számát kiáltották. Ismét felsorakoztak, ezúttal a két asztalnál, ahol a ragyogó fényt árasztó lámpák alatt egy ezredes cigarettázott, miközben két hadnagy – hát ilyet ki látott! – pénzt osztogatott. Az asztalhoz érve Kalicsenko felmutatta igazolványát. A hadnagy gondosan a hosszú lista végére másolta a nevét, majd gondosan elé számlált húsz tízrubeles bankjegyet.
– Mire fel? – kérdezte a meghökkent Kalicsenko.
– Ajándék – felelte a hadnagy. – Letelepedési segély. Hogy megkönnyítse magának az otthonteremtést az új helyen. A Szovjetunió népeinek ajándéka. Most pedig haladjunk, kérem, mások is várnak még.
Kalicsenko a homlokát ráncolva számolta át a pénzt. Követte Raját, aki a többiekkel együtt a gyülekezési helyre indult: a 828-as buszt szólították. A pripjatyi katona ott állt a busz csukott ajtajánál, kezében teásbögre. Odabólintott Kalicsenkónak. Sokkal vidámabbnak látszott, mint addig.
– Mindenki figyeljen rám – rendelkezett. – Amikor visszaszállnak a buszra, ésszerűen csinálják. A leghátul ülők szálljanak fel legelőször. Üljenek az eddigi helyükre. Különben csak vita és rendetlenség lesz, és...
Hirtelen elhallgatott, mert egy százados jelent meg, iratokkal a kezében.
– Beszállás – mondta fáradt hangon. Öklével döngette az ajtót, míg a sofőr ki nem nyitotta. – Néhány óra még, elvtársak, míg új otthonaikba érnek. Hol is? – böngészte a papírjait. – Ez a nyolchuszonnyolcas busz, ugye? Hát akkor még hosszú útjuk lesz. Juzsevinbe mennek.

16. FEJEZET
Április 27-e, vasárnap

A radioaktív sugárzás elöli a sejteket, mégpedig azért, mert tönkreteszi a szokásos növekedési módjukat. Emiatt az emberi testben a leggyorsabban növekvő sejtek károsodnak leginkább. Leghamarabb a száj és a tápcsatorna nyálkahártyája sérül meg, de a legnagyobb veszély a csontvelőt fenyegeti. A vörösvértestek a csontvelőben képződnek, mégpedig ezrével, hogy pótolják a szervezet normális működése közben elpusztult társaikat. Ha a csontvelőt is megtámadja a sugárzás, nagyobb lesz a vérsüllyedés. A vér többé sem a fertőzések leküzdésére, sem oxigénszállításra nem képes, de még az alvadékonysága is megszűnhet. A csontvelő szempontjából közömbös, hogy az ártalmas sugárzás hogyan keletkezett: természetes forrásból, nukleáris háború következményeképpen vagy egy Csernobil típusú esemény révén. Csak a sugárzás mennyisége számít.
A sugárzás okozta károsodás mérése sokféle módon történhet. Legkézenfekvőbb mértékegység a „rad”. Az elnevezés a „felvett sugárzásadag” kifejezés angol kezdőbetűire utal (radiation absorbed dose). (Szaknyelven: egy rad annak az ionizáló sugárzásnak a mennyisége, mely 100 erg energiát ad át a sugárzásnak kitett biológiai szövet minden grammjának.) A radok száma mindent elárul. Az a személy, akit 150 radnál kevesebb sugárzás ért, valószínűleg teljesen felépül. 300 rad esetén közvetlen életveszélyben van, de vérátömlesztéssel, antibiotikumok adagolásával, a leggondosabb orvosi ellátással és ápolással esetleg megmenekülhet.
Ötszáz rad fölött a csontvelő megsemmisül. Csontvelő nélkül senki se élhet sokáig.

Tamara Serancsuk a rázkódó, dülöngélő mentőautóban ült, útban a Kijevi 18. számú Kórház felé. Arra gondolt, hogy bárcsak kevesebb időt pazarolt volna férje ingeinek a vasalására, s inkább olvasta volna férje szakkönyveit azalatt. A nukleáris technikáról szóló munkákban talán találhatott volna valamit ezekről a „röntgenekről” és „radokról”. A dózisok számértékének fontosságával már tisztában volt. A Moszkvai 6. számú Kórház szakértői ezt már elmagyarázták az összes csernobili és pripjatyi orvosnak azon az egyetlen, húszperces tájékoztatón, amire az idejükből futotta ezen a hétvégén. Tamara sajnos nem értette igazán, hogy melyik szám mit jelent. S ami rosszabb, az ő segélyállomására érkező sérültek nem viseltek számokat. Sokan közülük mást se nagyon viseltek. Mielőtt a felcserekhez jutottak volna, sugárszűrésen estek át. A sugárzásmérők sűrűn felsivítottak, mikor eléjük tartották a sebesültek ruháit. A szennyezett darabokat azonnal elvették és a többi tönkrement ruhanemű kazlára vetették. Még jó volt, hogy a sérülteknek jutott a tartalékok gyorsan apadó halmából egy-egy köpeny vagy fürdőkabát, amit az alsóneműjük fölé húzhattak. Igazán szerencsésnek persze akkor mondhatták magukat, ha csak a ruhájuktól visított fel a sugárzásmérő.
A legnagyobb nehézséget nem is azok jelentették, akik sugárzó anyagot nyeltek le vagy lélegeztek be, hanem azok, akik igen nagy sugárzásnak voltak közvetlenül kitéve. Az ő esetüket lehetett a legnehezebben diagnosztizálni. Látható sérülésük nem volt. A betegek gyengének érezték magukat, émelyegtek, rajtaütésszerű hányási rohamok fogták el őket; hogyne, pontosan ezek a sugárbetegség korai szakaszának a tünetei. Ugyancsak ezek a tünetek lépnek fel sokk, túlterhelés vagy ezer más ok következtében, ideértve a közönséges fáradtságot is, márpedig Tamara Serancsukkal együtt a katasztrófa következményeivel küzdő valamennyi embernek megvolt minden oka a fáradtságra.
Mielőtt tehát Tamara Serancsukot a mentőautóhoz rendelték volna, hogy négy súlyos sérültet a Kijevi 18. számú Kórházba kísérjen, csupán azokat a legegyszerűbb dolgokat tette, amelyeket általában tenni szokott a sérültek ellátásánál: nyugtató tapaszt tett az égésekre, megtisztította, összevarrta és bekötözte a sebeket. Ez pedig kevés volt.
A mentőkocsiban szűknek bizonyult a hely a négy sérült számára, nem is szólva Tamaráról és az infúziós állványokról, melyek az intravénásan adagolt antibiotikum- és vérplazmafolyadék tartályait rögzítették. Tamara egyik kezével a glukóztartályt, a másikkal a fiziológiai sóoldatot támogatta. Kapaszkodásra már nem maradt keze.
Ez a négy sebesült – legalábbis a feltételezések szerint – alig vagy egyáltalán nem kapott sugárfertőzést. Hárman súlyos égéseket szenvedtek. Közülük sajnos csak egy volt eszméletlen, a másik kettő nyöszörgőit és sikoltozott a rázkódó autóban. Tamara igyekezett egyenesben tartani az infúziós állványokat. Majd leragadt a szeme. Émelyítő szag lepte el a kocsit, részben a hányadéktól és a füsttől, részben talán az égett hústól, s alighanem ez bűzlött a legerősebben.
A negyedik betegnek, egy idős nőnek mellkasi fájdalmai voltak, melyek lehet, hogy szívroham kezdetét jelezték. Nem vesztette el az eszméletét, szótlanul figyelte, amint Tamara a többiekkel törődik. Megvárta, míg a doktornő leül egy pillanatra – Tamara hátralökte a haját az arcából, szerette volna, ha lehunyhatja a szemét egy percre –, aztán megszólalt:
– Már láttam magát valahol – mondta. Tamara bemutatkozott. Az öregasszony bólintott. – Hát persze. Nem emlékszik rám? Paraska Kandiba vagyok, Szmin igazgatóhelyettes titkárnője.
– Hogyne. – Tamara elengedte a sóoldat állványát, hogy kézbe vegye Paraska beteglapját. – Igen, és heparint és nitroglicerint kapott. Hogy érzi magát?
– Fáj a fejem. Más bajom nincs.
– Az a nitroglicerintől van. Bármilyen kellemetlen, mégis jobb, ha nem adok rá gyógyszert, amíg be nem érünk.
– Semmit sem akarok. Különben is – tette hozzá az asszony mentegetőzve –, ostobaság volt tőlem, hogy odatolakodtam segíteni. Az én koromban. No de ilyen szörnyűség esetében mi mást tehetne az ember...
A titkárnő sírva fakadt. Valóban, gondolta Tamara. Őrültség volt; Paraska Kandiba egész nap az erőmű környékén bóklászott, könyörgött, hogy eresszék be az irodaépületbe a főnöke irataiért, és ugyan miért fontosak azok az iratok? Mégis csak ennyit mondott:

– Maga nagyon bátran viselkedett, Paraska.
– Bátran? – emelte fel a fejét a beteg. – Az lehet. De ostobán, az biztos. Mint Szmin igazgatóhelyettes. Már nem fiatal ember, mégis egész nap a tűzoltókkal futkosott ki-be, amíg csak el nem küldték abba a moszkvai kórházba. De megmondhatom magának, még akkor se akart menni!
– Bizony nem – csitította Tamara. Elengedte a beteglapot, hogy ismét elkapja a sóoldat feldőlni készülő állványát. – Mondja, Paraska – kockáztatta meg. – Nem találkozott véletlenül ma a férjemmel?
Paraska csak a fejét rázta. Tovább sírdogált. Nyilvánvaló volt, hogy könnyeit és aggodalmát is kizárólag Szmin igazgatóhelyettesnek tartja fenn.

A Kijevi 18. számú Kórházhoz érve Tamara Serancsuk kivonszolta magát a mentőautóból. Segíteni akart a sérültek szállításában. Nem volt rá szükség. Félreállt; a kórház ápolói átvették a stafétabotot. Gyorsan, óvatosan kiemelték a betegeket, és kerekes kocsin a felvételi helyiségbe tolták őket. Tamara vágyakozva gondolt a visszaútra. Közel két óra! Kinyújtózhat a mentőkocsiban, és alhat. A kocsi ajtajának támaszkodva álmodozott a csodálatos kétórás útról. Nehezen tért magához, amikor a sofőr megbökte.
– Nézze ezeket!
– Kiket? – pislogott Tamara.
– Ezeket az embereket. Úgy viselkednek, mintha semmi se történt volna.
Csakugyan. Tamara ámulva nézte a kijevi utcát. Itt, Kijevben a történtek ellenére is békés, közönséges vasárnap délután volt. Az emberek sétálgattak a széles utcákon, játszadozó gyerekek nevettek, a gesztenyefákon már kinyílt néhány korai rügy, mindenfelé színes plakátok hirdették a közelgő május elsejét. Hihetetlen, csodálkozott Tamara, hiszen itt mindenki éli a megszokott életét, és fogalmuk sincs róla, hogy alig százötven kilométerre innen elszabadult a pokol.
– Szerencsés flótások – irigykedett a sofőr. Tamara leintette.
– Szó sincs róla. Most senki se igazán szerencsés, csak ezek még nem jöttek rá. Végeztünk itt? Akkor gyerünk vissza Csernobilba.
A sofőr, aki szemhunyásnyival sem aludt többet, mint Tamara, fáradtan elindult, hogy visszaforduljon a kocsival. Ekkor csatlakozott hozzájuk egy sugárbetegségekre szakosodott orvos. Szintén Csernobilba készült. A hétvégéjéről rendelték vissza a baleset miatt. Tamara éberséget parancsolt magára; most végre tanulhat valami hasznosat! Rákérdezett a dózisok mérőszámaira.
– Pontosan – hangzott a válasz. – 500 rad fölött az egyetlen esély az élő csontvelő átültetése.
– Azt hogy csinálják?
– Embriómáj átültetésével – felelte a férfi. – Néhol, főként Amerikában valódi csontvelőt ültetnek át, de ez súlyos problémákkal jár. Legelőbb is ki kell irtani a beteg saját csontvelőjét, különben a szervezet kiveti az átültetett velőt. Azután, az átültetendő velőnek a betegével azonos típushoz kell tartoznia, márpedig a velő típusbesorolása nagyon bonyolult. Ha hiba csúszik be, a szervezet megint csak kilöki az idegen velőt. Ez természetesen önmagában is veszélyes: a páciens magába a velőkilökés folyamatába is belehalhat.
– És az embriómáj-eljárás? Az miből áll?
– Az embrió testében – hangzott a válasz – a máj sejtjei látják el a vörösvérsejt képzésének feladatát, amit a felnőttnél a csontvelő végez. Ezért az abortált embriók máját kiemeljük, megtisztítjuk a sejteket, és injekció formájában beadjuk a betegnek. – Habozott. – Ami azt illeti, ennél sincs nagy remény a sikerre. Viszont olyan betegeknek, akik 500 radnál többet kaptak, ártani nem árthatunk.
– Értem – felelte Tamara. – Hogyan állapítja meg a sugárdózis nagyságát? Az áldozatok nem mindig olyan előrelátóak, hogy dózismérőt hordjanak.
– Ez a kulcsa az egésznek – magyarázta lelkesen a fiatal specialista. – A Moszkvai 6. számú Kórházban, ahol a szakvizsgámat letettem, a főorvosasszony kidolgozott egy eljárást. Kétóránként veszünk vért a pácienstől, és egybevetjük a vérkép változását a normális profillal. Láthatjuk, milyen gyorsan pusztulnak a sejtek, és a sebességből meghatározhatjuk, mekkora dózist kapott a beteg...
De Tamara ekkor már mélyen aludt.
Visszafelé Tamara csaknem átengedte magát a reménynek, hogy mire megérkeznek, a tüzet megfékezték, vége a katasztrófának. A helyzet azonban rosszabb volt, mint addig. Pripjatyot kiürítették (vajon mi lett Borisszal, a fiával?). A mentőt továbbküldték Csernobil városához, harminc kilométerre a reaktortól. A jelek szerint nem volt már biztonságos ennél közelebb merészkedni hozzá. Ezért azt beszélték, hogy azon a harminc kilométeren belül hamarosan mindenkit, az égvilágon mindenkit kitelepítenek. Ki tudja, hol találnak helyet ennyi embernek? Tucatnyi falu és közel harminc kolhoz van a körzetben; hova mehetnének?
Nem is kizárólag az emberekről volt már szó. A kolhozok fele állattenyésztéssel foglalkozik, főként szarvasmarhával, de bőven akad birka, sertés, kecske, még néhány ló is. Ráadásul az állatok jelentős része a kolhoztagok háztáji gazdaságához tartozik, ezekhez ezért kétszeresen is ragaszkodnak gazdáik.
A mentőautó a Pripjatyot övező úton futott. Tamara vágyakozva nézett a megrokkant erőmű felé. Ott van valahol Serancsuk. Tamara biztosra vette, hogy valami makacsul hősies és nem kevéssé veszélyes dolgot művel éppen. Bárcsak elvihetné őt is és Boriszt is innen!
Fel se tűnt neki, hogy noha nincs vele a férje, ő maga talán életében először nem azért aggódik, hogy másik nővel van-e.

Csernobil városába érve a buszpályaudvarra irányították őket.
Tamara Serancsuk ott ismét munkához látott. Ahogy azonban belépett az orvosok számára kijelölt szobába, a főnökasszony, a pripjatyi kórház sebész főorvosa, elfintorította az orrát.
– Mikor öltözött át utoljára? – vakkantotta. – Azonnal menjen. Zuhanyozzék. Egyen valamit, öltözzék tiszta ruhába. Egy óráig ne is lássam itt.
– De az a sok beteg...
– Elég orvos van – felelte az idős doktornő. – Menjen.
Valóban; mikor Tamara – hófehér köpenyben, még nedves haja csinosan összefogva a feje búbján – visszatért, négy ismeretlen orvos fogadta a betegek áradatát. Ketten Kurszkból jöttek, egy Kijevből, és még a messzi Volgográdból is érkezett egy fekete hajú, alacsony, ázsiai arcú doktornő.
– Hiszen ehhez a Szovjetunió összes kórházát ki kellett üríteni! – ámult Tamara.
– Nem – magyarázta a volgográdi vendég. – A kórházak létszáma teljes. Minket hívtak be, akik szabadnapon voltunk, hogy a vasárnapunkat feladva jöjjünk ide segíteni.
– Ennyire aggódnak a volgográdiak egy ukrajnai robbanás miatt?
– A volgográdiak semmit se tudnak a robbanásról. Én se tudtam. Egyszerűen utasítottak, hogy ma reggel kilenckor jelenjek meg a repülőtéren, akár vasárnap van, akár nem, így hát itt vagyok. Mi tartja fel a sort? Kérem, küldje be a következő beteget.
Még a páciensekkel is könnyebb volt itt. Az ország minden részéből érkezett orvosok, akik a csernobili buszpályaudvaron felállított segélyállomáson dolgoztak, már három csoportra osztották a betegeket. A legsúlyosabbakat különválasztották és kórházba küldték. Tamaráékhoz csak a könnyebben sérültek és a sértetlenek kerültek. Legtöbbjüknél csak gyors általános vizsgálatra volt szükség – a szájüreg, a szem, pulzus, vérnyomás; gyors kérdések esetleges panaszokról, néhány köbcenti vér, amely alapján majd valahol egy laborban vérképet csinálnak. Aztán már mehettek is. Legtöbben egyenesen a buszokhoz vagy vonatokhoz mentek, mivel mindenkit, aki utazásra alkalmas volt, evakuálandónak tekintettek.
– Mama – szólt valaki a következő sorból. Tamara felpillantott, fiatal fiút látott maga előtt. Az arca maszatos, kabát helyett túlméretezett katonai zubbonyt visel. Eltartott egy hosszú pillanatig, mire Tamara rájött, hogy a fiát látja.
– Borisz! Jól vagy?
– Azt hiszem. Csak azért vagyok itt, mert minden komszomolistát elküldenek.
– Legfőbb ideje! Hová?
– Ó, valamelyik nyári táborba! Anyu! Lehet, hogy Artyekba visznek, a Fekete-tengerhez! És képzeld, mama – lelkendezett vidáman –, egyetlen kopekba se kerül!

17. FEJEZET
Április 27-e, vasárnap

A füst gyorsan eloszlik a levegőben. A füstoszlopot a benne lebegő korom és más részecskék teszik láthatóvá, ezek pedig könnyen leülepednek. A nagyobb szemcsék hamar lehullanak a földre; a kisebbek lassabban esnek le, vagy kimossa őket az esővíz. S ha sokáig lebegnek is, felhígítja őket a levegő, melyben lebegnek, és hamarosan láthatatlanná válnak. A gázok azonban megmaradnak. A nukleáris baleset gázai, meglehet, láthatatlanok, de nem kimutathatatlanok. A kémiai elemzés könnyen kimutatja őket, de ha ehhez egy egész laboratóriumra van szükség, nincs különösebb ok az aggodalomra. Sajnos más, jóval riasztóbb módon adnak hírt magukról: a sugárzással, amit kibocsátanak.

Elsőként egy finn katona vette észre, hogy valami nincs rendjén a levegővel. Mire a csernobili felhő elérte a finn határt, már nem maradt benne füst, a katona tehát semmit se látott. Műszerei tudatták vele a bajt. A katona feladata a finn-szovjet határon felállított sugárzásmérő állomás felügyelete volt, s a műszerek a háttérsugárzás kicsiny, ám megmagyarázhatatlan növekedését jelezték. A katona természetesen azonnal jelentést tett feletteseinek.
Azok érthető aggodalommal tanakodtak a jelentés tartalmán, végül azonban úgy döntöttek, hogy egyelőre titokban tartják a dolgot. Egy politikai problémára is tekintettel kellett ugyanis lenniük. Finnország nem tagja ugyan a Varsói Szerződésnek, a finn államférfiak mégis jelentékeny gyakorlatra tettek szert a diszkréció művészetében. Elképzelhetőnek tartották, hogy a sugárzás egy be nem jelentett szovjet kísérleti robbantás eredménye. És a szovjet szomszéd területén történő nukleáris események kínos híreit a finnek nem szellőztetik széltében-hosszában.
Finnország azonban nem az egyetlen, hanem csak az első idegen állam volt, mely észlelte, hogy valami nincs rendjén a levegővel azon az egyébként békés áprilisi vasárnapon. Délután kettőkor Forsmarkban, a svédek egyik atomerőművében a műszakváltáskor távozó munkások egyike át akart menni a szokásos sugárellenőrzésen. A vizsgálat mindennapi volt, az eredménye viszont nem.
A munkás cipője radioaktív volt.
A svédek nem veszik félvállról az ismeretlen forrású radioaktivitást. Svédországban erős antinukleáris mozgalom tevékenykedik. Bármi történjék is egy atomerőműben, mind szemmel tartják – minden részletében, aprólékos gonddal. Ezért ezt az információt is világgá röpítette az országos riasztóhálózat. Mindenki azonnal felfigyelt, különösképpen akkor, amikor más atomerőművek azt jelentették, hogy érthetetlenmódon a levegő is annyira radioaktív, mintha a közelben kísérleti atomrobbantást hajtottak volna végre. Vagy mintha valódi bombát robbantottak volna.
Az első következtetés – miután tisztázták, hogy a svéd erőművek ártatlanok a dologban – ijesztő volt. Skandinávia levegő jenek nagy része nyugatról és délről érkezik. (Ezért pusztítja a svéd tavakat Nagy-Britannia gyárainak füstje: az angolok a maguk „borsólevesnek” becézett ködjétől úgy szabadultak meg, hogy óriási kéményeket építettek, s ezek Skandináviába exportálják a levegőszennyezést.) A svédek tehát először arra gondoltak, hogy a radioaktivitás az Egyesült Királyságból érkezik. Lehet, hogy atomtámadás érte őket? Az angol rádióállomások mindenesetre a megszokott módon locsogtak-fecsegtek. Talán – teljesen érthetetlen módon – atombomba-kísérletet hajtottak végre az angolok, a németek vagy éppen a hollandok? Aztán a meteorológusok feltérképezték a Svédország fölötti légtömegek mozgását, és tájékoztatták az atomenergia-ügyi hatóságokat a légáramlás szokatlan jellegéről. A radioaktív felhő nem nyugatról jött; szokatlan módon a legfrissebben érkezett levegő délkeletről származik.
Tehát a Szovjetunióból.
A finnekhez hasonlóan a svédek sem feledkeznek meg egyetlen pillanatra sem hatalmas szovjet szomszédjukról, viszont sokkal kevesebbet törődnek a szovjetek érzékenységével. Nem láttak okot rá, hogy titokban tartsák az ügyet. Tájékoztatták a hírügynökségeket. A hír rögtön a címoldalakra került. Alig egy órán belül az egész világ tudta, hogy a Szovjetunióban valami nagy nukleáris esemény történt... azaz majdnem az egész világ. A szovjetek nem tudták.

18. FEJEZET
Április 28-a, hétfő

Az Amerikai Egyesült Államok moszkvai nagykövetsége a körúton van, a Csajkovszkijról elnevezett útszakaszon. A követség nem egyetlen házból áll. Az egymással összekapcsolt épületek rozzant, vörös téglás épületegyüttest alkotnak. Minden bejáratnál egyenruhás KGB-őrök ácsorognak, cigarettáznak, beszélgetnek, amíg fel nem tűnik valaki. Akkor elállják a bejáratot, és amerikai útlevelet vagy szállodai lapot kérnek. Ha a dokumentumok rendben levőnek találtattak, a KGB-őr – legalábbis az udvariasabbja – így szól: pozsalujszta, ami annyit tesz: „tessék kérem”, s talán még a kezüket is a sapka ellenzőjéhez emelik, míg félreállnak az útból. (Vannak időszakok, amikor alábbhagy az udvariasságuk, tettrekészségük viszont jócskán fokozódik, főként amikor, mint néha megesik, végsőkig elszánt szovjet állampolgárok megpróbáltak keresztültörni rajtuk és menedékjoghoz jutni odabenn.)
A moszkvai amerikai nagykövetség valójában egy nyomortelep. Legalább tíz éve el kellett volna hagyniuk, a hűvös amerikai-szovjet viszony következtében azonban minden részlet fölött végeláthatatlan vita és huzavona támadt, s a tervezett új, gyönyörű követségi épület máig sem készült el. A követség legnagyobb előnye pillanatnyilag a büfé. Ez az egyetlen hely Moszkvában, ahol az amerikai személyzet igazi, hamisítatlan hamburgert, szalmaburgonyát és turmixot kaphat. A legnagyobb hátránya pedig az, hogy a több tucat sofőr, telefonközpontos, fordító, konyhai dolgozó és takarító túlnyomó része helyi alkalmazott, szovjet állampolgár, és csaknem mindegyiknek ismeretes a másodállása is, ha ugyan nem a főállásuk az, amit a KGB-nél betöltenek.

Warner Borden, a követség tudományos attaséjának helyettese Emmaline Branforddal, a kulturális és sajtóügyek tisztviselőjével veszekedett a nyílt telexvonalon beérkező elképesztő hírek miatt.
– Ne engedd be ide a helybelieket – mondta; a fordítóra és a takarítóemberre gondolt.
Emmaline Branford hökkenten nézett rá.
– Warner, hiszen ezek nyilvános hírügynökségi jelentések! Azok a hírek egyáltalán nem titkosak!
Borden lehalkított hangon sziszegte:
– Néha beszélünk is idebenn, nemdebár? Ne engedd ide őket, míg vissza nem jövök.
– A kódolóba mégy? – kérdezte Emmaline.
Borden gúnyosan ráncolta a homlokát.
– Na ugye, mit mondtam! Már itt se vagyok. – Warner sietős léptekkel indult a követség másik része felé, a biztonságos telexgépek helyiségébe, melynek ajtaja előtt éjjel-nappal tengerészgyalogosok posztoltak. Emmaline felsóhajtott. Legalább a fenekem megpaskolását megúsztam ezúttal, gondolta.
A keskeny folyosó másik végén Rima, Emmaline fordítója, az aznapi Pravda fölé hajolva dolgozott szobájában. Aprólékos gonddal ültette át pedáns angolságával a balti halászflotta termelési céljairól szóló cikket. Rimának természetesen vezetékneve is volt – Szolovjova –, az amerikai követség személyzetének legtöbb tagja számára azonban az oroszoknak csak keresztnevük volt, mint a négerlakta Dél hajdani ültetvényein dolgozó rabszolgáknak. Emmaline, aki maga is színes bőrű lévén, Cuffee, Napóleon vagy Jezabel nevű ősöket vonultathatott fel, ezt ellenszenvesnek találta. Maguk az oroszok viszont nem bánták. Sőt talán jobban is kedvelték, mint az amerikai próbálkozásokat a Szolovjova és hasonló nevek kiejtésére. Emmaline átment a fordító asztalához.
– Nézze, Rima, legjobb lesz, ha engedelmeskedünk neki.
Rima föl se pillantott az asztaláról.
– Persze, rendben van, Emmaline.
Lehet, hogy az orosz asszonyt érdekelte a telexgépeken végigperzselő radioaktív pletyka, de nem mutatta. Emmaline habozott. Szerette volna megkérdezni Rimát, közöl-e valamit a Pravda holmi rejtélyes eredetű radioaktív sugárzásról, de anélkül is tudta, hogy nem. Előbb maga is átfutotta a lapot. Bár orosz nyelvtudása távolról sem volt még könnyed és magabiztos, egy ilyen jelentésen mindenképpen megakadt volna a szeme. Még az egyik belső oldal rövidhírei között is – vagy talán főként ott –, ahol általában a rossz híreket közlik.
Rima természetesen feltétlenül meghallott ezt-azt. Ahogy Borden megmondta, sok mindenről beszélnek a telexszobában. A legegyszerűbb lett volna odamenni Rimához és megkérdezni, mit tud és mit gondol. A szovjet állampolgárságú alkalmazottakkal fenntartott kapcsolatban azonban semmi sem volt ennyire egyszerű. Emmaline egyébként egészen baráti viszonyban volt a fordítójával. Mindketten tettek barátságos gesztusokat. Emmaline úgy vélte, nem árthat, ha időnként megajándékozza Rimát egy-egy csomag amerikai tamponnal vagy a Macy's, esetleg a Marshall Field's reklámját viselő bevásárlószatyorral. Rima pedig a kötelességét meghaladóan segítőkész volt, ha a telefonkönyvben nem szereplő szobafestőket, vízvezeték-szerelőket vagy asztalosokat kellett keresni, és ellátta Emmaline-t házi receptekkel, hogy pótolhassa azokat a cikkeket, amelyek még a valutáért árusító boltokban sem kaphatók mindig – mindenekelőtt svábbogárirtóval. Ennek ellenére Emmaline nem állomásozott elég régóta Moszkvában: még nem melegedhetett össze egyetlen helybélivel sem annyira, hogy politikailag kínos kérdéseket is megbeszélhessenek. Míg magában tanakodott, ne próbálja-e mégis meg, Rima nyúzott arccal ránézett.
– Elmehetnék kivételesen egy órára? – kérdezte. – Nem érzem jól magam.
– Ó? Segíthetek valamiben?
– Elég lenne, ha lefekhetnék egy kicsit – magyarázta mentegetőzve a fordító. – Legföljebb egy óra, és jobban leszek.
– Persze, menjen csak. – Emmaline nézte, hogyan tesz levélnehezéket Rima a munkájára, kapja fel műbőr retiküljét, és távozik. Figyelte a divatos cipősarkak kopogását lefelé a keskeny lépcsőn. A kijárati ajtó döndülése azt mutatta, hogy Rima nem a földszinti apró női vécébe ment, hanem elhagyta az épületet.
Pedig Emmaline azt hitte, hogy az orosz nőnek megjött a vérzése. Most revideálni kellett ezt a feltételezést. Rima valószínűleg keres odakint egy telefonfülkét, hogy a váratlan eseményekre tekintettel utasításokat kérjen. Emmaline felsóhajtott. Eszébe jutott a takarítóember. Az orosz nyelvtudását gyakorlandó, megszólalt:
– Andrej, kérem, befejezné később a munkáját? Mondjuk, ebéd után megfelelne. – És visszament a telexszobába, hogy lássa az újabb híreket.

A telex az előző napi Nemzeti Liga baseball-mérkőzések eredményeit közölte. Montreal a Kölyköknél, a Metropolitan St. Louisban. Emmaline várt egy kicsit, hogy megtudja, mit értek el az Atlantai Bátrak, de a jelek szerint lemosták őket a pályáról.
Visszament az íróasztalához, és kinyitotta a dossziét. Egy amerikai dzsesszzongoristát moszkvai, leningrádi és volgográdi turnéra hívtak meg. Egy regényíró személyre szóló meghívást kapott a Szovjet írószövetségtől. De Emmaline nem tudott igazán a munkájára figyelni. A Szovjetunió belsejéből érkező radioaktív felhő túl nagy esemény volt.
Emmaline első gondolata az volt, ami mindenkié. Hogy az oroszok, az önmaguk kimondta egyoldalú moratóriumot kijátszva, kísérleti robbantást hajtottak végre. De mi értelme volna? Az Egyesült Államok így is, úgy is folytatja a maga kísérleteit. Az égvilágon senki se gátolná a szovjeteket ugyanebben – hacsak el nem követik azt az ostobaságot, hogy hazudnak róla, ami viszont azonnal elsöpörné a moratóriumuk propagandahatását.
Fennállt még a baleset lehetősége. Warner Borden már említette a huszonöt év előtti, rejtélyes kistimi esetet. A jelek szerint a szovjetek radioaktív hulladékokat tároltak Szibériában, Kistim városa mellett, s valamiféle hanyagság következtében az anyag valahogy egy tömegbe került, és egy része elérte a kritikus tömeget.
Emmaline Branford sohase hitte volna, hogy a hulladék kisebb atombombává válhat, de Borden megnyugtatta, hogy ez a legjobb magyarázat arra az akármire, ami több száz négyzetkilométeren megmérgezte a vidéket Szibériában, tucatnyi falu és számtalan kolhoz kiürítését tette szükségessé, és megváltoztatta a szovjet térképeket.
Maguk a szovjetek rendületlenül tagadták, hogy bármi is történt volna Kistimben. Természetesen.
Amikor tehát Warner Borden ismét magához hívatta a telexgépekhez, és azt mondta:
– Beszéltem az egyik svéddel. Apróra megvizsgálták azt a felhőt. Egyértelműen kizárható az atomkísérlet. – Emmaline rögtön így felelt:
. – Újabb Kistim?
– Nem, nem, semmi ahhoz hasonló. Sem atomfegyvergyár, bár az is megfordult a fejemben. A svédek szerint azonban másfajta elemek vannak a gázokban. Nem lehet más – körülnézett, becsukta az ajtót –, csak egy erőművi baleset. Még az is lehetséges, hogy reaktormag-leolvadás.
– Jóságos ég! – Emmaline fejében felvillantak a Kína-szindróma című film kockái. – De ha felrobban egy erőmű...
– Nem kell nagy robbanásnak lennie. Mindenesetre a svédek szerint ez történt. Megvizsgálták a felhőt, és a radioaktív anyagok egymáshoz viszonyított aránya olyan, mintha felrobbant volna az oroszok egyik erőműve. – Belemerült a telex jelentésekbe, de most kizárólag időjárás-jelentések érkeztek. – Megnéztem a térképeket – jegyezte meg. – Két atomerőművük van a Baltikumban. Nyilván az egyik robbant fel. Vagy mindkettő.
– Egyszerre két atomerőmű?
Borden rávigyorgott. Csaknem boldognak látszott.
– Tán csak nem csaptál fel antinukleáris bohócnak? Ezek orosz erőművek. Nem is várhatsz tőlük mást, mint hogy időnként felrobbanjanak:
Meghitt mozdulattal átnyúlt az Emmaline melletti telexgéphez, egyik kezét könnyedén a lány csípőjére tette. Emmaline szó nélkül arrébb húzódott. Éppen nem volt vitatkozós kedvében. (Ugyan miért izgatja fel olyan gyakran a fehér georgiai fiúkat a fekete bőr?)
– Na, nekem dolgoznom kell – mondta, és visszatért az irodájába. Rima már megjött, valami levelek fordításán szorgoskodott a szobájában. Nem pillantott föl. Emmaline megállt az asztala előtt az ablaknál, és lenézett a széles, forgalmas Csajkovszkij körútra. Ezek az emberek nem tudják, hogy felrobbant az egyik erőművük? Nem kéne megmondania nekik? Nagyot sóhajtott és leült.
Az asztalán egy folyóirat hevert, kinyitva.
Nem ő hagyta ott. Felemelte, megnézte. Lityeraturnaja Ukrajna. Emmaline orosztudása tűrhető volt, legalábbis nem rosszabb, mint bárki másé a gyorstalpaló külügyi nyelvtanfolyam után. Ezt a folyóiratot azonban nem orosz, hanem ukrán nyelven adták ki.
A szavak többsége ugyanaz volt, mint az oroszban, csupán ukránosra csavarva. Emmaline a homlokát ráncolta. A cikket egy atomerőműben feltárt hiányosságokról írták, ez az erőmű azonban nem a Baltikumban volt. Emmaline Rimára nézett az átjáró túlsó végén, de a fordító a munkájába merült. Talán meg kéne kérdeznie, hogy ő tette-e ide a folyóiratot: ámbár ki tudja. Ha szándékában állott volna bejelenteni, már megtette volna. De miért adna Rima – vagy akárki – olvasnivalót egy Csernobil nevű helyről?

19. FEJEZET
Április 28-a, hétfő

A Vremja, a moszkvai televízió kilencórai híradóműsora intézménynek számít a Szovjetunióban. Tíz- és tízmilliók figyelik esténként, de nem túl nagy odaadással. Ezt a fajta műsort Amerikában „beszélő fej” műsornak neveznék; a nem éppen bőséges híreket egy íróasztalnál ülő férfi olvassa fel, röviden és szenvtelenül. A filmbevágások általában rekordtermést betakarító kolhozokról vagy új jégtörőt vízre bocsátó hajógyárakról szólnak. Ahogy az oroszok tréfásan megjegyzik, mindig tudható, mikor jönnek a hírek, mert mihelyst vége az esti filmnek, sportközvetítésnek vagy koncertnek, lehet hallani a vékony falak túloldaláról, hogy a szomszédok felállnak a tévé elől, a székeiket tologatják, vagy lehúzzák a vécét.

A szokásoknak megfelelően, a hétfő esti hírek kezdetén Didcsuk felállt, hogy kimenjen és töltsön magának egy pohár jégbe hűtött ásványvizet a konyhában. Okszana maga se tett volna másként, de még be kellett fejeznie a kötésén az utolsó sort. Aznap este a moszkvai Bolsoj balett-társulata szerepelt, a Párizs lángjai című produkcióban. A darabnak semmi köze a Bohémélethez vagy a Víg párizsi lányhoz, komor, felkavaró dráma a párizsi kommünről.
– A tánc azért szép volt – mondta Okszana a konyhából visszatérő férjének.
– Hát persze – felelte Igor büszkén. A Bolsoj társulata orosz volt és nem ukrán, de Didcsuk internacionalista szovjet embernek tartotta magát. Az ő szemében a Bolsoj szovjet volt, és egy szép napon talán az ő lányuk, Lia, aki máris szólószerepeket kap a balettiskolában, ahová hetente kétszer jár – ki tudja, 2000-ben talán ő lesz az új Pliszeckaja. A kilencéves Lia mélyen aludt „szobájában”, a hallból nyíló alkóvban. Okszana szülei a hálószobájukul is szolgáló nappali-ebédlőjükben szöszmötöltek. Ideje volt lefeküdni.
Didcsuk megállt, egy pillantást vetett a híradóműsorra.
– Jora? Meséltem? – kérdezte a felesége. – Az a Bornec fiú harmincnyolc fokos lázzal jött ma iskolába, mit szólsz hozzá?
– Nem még nem mesélted.
– És amikor elküldtem a klinikára, visszaküldték egy cédulával. Nincs benn az orvos. Elhívták valami szükséghelyzetre hivatkozva.
– Szerintem május elsejére készül ő is, mint mindenki – felelte Didcsuk kedélyesen. – No és mit tettél?
– Mit tehettem volna? Haza nem küldhettem, dolgoznak a szülei. Lefektettem a tanáriban, de Igor, ez azért nem rendes dolog a tanárokkal szemben. Mert tegyük fel, hogy hazahozok valami vírust a családomnak?
– Egészségesnek látszol – mondta a férje, és a készülék gombja felé nyújtotta a kezét –, gyerünk aludni.
A bemondó éppen letette a kezében tartott papírlapot, és másikat vett fel. Változatlan hangon olvasta:
– Ukrajnában, a csernobili erőműben baleset történt. Személyi sérülések is voltak. A helyzet normalizálására megtették a szükséges lépéseket.

A szovjet emberek külön átszámító táblázatot dolgoztak ki a rossz híreket tartalmazó hivatalos bejelentések értékelésére. Ha a hírt nem jelentik be, csak a rémhír terjed, akkor a helyzet rossz, de nem elviselhetetlen. Ha az eseményt hivatalosan „kisebbnek” minősítik, akkor komoly baj van. Ha pedig egyáltalán nem adják meg a mértékét, akkor feltétlenül be kell kapcsolni a „hangokat”. Didcsukék egyetlen rádiója nem a konyhában volt, a televízióval együtt, hanem a másik szobában, ahol a nagyszülők éppen lefekvéshez készülődtek. Didcsuk bekopogott, és elnézést kért.
– A rádió – mondta. – Azt hiszem, be kellene kapcsolnunk egy pillanatra.
– Ilyenkor? – kérte számon az anyósa. Amikor azonban elmondták neki a bejelentést, bólintott. – Így már értem. Az a Szminné ma reggel, mindjárt láttam, hogy titkol valamit. De ne állítsátok túl hangosra.
Fölösleges volt Didcsukot erre figyelmeztetni. Bekapcsolta a gyerekkoporsó nagyságú Rekord-314 rádiókészüléket, és türelmesen várt, hogy felmelegedjenek a csövek. A hangerőt éppen csak suttogásra állította. Végül is nem törvénybe ütköző az Amerika Hangja vagy a Szovjetunió felé sugárzó többi külföldi adó hallgatása, de nem is olyasmi, amit a szovjet átlagpolgár szívesen közhírré tenne.
Nem találtak orosz nyelvű külföldi adást, az idegen nyelvű adók többségét pedig természetesen zavarták. Csupán valami francia adást tudtak elkapni. Megmagyarázhatatlan oknál fogva ezt szinte sohasem zavarták: franciául azonban egyik Didcsuk se beszélt.
Még így is elkaptak néhány kifejezést a pergő bejelentésekből, köztük olyanokat, mint „deux milles de morts” meg „un catastrophe totale”.
– De a csernobili erőmű több mint száz kilométerre van ide! – kardoskodott Okszana sápadt arccal.
– Az igaz – felelte a férje sötéten. – Szerencsénk van, hogy ilyen messze van tőlünk. A sugárzás állítólag nagyon veszélyes lehet, és nem is csak az adott pillanatban, hanem hosszú éveken át. Rák. Születési rendellenességek. Gyermekeknél fehérvérűség...
Egymásra néztek, majd a hall felé, ahol Lia aludt békésen, ajkán halvány mosollyal, feje a kezére hajtva.

20. FEJEZET
Április 29-e, kedd

A Csernobili Atomerőmű katasztrófájával küzdő erőket már nem a kolhozból irányítják. Sokkal több emberről van szó, mint amennyit a falu elbírt, ezért a főhadiszállást a harminc kilométerre levő Csernobilba költöztették. A Pripjaty kiürítésére szóló utasítást kiterjesztették a harminc kilométeres körön belüli összes településre. Ahol hetvenkét órája még vagy százezer ember élt, most nincs élő személy, leszámítva a tűzoltókat, a mentési munkálatokban dolgozókat és az orvosokat. A szovjet légierő két légiszázad szállítóhelikoptert küldött a kár leküzdéséért harcoló erők kötelékébe. A gépeket éjjel-nappal rakják homokzsákokkal és fémrudakat tartalmazó hálókkal; ötperces repülőút után a reaktorhoz érve a fehéren izzó blokkra zúdítják terhüket, majd visszatérnek a következő rakományért. A helikopterek kabinjait ólomlemezekkel bélelték, ami jelentősen csökkenti a hasznostehermennyiséget. A pilóták tizenkét órás műszakokat teljesítenek. A földön tevékenykedők legfeljebb háromszor kétórás műszakokban dolgozhatnak naponta. Még így is mindenkit naponta kétszer megszúrnak. A vérmintában megszámolják a fehérvérsejteket, s ha az eredmény alacsony, a páciens egyszer s mindenkorra végzett a mentési munkákkal.

Serancsuk tökéletesen megértette, mi szól a kétórás műszakok mellett, de senki se világosította fel arról, hogy mit tegyen a hatórás időközökben, mialatt nem léphet a zóna területére. Általában aludni próbált. Ha ez nem sikerült, evett, lázasan cigarettázott, és mindenkinek az agyára ment.
Tudta, hogy mindenkinek az agyára megy, mert megmondták neki, amikor ellátogatott a csernobili városi kórházba, hogy megnézze, hogyan boldogul a felesége („Elég jól, drágám – mondta Tamara –, de haragudj, rengeteg dolgunk van.”), és amikor megpróbálta felhívni a távoli moszkvai kórházat, hogy Szmin igazgatóhelyettes állapota felől érdeklődjék („Állandóan, gondosan ellenőrizzük Szmin igazgatóhelyettes állapotát; magánál van; és kérem, ne foglalja el a telefonvonalunkat ilyen súlyos helyzetben!”). Nem tehetett róla. Hiányzott neki Szmin. Igaz, a Szovjetunió minden részéből ideáramlott rengeteg önkéntes és szakértő mind nagyon derék ember, de a grafitmag még mindig ég, nem?
Föl-alá járkált, homlokráncolva nézte a távoli füstoszlopot, amikor a páncélozott személyszállító jármű megállt a csernobili autóbusz-pályaudvar előtt. Serancsuk felugrott a már ott ülő tizennégy másik közé, akik szintén váltásra mentek.
Egyikük sem beszélt sokat a félórás út alatt. Valamennyien felhúzták útközben a sugárvédő kezeslábast, ellenőrizték egymás dózismérőjét, a csuklyák rögzítését. Mihelyst megálltak, Serancsuk elügetett, hogy ellenőrizze a zártkörű vízrendszer nyomását a Bourdon-mérőműszereken. Feje fölött kerepeltek és elhúztak a helikopterek. Az egyik éppen fölötte lebegett. Repülő bálnának látszott, melynek a hátára rotort szereltek, és a farkuszonya is forog. Valaki kinyitotta a helikopter ajtaját, és kidobott egy zsákot. Nyilván homok van benne.
Azután megérkezett a csöveihez. Nem nézett fel többet a helikopterekre, még akkor sem, amikor a lehulló por zizegve dobolt a sisakján. Tudta, hogy az egyik zsák zuhanás közben kiszakadt. Nem aggódott, hiszen ez csak laza homok. Ha telibe találja egy ép homokzsák vagy egy zacskó ólomsörét, akkor bizony nem volna már miért felnéznie. Halott lenne – mint ahogy már legalább egy tűzoltó meghalt azok közül, akiknek a ledobott homokzsákok célpontja közelében van dolguk.
Ez volt Serancsuk munkájának a jó oldala. A gőzrendszer főszelepeit kellett mozgásba hozni. A szelepek védett helyen voltak. Serancsuk így kívül került a homokbombák közvetlen hatósugarából. A munka rossz oldala viszont az volt, hogy a szelepek nem akartak megmozdulni. A meghajtásukra szolgáló villanymotorok zárlatot kaptak és leégtek, mert valami odabent eltömte a szelepeket. A külső szabályzókerekekkel nem tudták megmozdítani a hatalmas belső zsilipszárnyakat. Amikor Serancsuk a helyszínre ért, látta, hogy az emberei új módszert választottak. Leeresztették a rendszerből a hűtőtóból vett vizet, hogy feszítővasakkal eshessenek a szelepeknek. Ez az ötlet se vált be, mert a gőzrendszer annyira fölmelegedett, hogy alig maradt cseppfolyós víz a csövekben. Csaknem mindenütt a gőz töltötte be a csöveket; a hőségben senki se tudott dolgozni, úgyhogy ismét be kellett engedniük a hűtővizet. Mire Serancsuk odaért a váltással, már ismét a külső szelepkerekekkel vesződtek.
Serancsuk látta, hogy az előző műszakvezető feszítővasakat erősített a kerekekhez, és az emberek a meghosszabbított erőkar segítségével próbálják konokul megmozdítani a szelepet.
Serancsuk rögtön átlátta, hogy ez veszélyes lehet. Nemcsak a kudarc veszélye fenyegetett, hanem az is, hogy ha túl nagy erőt alkalmaznak, elpattanhat a szeleptok, bármilyen erősre edzett acélból készült is. Amikor tehát Serancsuk átvette az irányítást, finom munkára intette az embereket.
– Csak semmi faltörőkos-módszer! Egyenletes nyomás... most! Ne engedd fel! Teljes súllyal... – Amikor ezzel sem ért el eredményt, újabb próbálkozásként visszafelé igyekeztek forgatni a kereket. Csaknem bevált. A kerék nyögve, csikorogva megmozdult, elfordult néhány centiméternyit; aztán odavissza, oda-vissza erőlködtek, overalljuk alatt folyt róluk a víz, fejük fölött kerepeltek a helikopterek, pergett a hulló homok és fém, dübörögtek a tűzoltószivattyúk, rekedten ordibáltak az emberek.
Serancsuk meghökkent, amikor valaki a vállára tette a kezét. Pislogva nézett a váltótársára. Máris eltelt volna két óra? És mit értek el ez alatt a két óra alatt?
Az utolsó kérdésre legalább tudta a választ.

Most már nem egyedül küszködtek. Nem csupán a Csernobili Atomerőmű vagy a rajon vagy éppen Ukrajna állt szemben a katasztrófával. Mindenhonnan, minden lehetséges módon áradt feléjük a segítség. A szélrózsa minden irányából teherautó-karavánok dübörögtek Csernobil felé az utakon. Nyüzsögtek a repülőgépek és helikopterek a város melletti apró repülőtéren. Uszályok érkeztek Csernobil város kikötőjébe, vonatok húztak be a janovi pályaudvarra – de nem a menetrendszerű tehervonatok, rajtuk egy-két csomaggal a tűzoltóknak; ezek célfuvart szállítottak, a rakományt a kiürített zóna határán átrakták feláldozható pőrekocsikra, és mozdonyokkal vontatták tovább az erőműhöz. A mozdonyok sohasem hagyják már el a zónát.
Orvosok, tűzoltók, mérnökök, rendőrök, katonák – mintha a fél Szovjetunió összegyűlt volna, hogy enyhítsen a csernobili erőmű szenvedésein.
Lenyűgöző erőfeszítés volt. Serancsuk csak abban nem volt biztos, hogy elégséges lesz-e.
Kivétel nélkül mindenkinek minden műszak után zuhanyoznia kellett, és lehetőleg a műszakok között is, a biztonság kedvéért. Serancsuk megszabadult a védőöltözékétől, hagyta, hogy leszívjanak a karjából néhány csepp vért, és a könyökhajlatát dörzsölgetve a zuhanyozó felé indult. Az ápolók egyre nehezebben találtak szúrástól még elkínzatlan pontot a vénája táján. Fáradtak voltak, mint maga Serancsuk is. Átnyomakodott a többi fáradt, meztelen férfi között, akik a sorukra vártak, és magára engedte a hideg vizet. Alaposan beszappanozta magát. Vajon, gondolta, a mosdóvízzel miféle radioaktív mérgeket locsol magára? Ez az aggály persze értelmetlen. Mindenképpen le kell zuhanyozni. Különben is, csak a zuhanyozás néhány pillanatában ér rá lazítani és a családjára gondolni. Tamara utoljára azt tudatta vele, hogy Borisz és húsz másik pripjatyi fiatal útban vannak egy fekete-tengeri Komszomol-tábor felé. Serancsuk vigaszt lelt ezekben a gondolatokban. Legalább a családja biztonságban van...
– Már amennyire – tekintettel a Föld fölött összevissza bolyongó gázfelhőre – bárki biztonságban lehet Európában. Vagy a világon.
Elmúlt a pillanat varázsa.
Serancsuk otthagyta a zuhanyozót, és megtörülközött az alsónadrágjában – a törülközők ama luxuscikkek közé tartoztak, melyeket még senkinek se jutott eszébe a vezérlőállomásra szállítani. Pamutinget, munkanadrágot, nemezpapucsot húzott. A szükséges mértékig felöltözve keresztülcsoszogott a rögtönzött hálótermen, a priccsek sora mentén – néhányan most is horkoltak –, az asztalok mellett, ahol a többiek kártyáztak vagy beszélgettek. A hatórai értekezletre igyekezett.
Ez volt a hátulütője annak az egyébként kellemes ténynek, hogy a szovjet állampolgárok olyan nagy számban siettek segíteni. Értekezletek. Mintegy kétezren álltak csatasorba, hogy felszámolják a robbanás következményeit. Vezetőiknek szinte állandóan ülésezniük kellett, hogy összehangolják az erőfeszítéseket.
A tárgyalóteremben meztelen villanykörte lógott az asztal fölött. Fél tucat férfi várt Serancsuk jelentésére. Hamar megvolt vele:
– A szelepek nem nyílnak. Most is feszegetni próbálják őket, de szerintem el fognak törni.
Az asztalnál ülőkön végigpillantva Serancsuk megállapíthatta, hogy a Csernobili Atomerőmű békebeli – robbanás előtti, javította ki magát – személyzetéből ő maradt rangidősnek. Szmin a moszkvai kórházban küzdött az életben maradásért. Miután az igazgató megérkezett, addig-addig követelte magának a mentési munkálatok irányításának vezetését, míg felmentették alóla. Jelenlegi tartózkodási helyét – és Varazin főmérnökét is – könnyű kitalálni. A többiek a Kijevi 18. számú Kórházban voltak, vagy családjukkal együtt kitelepítették őket, vagy egyszerűen megfutottak. ,Az asztal körül ülők egyike sem a csernobili járásból érkezett: kijeviek, moszkvaiak, novoszibirszkiek, kurszkiak voltak. Legtöbben katonai egyenruhát viseltek a kezeslábas alatt.
Az értekezlet elnöki székében azonban polgári személy ült: Isztvili, az Atomenergia-ügyi Minisztériumból. Eleganciája sokat romlott érkezése óta, de változatlan tettrekészséggel fogadta Serancsuk rossz híreit. Nem mutatott meglepetést. Csak annyit mondott:
– A reaktormag alatti teknőből le kell ereszteni a vizet. – A mag alatti víztartályt nevezték teknőnek; ha egy hőcserélő cső megsérül, a gőz a teknő vizén átbuborékolva vízzé hűl, és nem veti szét a reaktor burkolatát. A bekövetkezett robbanással szemben ez a víztartály természetesen mit sem használt – sőt immár maga is veszélyforrássá vált.
A tűzoltótábornok nyugtalanul mocorgott.
– Nem értem, miért nem hagyhatjuk békén azt a vizet – mondta.
– Azért, tábornok elvtárs, mert nem vizet akarunk ott lenn, hanem betont. Az egész reaktormagot el akarjuk szigetelni a külvilágtól, alul, fölül, oldalt egyaránt.
– Az a munka akár hónapokig is eltart!
– Elégedett leszek, ha hónapokon belül befejezzük. Különben sem tudhatjuk, mekkora terhelést visel el a reaktormag tartószerkezete; súlyos helyzetet idézne elő, ha a reaktormag beleomlana a teknő vizébe.
Súlyos! Serancsuk máris elég súlyosnak tartotta. Csökönyösen közbeszólt:
– Még így sem fognak kinyílni azok a szelepek. Isztvili bólintott.
– Mit javasol?
– Máshonnan kell támadni. – Serancsuk ledobta a cigarettáját a földre, hogy a keze felszabaduljon. – Nézzék! – Gyorsan felvázolta a tönkrement reaktor és az alatta levő víztartály körvonalait. – Ha erről az oldalról utat törünk a tartályba, kiszivattyúzhatjuk a vizet. Itt. Ahol a teknő egész közel van a 3. reaktor teknőjéhez. Ha azt kiszivattyúzzuk, onnan már át lehet fúrni a négyes alá.
Isztvili meglepődés nélkül tanulmányozta a vázlatot.
– Egyetértek. Továbbá, úgy vélem, még egy aknát kéne ásnunk... itt. Ez hosszabb, de talán könnyebb átjutni.
– Az embereim nem vakondokok! – csattant fel a tűzoltóparancsnok.
– Nem is lesz szükségünk ehhez az ön embereire, tábornok elvtárs. Már útnak indult egy bányászcsapat a donyecki szénmezőkről. Nos. Mi a helyzet a grafittűzzel?
– A helikopterek homokbombái hatásosak. De még legalább ötven tonna homokra van szükség.
– Ezredes elvtárs?
– Természetesen rendben – jelentette a légierő tisztje. – Újabb légiszázad gépet és repülőszemélyzetet igényeltünk, reggelre itt kell lenniük. Segítségükkel a kívánt ütemben folytatjuk a leszórást.
Isztvili a tűzoltóparancsnokra nézett. Az vállat vont.
– Ha így van, akkor talán több önkéntesre lenne szükség a homokzsákok megtöltéséhez. Azonkívül, az embereim a törmelékhalomtól nem tudnak keresztüljutni a reaktor épületéhez.
– Kotortassa el buldózerekkel.
– Hogyne, Isztvili elvtárs – felelte a tűzoltó szelíden –, de hová? Egy részét már beleszórták a hűtőtóba...
– Jóságos ég, ember! – kiáltotta Serancsuk. – Nehogy oda szórják! Már eddig is épp elég vizet mérgeztünk meg!
– Magam is így gondolom, de akkor hova? Mivel mindenki más hallgatott, Serancsuk válaszolt:
– Az erőmű túlsó oldalán kiásták egy újabb reaktor alapjának a gödrét. Nem hinném, hogy ezek után valaha is felépítik; mi lenne, ha abba szórnánk mindent?
– Ezt tegyék – szólt Isztvili. Ismét Serancsukra meredt, majd megkérdezte az egybegyűlteket: – Van még valami, amihez szükségünk van hidrológusmérnökünkre?
Serancsuk gyorsan közbeszólt:
– Van valami, amihez legalábbis nekem van szükségem az értekezletre.
– Éspedig?
– Egyszerűen képtelenség valamit is elérni napi néhányszor két óra alatt. Engedélyért folyamodom, hogy hosszabb műszakokban dolgozzam.
– Milyen hosszú műszakokban?
– Ameddig kell! Alkalmanként legalább négy órán át!
Isztvili az asztalon dobolt az ujjaival. Körülnézett.
– Hogy állunk a fehérvérsejtek számával, Serancsuk elvtárs?
– Ki tudja? Leveszik a vért, és elviszik valahová. Mindeddig legalábbis nem mondták, hogy veszélyben vagyok.
Isztvili sóhajtva bólintott.
– Megadom az engedélyt. Most pedig lássuk, hogy állunk anyagokkal és felszereléssel...

21. FEJEZET
Május 1., szerda

Talán csak az októberi forradalom évfordulóját (melyet a naptárváltozás miatt novemberben tartanak) tekintik a Szovjetunióban a május elsejéhez hasonlóan nagy jelentőségű ünnepnek. Hivatalos elnevezése nemzetközi munkásünnep vagy egyszerűen május elseje. Nincs a Szovjetunióban olyan apró és eldugott falucska, ahol legalább egy ünnepély erejéig meg ne emlékeznének róla. A nagyvárosokban az ünnep hatalmas, látványos produkció formáját ölti.

– A tévén nem nézhetjük – magyarázta higgadtan Candace a férjének –, mert nincs tévé ebben a bájos kis klozetben, amit szállás gyanánt szereztél, ha meg a nappaliban levőt akarjuk használni, azért megint külön kell fizetnünk. Különben is fekete-fehér az a vacak.
– Ugyan, kedvesem – felelte ugyanolyan higgadtan a férje; reggel nyolc óra lévén, egyelőre mindketten türelmesen viselkedtek. – Ki az isten akarja a tévén nézni? Azért a pénzért akár otthon is ülhetnénk Beverly Hillsben, tévén ott is nézhetnénk. Bemegyünk a városba és...
– És gyalogolunk a metróig, ugye? Merthogy a buszok még véletlenül se járnak?
– Tegnap igenis jártak, drágám. Csak a vasárnapot meg a hétfőt hagyták ki.
– Ma pedig piros betűs ünnep van, ugye? Úgyhogy valószínűleg ők is szabadnaposak.
Garfieldnek a nyelve hegyén táncolt a csattanós válasz; a Kijevben eltöltött utóbbi négy nap kikezdte önuralmát. Csak az ajtón felhangzó kopogás vette elejét a perpatvarnak.
– A ló rúgja meg! – morgott Candace. – Megjött Abdul a lakbérért. Várj, hadd kapok magamra valamit.
Tényleg Abdul jött, bár egészen biztosan nem így hívták. Valamiféle arab volt, valamelyik arab konzulátuson dolgozott valamiféle diplomáciai státusban – négy egymást követő napon át el tudta kerülni az egyenes választ arra a kérdésre, hogy melyik államtól kapja a fizetését.
Szüntelenül mosolygó, alig harmincéves, karcsú fiatalember volt. Ezúttal is, mint mindig, vígan köszöntötte őket.
– Jó reggelt mindkettőjüknek! – És a kezét nyújtotta. Ezúttal is átvette Garfield százdolláros utazócsekkjét, és rubelben adta a visszajárót. Garfield elismerte, hogy Abdulnak minden oka megvan a vidámságra. Napi hatvanöt amerikai dollárban állapodtak meg a szállásért, reggelivel. A visszajáró harmincöt dollárt rubelben kapták, a hivatalos árfolyamon. Garfield bizonyos volt benne, hogy a szállásadójuk a turisták szállodái körül lebzselő alattomos fiatalemberektől vásárolja a rubelt, darabonként legfeljebb huszonöt centért, szemben a hivatalos, másfél dollár körüli árral.
Persze nem volt más választásuk. A szobájuk miatt nem kellett ugyan elégedetlenkedniük – sőt egész tisztességesnek találták, főként szovjet mércével mérve –, még ha nem járt is hozzá külön fürdőszoba. A lakás új, vonzó épületben volt, egy elkerített diplomatagettóban, a kapuban álló rendőr minden taxi ablakán belesett, nehogy belföldiek surranjanak be a Kijevben lakó külföldieknek fenntartott helyre. Sem amerikaiak, sem angolok vagy kanadaiak nem laktak a telepen, vendéglátójuk pedig (mosolyogva ugyan, de nagyon nyomatékosan) óva intette őket attól, hogy kapcsolatot keressenek a szomszédaikkal.
– Nem, ez nem törvényellenes, de a diszkréció mégis fontos, kérem.
Május elsején azonban, miután Garfield gondosan kiszámolt elé húsz rubelt és néhány kopeket, nem mosolygott. Komolyan rájuk nézett, és így szólt:
– Nagyon sajnálom, hogy rossz híreket hozok, de mindennek vége szakad egyszer. Önöknek holnap az utolsó nap itt. Megváltozott körülmények miatt távoznom kell, és le kell zárnom a lakást.
– Miféle megváltozott körülmények? – háborgott Garfield. Az arab a vállát vonogatta.
– Ugyan, hagyja már! – pattogott Candace hangja. – Hová mehetnénk? Engednie kell még két éjszakát!
– Az lehetetlen. – Az arab ismét teli szájjal mosolygott. – A poggyászuk? Az maradhat, amíg felkeresik, legkésőbb holnap este hatig. Most pedig azonnal el kell mennem, készülni a május elsejei fogadásunkra, utána elutazásomhoz csomagolok. Az én derék feleségem elkészíti az önök reggelijét. Igazán nagy örömömre szolgált önöket megismerni. Ó igen, az extra órákért, amit a poggyász a szobában tölt, azért még huszonöt amerikai dollárt kapok.

A reggeli nem különbözött a három előző napi reggelitől. Az arab állapotos felesége lágy tojást, vastag kenyérszeleteket és erős teát szolgált fel némán. Ezúttal azonban még az asztalnál ültek, amikor sötét képű idegen kopogott az ajtón. Halkan tárgyalt valamit a diplomata feleségével – Garfield megállapította, hogy nem arabul, de nem is oroszul beszéltek –, aztán a férfi vastag pénzköteget nyújtott át a nőnek. Az kétszer átszámolta a bankókat, majd köténye zsebéből kocsikulcsokat halászott elő, és odaadta a látogatónak. A következő percben önindító hangja hallatszott odalentről. Garfield kinézett az ablakon. A látogató Abdul régi, kanárisárga Mustangjában távozott.
A telepről kifelé menet, miután ismerősként bólintottak a kapuban álló rendőrnek, Garfield megszólalt:
– Abdul nem jön többé vissza. Eladta a kocsiját.
– No és? – A felesége a sugárút végét bámulta: onnan kellett volna jönnie a busznak.
– No és semmi – felelte Garfield vidám hangon. Úgy döntött, inkább nem firtatja azokat a „megváltozott körülményeket”, melyek azonnali távozásra késztették Abdult és a feleségét. – Szerintem semmi értelme a buszra várni. Gyerünk, alig húsz percre van a metró.
– Ha még egyszer elutazom veled valahova – jelentette ki Candace komor határozottsággal –, magammal hozom az Adidas cipőmet. Dean! Juuuj, de elegem van ebből a kis kalandból! Haza kéne mennünk.
– Drágám, tudod, mit mondtak az Aeroflotnál. Egészen hetedikéig nincs hely a moszkvai járaton.
– Akkor egy hétig a repülőtéren alszunk?
Garfield arca megvonaglott. Amikor azonban felértek a folyó túlpartján a metróállomásból, még Candace is az érdeklődés jeleit mutatta.
Szívet melengetően gyönyörű tavaszi nap volt. A várost elborították a virágzó rózsák és gesztenyefák. Mindenütt ünnepi hangulat érződött. A Krescsatik körüli utcákat ellepték az emberek, akik a tribünökön felsorakozott magas beosztású vezetők előtt vonulnak majd el. Szakszervezetek, iskolák, katonai alakulatok, állami alkalmazottak – mind külön csapatban masíroznak majd el a hat emelet magas Lenin-portré előtt.
Ezrével tódultak a népek a felvonulás útvonala felé. Nemcsak a menetelők, hanem családtagjaik is. A gyerekek kezében zászlócskák, az asszonyokéban szatyor – ezúttal nem a vásárlás reményében cipelték, hanem elemózsiát cipeltek benne. A tribünök melletti utcák kijáratát eltorlaszolták. Garfieldék nem remélhették, hogy kijutnak a térre, még a közelébe se engedték őket, de láthatták, hogy a környező utcákkal együtt azt is zászló- és plakátdíszbe öltöztették. V. I. Lenin arcképe dominált a plakátokon, de Marx és Engels hatalmas portréi is ott lógtak.
Candace nyugtalanul pillantgatott a tömegek rendjének biztosítására kirendelt, egyenruhás rendőrök felé.
– Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy valamelyikük megkérdi, mit keresünk itt – ijedezett.
Garfield vigyorgott.
– Amit a többiek, nem? Nézzük a felvonulást. Ne aggódj; ha kellemetlenkedni akarnának, már rég megtették volna.
– Jó, jó, akkor is nyugtalan vagyok. Mihez kezdünk holnap?
– Hát – mondta lassan Garfield –, magam is ezen tűnődöm. Ma van, ugye, az ünnep. Akkor pedig fogadni mernék, hogy holnap, a szállodai szobák kiürítése után valószínűleg válogathatunk a szálláslehetőségek közt.
– Valószínűleg – mondta Candace színtelen hangon.
– Mit akarsz? – kérdezte Garfield türelmetlenül. – Jól van, mihelyst vége a felvonulásnak, végigjárjuk a szállodákat, és megkérdezzük, van-e szobájuk. Mit szólsz ehhez?
– Szeretném, ha ülve nézhetnénk végig ezt a felvonulást – sóhajtotta az asszony.
– Ugyan már, drágám – fogta kézen Garfield a feleségét. – Gondold csak meg, hány amerikai láthat ilyesmit a saját szemével? Micsoda remek sztorikat mesélünk majd! Gondolj a Tanya elvtársnőre! Gondold csak meg, ha hazaérünk... Hé! – kiáltotta, és az utcatorlasz túlsó oldalára mutatott, ahol gyerekek csoportosultak a tanárnőjük körül. A kislányokon kávébarna ruha és vakítóan fehér kötény pompázott, a fiúk tengerészkék zakót és sapkát viseltek. Minden harmadik gyerek zászlót cipelt; egymást váltották, ahogy elfáradtak a kis karok. – Oda nézz! Az ott nem az a hogyishívják? A tanárnő, aki angolul beszél, Szminéknél találkoztunk vele?!

Okszana Didcsuk nem vette észre az amerikaiakat. A kiáltozásukat se hallotta, sem pedig a kisebb veszekedést köztük és a rendőr közt, amikor át akartak menni hozzá a kordonon. Okszana teljes figyelmét lekötötte az osztálya. Újra elpróbálta velük a jelszavakat, amiket szavalnak majd, figyelmeztette őket, hogy egyszerre lépjenek, felváltva dicsérte és fegyelmezte őket, mesét mondott nekik – mindent megtett, hogy nyugodtan várják, míg sor kerül rájuk a felvonulásban.
– Odanézzetek – mutatott a mellettük elmasírozó, aranypaszományos fekete egyenruhát viselő fiatalemberek szakaszára. Oldalukon szikrázva csillogott a kard. – A kijevi Haditengerészeti Akadémia kadétjai. Egy szép napon közületek is ott menetelhetnek majd velük néhányan!
A lányok figyelmét azonban inkább a színpompás ukrán népviseletbe öltözött népi táncosok kavalkádja kötötte le. A fiúk többsége pedig tágra nyílt szemmel bámulta a hatalmas T-60-as harckocsit, mely lépésben döcögött feléjük a széles sugárúton. Jóvágású szovjet katonák díszlépésben meneteltek mögötte. Okszana felsóhajtott, körbepillantott. Vajon hol lehet Lia, a lánya? Ki tudja? Olyan sok itt az iskolás gyerek, a zenekar, a feldíszített teherautó és katonai jármű, egyáltalán túl nagy a tömeg.
Okszana Didcsuk fejében állandóan ott motoszkált az aggodalom. Igaz-e, amit erről a csernobili dologról hallott, hogy még itt, Kijevben is veszélyezteti az emberek egészségét? Mit higgyen az ember? A „hangok” ma reggel harsányabbak voltak, mint valaha. Didcsukék még a Szabad Európa Rádió adását is elcsípték néhány percre, mielőtt a zavaró állomások rá nem hangolódtak az új hullámhosszra, és a gurgulázó tvi-vi-vi-vip el nem nyomott mindent. De mitévő legyen az ember? Az iskola igazgatósága határozott eréllyel rendelkezett:
– Pánikra természetesen semmi ok. Magától értetődik, hogy azonnal tájékoztatnak bennünket, ha bármiféle rendkívüli intézkedés szükségessé válna.
A rémhírek pedig egyre terjedtek. Huszonötezren haltak meg máris, a Pripjaty folyó mellett temették el őket egy tömegsírba, suttogta egy kolléga a „hangokra” hivatkozva. Ez persze nem igaz, az csaknem bizonyos, gondolta fegyelmezetten Okszana. Különösen, ha a forrását is figyelembe vesszük. Ugyan ki ad a Szabad Európa Rádió szavára?... Mégis kár, hogy nem sikerült meghallgatniuk a higgadt és megbízható BBC-t.
Végre elhangzott a várva várt jel. Elindulhattak. Okszana maga köré gyűjtötte csoportját, és elfoglalták helyüket a menetben. Micsoda angyalok ma ezek a gyerekek! Hősiesen menetel mindegyik, még a legkisebb is, a legfegyelmezetlenebb is. A dísztribün elé érve katonás jobbra nézz következett – tökéletes sikerrel –, és együtt kiáltották:
– Megvédjük a szocializmus szülőhazáját! Okszana szemeit elfutotta a könny. A gyerekek elvonultak a nagyméretű Marx-portré (az óriási fej mutatja a benne rejlő hatalmas agy erejét) és Lenin-portré (szúrós tekintete örökké éberen fürkész azok után, akik a munkásosztály két ellensége, az isten és a vodka kebelén keresnek menedéket) előtt. A tér legsarkán pici Hruscsov-kép díszelgett. Okszana lopva körülnézett, észrevette-e valaki az osztályból, hogy új arc bukkant fel idén. Senki. Nem kell tehát kellemetlen kérdésekre számítania – ámbár, állapította meg magában Okszana, voltaképpen teljesen méltányos, hogy a kijevi május elsején megemlékezzenek arról a férfiról, aki Kijevet védte 1941 szörnyű napjaiban, a mindenhonnan özönlő németek ellen.
Azt sem szabad elfelejteni, hogy Hruscsov volt az, aki kitartóan követelte Kijev felvételét a Szovjetunió „hős városainak” rövid, de dicsteljes listájára, a miatt az elkeseredett ellenállás miatt... bár tény, hogy az ellenállás idején nem kevés kijevi hallgatott a defetisták és szabotőrök áruló szavára, és korántsem tevékenykedett olyan lelkesen, mint a moszkvaiak vagy sztálingrádiak.
Mégis! Kijevnél sok ezren haltak meg, de nem eredménytelenül. Feltartották a hitleristák rohamát, lelassították a támadást, ennek is köszönhető, hogy Moszkva alatt már visszaverték a németeket. Nem is szólva...
Az egyik kislány a ruhája ujját húzogatta. Már elhagyták a teret, a távozási engedélyt megadó jelre vártak.
– Mi van, Ligyija? – kérdezte Okszana barátságtalanul.
– Azok az emberek – suttogta a kislány. – A tanárnőnek kiabálnak! – Okszana odafordult. Az amerikai házaspár integetett kétségbeesetten két homlokráncoló rendőr mögött.
– Mrs. Didcsuk! – kiáltotta az asszony. – Segítsen! Kérem!

Csaknem besötétedett, mire Okszana Didcsuk eleget tett a kötelezettségeinek, és hazavihette az amerikaiakat a bérházba. Szmin asszonyt és a fiát a nagymamával együtt a tetőn találták. Mindannyian a tűzijátékot várták.
– De mennyire örülünk, hogy ismét találkozunk! – Garfieldnek fülig ért a szája. – Kidobtak minket a szállodából, azóta valami arab lakásában aludtunk, és hamarosan onnan is kidobnak. – Meglepve észlelte, hogy Szelena Szmin nincs igazán elragadtatva váratlan felbukkanásuktól. Okszana fordítását hallgatva arca elborult – vagy inkább mélységes aggodalom tükröződött rajta. Hol volt már a néhány nap előtti nyájas háziasszony, aki még néhány falat elfogyasztására ösztökéli a vendégeit!
Szelena Szmin gondolkodott egy percig, mielőtt válaszolt volna. Utána komoran figyelte Garfieldéket, míg Okszana fordított.
– Semmit se hallottak a csernobili balesetről? – Garfield a fejét rázta. Szelena sebes beszédbe fogott. Okszana alig győzte fordítani. És nem is csak a tempó okozott nehézséget: Garfield világosan látta, hogy a hírek jó részét Okszana is most hallja először. Szelena Szmin a robbanásról beszélt, az Európában oly sok helyen kimutatott radioaktív gázokról, a sebesültekről, Pripjaty városának kiürítéséről, a halottakról.
– Az én férjem is – fejezte be – kórházban van Moszkvában, az állapota valószínűleg válságos; ezt még nem tudni biztosan. Vaszilijt nyári Komszomol-táborba küldték, előbb azonban... előbb elkísér engem. Holnap Moszkvába utazom a férjemhez.
– Ó, istenem! – Candace a férje karjába kapaszkodott.
– Fogadni mernék, hogy ezek azok a „megváltozott körülmények” – mondta Garfield rekedten. – Az az arab csibész még véletlenül se mondott volna valamit!
Candace nem figyelt oda. A két szovjet nőt nézte, akik sebesen pergő nyelvvel, halkan tárgyaltak valamiről. Okszana hirtelen elsápadt.
– Miről van szó? – kérdezte azonnal Candace.
Okszana habozott.
– Csak azt kérdeztem, mit tehetnék a kislányomért. Mrs. Szmin nem tudott tanácsot adni. – Szelena Szmin éles hangon mondott valamit. – Ami azonban önt és a férjét illeti – tolmácsolta Okszana –, a helyzet világos. Haza kell menniük, amilyen hamar csak tudnak. Mrs. Szmin vagy az anyósa segítenek elintézni a dolgokat. Néhány napon belül elrepülhetnek Moszkvába vagy Varsóba vagy Bukarestbe, onnan pedig haza. Sok külföldi máris távozott.
Vaszilij Szmin eddig minden szóra figyelt, de most elfordult.
– Nézzék most, kérem – mondta angolul. – A... ö... a pirotechnikások most kezdődnek.
A város fölött kibomlottak és a Dnyeperbe hullottak a tűzijáték vörös, arany és fehér röppentyűi. Lejjebb, az épületek takarásában erős, egyenletes fény izzott fel.
– Az egy Szojuz űrhajó, pirotechnikásan – magyarázta Vaszilij, gondosan formálgatva a szavakat. – Nem látjuk jól, mert... mert... – A szavakat keresgélve kézmozdulatokkal igyekezett magyarázni.
– Mert nem felénk, hanem a város felé fordul?
– Pontosan – sugárzott a fiú. – Mert feléfordul a városnak és nem nekünk. Azt hiszem, nagyon szép lesz.
– Vaszilij – kérdezte Candace gyengéden –, mit fogsz most tenni?
– Holnap Moszkvába utazom! – felelte büszkén Vaszilij. Nagyot nyelt. – Az apámhoz, mert... mert neki... a vére hibás? És az orvosok azt gondolják, hogy az én... csontjaimból... valamit kivehetnek, hogy jobban legyen.
– Biztosan sikerül – igyekezett Candace bizakodást sűríteni a hangjába. Aztán hozzátette: – Ah, Vaszilij...
– Igen, Mrs. Garfield?
– A férjemet annyira elkeserítették ezek a hírek, hogy elfelejtette megemlíteni, de holnap estétől nincs hol laknunk. Úgyhogy ha elrepülhetnénk veletek együtt...
– Egy pillanat! – A fiú az anyjával és a nagyanyjával tárgyalt, majd az amerikaiakhoz fordult. Mosolygott örömében, hogy segíthet. – Természetesen kapnak egy szállodai szobát.
– De sehol sincs szabad szoba!
– Micsoda képtelenség! – tette a hitetlent Vaszilij. – Higgyék el, lesz szoba. Hiszen továbbra is Aftazia Szmin a nagymamám!

22. FEJEZET
Május 2-a, péntek

Nyilvánvaló hátrányokkal jár, ha a hatalom oly mértékben központosított, hogy minden döntést a fővárosban kell meghozni. Visszaszorul a kezdeményező készség, lelassul a döntéshozatal; elharapódzik a pazarlás, a korrupció; gyakoriak lesznek a vezetési hibák. De a központosításnak előnyei is vannak. Semmi se történik ugyan valamely magas állású hatóság elhatározása nélkül, akkor azonban káprázatos sebességgel valósul meg minden. Ez történt a Csernobili Atomerőmű körüli harminc kilométeres zóna kiürítésekor. Moszkva így szól: „Elrendelem a kiürítést!”, és a zónán kívül száz város, falu, tanya, kolhoz összébbhúzódik, hogy helyet biztosítson a zónán belüli városok, falvak, tanyák, kolhozok lakóinak. Buszok érkeznek az emberekért, teherautók a gépekért és a jószágért. Mielőtt bármit is elmozdítanának, gondosan ellenőrzik a sugárszennyezettségét. Az első rostán fennakadt eszközök és állatok többsége csupán alapos lemosásra szorul. Ezzel eltávolítható a rájuk hullott pernyés radioaktív por. Amikor a karavánok célba érnek, a kolhoztagokat már felkészülten várják a kolhozok, a városlakókat a városok, az iskolás gyerekeket az iskolák.

Serancsuk például egy Kopelovo nevű kolhozfaluban kötött ki, mely a kiürített zónától száz kilométerre található. Szó sincs holmi álmos falucskáról. Pripjatyból és a környező településekből nyolcvan családnak biztosítottak itt otthont, további negyvenet, mint Serancsukékat is, üdülni küldtek ide. Üdülés! Serancsuk számára nem üdülés volt ez, hanem harminchat órás száműzetés. Már a megérkezéskor mérgelődött:
– Az erőműben kéne lennem, nem itt!
– Leonyid, kedvesem – magyarázta türelmesen Tamara. – Éppen azért vagy itt, mert már eddig is túl sokat voltál az erőműben. Törődj bele. Pihenj. Feküdj le aludni, de előbb hadd mérem meg újra a lázad.
Május elseje hajnalán érkeztek, rögtön a kolhoz párttitkárának pehelypaplanos ágyához vezették őket. Kopelovóban a történtek ellenére folytak az ünnep rendezvényei, részint a váratlan vendégek kedvéért, részint pedig saját lelkesedésük fenntartására. Serancsuk nem vett tudomást az ünnepségekről. Ólmos mozdulatlansággal átaludta az egész napot. Sem a rezesbanda harsogása, sem a hangszórókból bömbölő ünnepi beszédek nem törhettek át kábulatán. Alkonyatkor felkelt, hogy a fürdőszobába menjen (Angolvécé! Mit meg nem tesznek egyes kolhozok a tagjaikért!), utána megvacsorázott a párttitkár családjával, majd visszabújt az ágyba Tamarával.
Immár eléggé kipihente magát, hogy élni tudjon a lehetőséggel. Gyakorlat biztosította rutinnal és eredménnyel szeretkeztek, majd órákon át suttogtak egymás mellett fekve, míg Serancsuk ismét el nem szenderedett. Az egész éjszakát végigaludta.
Hivatalos ünnep ide vagy oda, a földeken május másodikán is dolgozni kellett, mégpedig hajnaltól. Tamara Serancsuk csöndesen felkelt, mikor odakint kivilágosodott. A falu utcáin már pezsgett az élet, indultak a kolhoztagok a földekre. Hazatért reggelizni a párttitkár két fia, akiket a Serancsuk házaspár kedvéért űztek el a szobájukból. Tamara is csatlakozott a családi reggelihez. Csendesen beszélgettek. Húsz perc múlva a fiúk befejezték az evést, és apjukkal együtt távoztak. A háziasszony hálásan elfogadta Tamara ajánlatát; ráhagyta a konyhai rendcsinálást, és a maga dolga után nézett.
Még az ismeretlen konyhában se tartott sokáig a mosogatás. Amikor elkészült, Tamara még egy teát készített magának, és bekukucskált alvó férjéhez.
Serancsuk összegömbölyödve aludt. Halkan horkolt. Nagyszerű, gondolta Tamara, éppen ezért küldték ide. Sajnálta, hogy nem mérte meg újra a férje lázát, mielőtt este elaludtak, de hát nem is betegként és orvosként, hanem férj-feleségként gondolkodtak. (Tamarában fel sem ötlött, hogy a saját lázát is megmérje, pedig azért küldték el együtt őket, mert mindketten az összeroppanásig kimerültek voltak, és már-már vészesen sok sugárzás érte őket.)
Tamara otthagyta alvó férjét, és megszemlélte a zuhanyfülkét. Nagyszerű, van meleg víz! Pompás, szappan is van, és egészen jóféle törülközők, nyilván külföldről. Lezuhanyozott, felöltözött. Pazarul érezte magát.
Mi sem volt távolabb tőle, mint s Csernobili Atomerőműben tomboló pokol.
Nem mintha nem látta volna tisztán a baleset rettenetes következményeit. Oly közel volt a tragédiához, és olyan hosszúnak érezte az ott töltött időt, hogy elzsibbadtak az érzékei. Harminchat órás kényszerpihenőjük idejére kitörölte agyából az erőmű gondjait. Más is foglalkoztatta azonban. Semmiféle védekezési módszert nem alkalmaztak a párttitkár dunyhái között. Márpedig, orvos lévén, Tamara pontosan tudta, hogy a legtermékenyebb szakaszban van. Egyáltalán nincs kizárva, hogy máris terhes.
Vajon mit szól Leonyid, ha ismét gyermekük lesz?
Önmaga felől semmi kételye sem volt. Tudta, hogy noha lassan betölti a negyvenet, ugyanolyan jó a kondíciója, mint bármikor. Kétségtelen, az idősebb anyák terhessége és szülése néha – de nem mindig – nehezebb, mint a húszéveseké. Az is kétségtelen, hogy az idősebb anyák magzatainál némileg nagyobb a születési rendellenesség valószínűsége (de még így is messze, messze nagyobb a teljesen egészséges csecsemők aránya), és az is kétségtelen, gondolta tárgyilagosan, hogy még egy tényezőt figyelembe kell venni. Ami sugárzást eddig ő maga kapott, az a saját egészségét nemigen befolyásolja számottevő mértékben, az embrió azonban lényegesen nagyobb veszélyben forog.
És akkor? Ne szüljenek többé az anyák?
Különben is, a férje megérdemli az új kisbabát. Még ha ő maga nem tudja is, hogy mennyire megérdemli. Tamara letette üres csészéjét, visszafordult az immár csöndes utcára nyíló ablaktól, és ismét bekukkantott alvó férjéhez.
Serancsuk azonban már ébren volt. Kinyitotta a szemét, és a feleségére nézett.
– Hallottál valamit az erőműről? – kérdezte azonnal.
– Nincs mit hallani – felelte Tamara. – Amíg itt vagy, verd ki a fejedből az erőművet.
Serancsuk dühösen horkantott, aztán elmosolyodott.
– Lehet itt reggelit kapni? – pillantott az órára. – Hiszen tízkor itt a busz, és mindjárt nyolc óra.

Mikor befutott a busz a mentésen dolgozók újabb „üdülni” küldött csoportjával, Serancsuk már türelmetlenül járkált fel-alá a kolhozfalu utcáján. A buszon első dolga volt, hogy kikérdezze a sofőrt. Tények? A sofőr alig tudott valamit. Szóbeszéd? Ó, hogyne, abból van bőven. Állítólag a háromszáz tűzoltóból, akik elsőként jelentkeztek, legalább száznyolcvan már halott vagy haldoklik. További háromszáz rendőrt a zóna biztosítására rendeltek ki hatórás váltással, de elfeledkeztek róluk, tizenkét órát töltöttek kint – közülük is százötvenen kórházban vannak. És elrendelték Csernobil városának kiürítését is.
– Ez képtelenség! – protestált Serancsuk. – A város harminc kilométerre van az erőműtől, messze túl a veszélyes zónán!
– Én csak azt mondom, amit hallottam – vonogatta a vállát a sofőr, – Nem tudok többet. Lehet, hogy csak ideiglenes intézkedésről van szó, mivel megfordult a szél.
Serancsuk az ülések hátába kapaszkodva visszabotladozott Tamara mellé a helyére. Nagyokat rázkódva bukdácsolt az autóbusz a keskeny úton. Körben mindenütt megművelt földek terültek el, len és búza, almáskertek, cseresznyések. Serancsuk elővett egy cigarettát.
– Jobb volna, ha nem cigarettáznál – szólt rá gépiesen Tamara.
A férfi vállat vont, rágyújtott.
– Nagyon ostobán viselkedsz – korholta a felesége. – Ki tudja, mennyi sugárzást kaptál már így is. Feltétlenül meg akarsz halni rákban ötvenéves korod előtt?
– Ha a sugárzás végez velem, nem lesz időm rá, hogy a tüdőrák vigyen el – mutatott rá Serancsuk. Meglepte a felesége hangvétele. Tizennyolc év házasság alatt az asszony hangjának minden változatát kiismerhette. Amikor a dohányzásról akarta lebeszélni, az orvosi hangját használta. Mindennapi közlendői során leggyakrabban az egyenrangú munkatárs hangján szólalt meg. Ezúttal azonban, milyen is: fiatalabb, sebezhetőbb vagy talán kevésbé magabiztos? – alaposabban meggondolva, Serancsuk mégis az első választásnál maradt: fiatalabb volt Tamara hangja. Ugyanolyan volt, mint lánykorában, mikor találkoztak az erdőben, és aztán összeházasodtak. – Tamara, aggódsz miattam?
– Azt akarom, hogy még húsz évig velem légyfelelte Tamara komolyan.
– Vacak húsz évig? Utána, ha akarok, meghalhatok? – tréfált Serancsuk.
Tamara elengedte a füle mellett.
– Tetszett a kolhoz?
– Kellemes volt, azt hiszem – ismerte el. – Az a ház egészen modern.
– Nagyon békés hely – mondta Tamara –, és tiszta ott a levegő. Szerintem boldogan lehetne ott élni, anélkül hogy felrobbanó atomreaktorok miatt aggódnánk. – Egyenesen a férje szemébe nézett. – A te esetedben pedig nem kellene amiatt aggódnunk, hogy a már eddig is magas sugárterhelésed tovább növekszik. Lehet, Leonyid, hogy többé nem dolgozhatsz atomerőműben.
Serancsuk a homlokát ráncolta.
– Mihez kezdenék egy kolhozban?
– Egész jól megélnénk ott. Biztonságban lennénk. Nem is rossz életcél. Dolgozni és tiszta levegőn felnevelni a gyerekeket.
– Ugyan már, Tamara! – Serancsukot teljesen megdöbbentette a felesége hangja. – Tudod, hogy szakképzett hidrológusmérnök vagyok. Gondolod, hogy a kolhoztagok velem nyittatnák az öntözőcsövek csapjait, vagy meg javíttatnák az angolvécéiket, amiket szemmel láthatólag nagyon kultiválnak? – Tamara hallgatott. – Nem – folytatta a férje. – Ha Csernobilban nem dolgozhatom, majd keresek egy másik erőművet; mostanában hatalmas, szén- és olajalapú erőműveket építenek. Az is lehet, hogy vízi erőműhöz szegődöm; az valószínűleg nyílt területen lesz, ha mindenképpen ki akarsz költözni a városból. De...
– De egyelőre nem mondtál le Csernobilről – fejezte be helyette a felesége.
Serancsuk megmakacsolta magát.
– A Csernobili Atomerőmű nagy értékű társadalmi tulajdon, Tamara. Nem lehet kidobni csak azért, mert az egyik reaktor kigyulladt. Bízom benne, hogy egy éven belül ismét üzembe helyezzük.
– Lássuk csak – tűnődött a felesége. – Csernobilban akarsz maradni, mert nagyra tartod Szmint. Helyes, én is nagyra tartom, de mondd: komolyan számítasz rá, hogy a történtek után is meghagyják az állásában?
– Nem ő a hibás!
– Az sem biztos, hogy életben marad, Leonyid! Ami pedig téged illet, a fehérvérsejtjeid száma nagyon alacsony. Máris legalább húsz radot kaptál, de az is lehet, hogy százat, mivel eleinte nem viseltél dózismérőt. Nem engedhetsz meg magadnak többet.
Serancsuk megvonta a vállát. Kinézett az ablakon. A busz Csernobilba érkezett. Semmi se mutatott arra, hogy esetleg kiürítik a várost. Az utcákon hömpölygött a tömeg. Maguk a városlakók igyekeztek a megszokott módon folytatni az életet; köztük kavarogtak a mentésben foglalkoztatottak ezrei. Legtöbben a buszra vártak, mely az erőmű körüli felforduláshoz szállítja őket.
– Figyelsz egyáltalán? – szólt rá Tamara. – Megtetted, amit tehettél, Leonyid. Most már átadhatod másoknak a stafétabotot.
– Magam is attól tartok – morogta Serancsuk komoran.
Tévedett. Rossz hírek fogadták az irányítóponton. A sugárzási szint ismét felszökött, megközelítette az első napi érték hetvenöt százalékát. Nem sikerült hozzáférni a reaktor alatti teknőhöz a 3, reaktor felől. Túl sok volt a vas és a beton.
Egy órával később Serancsuk ismét az erőműben volt.

Előretolt irányítópontot alakítottak ki egy föld alatti bunkerben, mely korábban az erőmű tűzoltóinak hálóterméül szolgált. A szellőzetlen levegő megsűrűsödött a cigarettafüsttől és az elhasználódástól; ugyanazt a levegőt keringették körbe újra meg újra, mivel még büdösen is jobb volt, mint az odakinti.
Serancsuk alig negyvennyolc órát töltött távol, és mégis mennyi változás! A helikopterek csaknem befejezték munkájukat. Közel ötezer tonna bórt, ólmot, homokot és márványzúzalékot zúdítottak a még mindig égő grafitra, de már nem a grafit volt a legfontosabb probléma.
A megrongálódott reaktor alatti teknő okozta a gondot. Mivel vízzel volt tele, így Serancsuk hatáskörébe tartozott.
A víz eredetileg a biztonság fokozása céljából volt ott, avégett hogy lehűtse a gőzt, ha valamelyik cső megsérül. Ez a hajdan biztonságot nyújtó többlet jelentette most a 4. reaktort fenyegető legnagyobb veszélyt.
Száznyolcvan tonna urán-dioxid volt felette, s mindaz, ami megmaradt az ezernyolcszáz tonna grafitból; ott voltak még a kétszáz tonnás üzemanyagutántöltő gépezet roncsai és tartozékai, a beomlott falak törmeléke – valamint az az ötezer tonna, amit a halálos füstkibocsátás elfojtására szórtak le. A tartószerkezetet nem ekkora terhelésre méretezték. Ami még rosszabb: a robbanás a tartószerkezetet is kimozdította helyéből, és megrongálta. Kiszámíthatatlan, hogy hol, mennyire gyengült meg. Akármikor beomolhat az egész... akkor pedig kétezer tonna urán és grafit merül a vízbe. Azután... azután a víz egyetlen pillanat alatt elgőzölög, s ez a robbanás valószínűleg felülmúlná az elsőt.
Kezdhetnék elölről az egészet – nem beszélve arról, hogy hányan halnának meg azok közül, akik lázas igyekezettel dolgoznak az első robbanás következményeinek fölszámolásán.
A munkálatokat most egy műszaki vezérőrnagy vezette. A föld alatti víztározóteknő térképe feküdt előtte az asztalra terítve. Serancsuk a térkép fölé görnyedve hallgatta a tábornok magyarázatát.
– Donyecki bányászaink ezt a vágatot hajtották ki, itt. Azután nyolc önkéntes... eredetileg kilencen voltak, de egy összeomlott... másfél napig dolgozott, hogy áttörjenek...
– Sikerült áttörni a tartályhoz? Akkor mi a probléma? Le kell szivattyúzni a vizet, és tölthetik be a betont.
– Nem folyik le a víz – felelte a tábornok.
– Nem folyik le? Miért nem? Ó, persze! – Serancsuk a térképre bökött. – Azokat a szelepeket ki kell előbb nyitni.
– Azok a szelepek azonban – felelte a tábornok sötéten – víz alatt vannak. Az összes átjárót és folyosót elöntötte a túlfolyó víz. Valakinek le kell oda mennie búvárruhában, és ki kell nyitnia őket. Van is két önkéntesünk... de egyik se tudja, hol vannak a szelepek.
– De én tudom! – kiáltotta Serancsuk.
A tábornok rövid ideig Serancsuk arcát fürkészte.
– Igen – mondta végül. – Magam is erre gondoltam.

A búvárruha szó hallatán Serancsuk olyasfajta marslakószerelésre számított, amit filmen lehet látni: óriási sisak, hosszan kígyózó levegővezeték. Szó sem volt ilyesmiről. Az önkéntesek közönséges könnyűbúvármaszkokat kaptak, s hátukra erősített levegőtartályt. Testükre nedves védőruhát húztak. A gumiszerű holmik merevek és hidegek voltak, hol fojtogatóan szűkek, hol átkozottul lazák, mindegyiket egyformán gyötrelmes viselni. Természetesen nemigen törődhettek a méretekkel. Hordozható víz alatti lámpáik nem voltak. Hosszú kábelre szerelt reflektort nyomtak az egyik önkéntes kezébe – a villanyszerelő megesküdött, hogy minden tőle telhetőt megtett a vízzáró szigetelés érdekében. Telefonjuk vagy rádiójuk sem volt. Odabenn a vízben nem lesz kihez beszélni, s nem lesz mit hallani.
Kivéve a vészjósló recsegéseket és dörejeket, ahogy a hat-hétezer tonnányi anyag mocorog a fejük fölött, készen rá, hogy rájuk ömöljék.
Azokat a hangokat nem lehetett nem hallani. Ha bedugják a fülüket, akkor a víz rengéseit és rázkódásait érzékelik.
Legalább nem fáztak. Serancsuk kezdetben örült a melegnek, mivel rémes volt felhúzni a nyirkosan hideg gumiruhát. Később egyre kevésbé örült neki, mert a víz hőmérséklete egyre növekedett, a véréét mindenesetre meghaladta, ami nem csoda, hiszen a reaktormag gyilkos heve bőven áradt odafentről. Serancsukról szakadt a víz, a ruhája pedig nem engedte eltávozni a verítéket.
De nem is ez volt a legrosszabb. Serancsuk ingerülten nyugtázta, hogy a víz átvitt és még kellemetlenebb értelemben is forró: nagy része radioaktív törmeléken keresztül szivárgott a betonfolyosókra, ahol az önkéntesek hol úszva, hogy a vizet taposva vergődtek előre. Egyikük se hozott dózismérőt. Nem lett volna értelme. Amennyire ezt kívülről megállapíthatták, a víz csak gyenge radioaktivitást mutatott, a feladatot pedig mindenképpen el kellett végezni. Életbe vágóan fontos volt.
Vajon elvégezhető-e?
A betonozott átjárók, melyeken Serancsuk régebben gondolkodás nélkül közlekedett, áttekinthetetlen labirintussá váltak. A reflektor falakat, padlót, mennyezetet, hasznavehetetlen világítási szerelvényeket, működésképtelen műszereket ragadott ki a sötétből, de mennyire másképp festett minden a víz alatt! Húsz percen át vergődtek, inkább úszva, mint gyalog, míg elérték az átjárót, ahol a teknő szelepei voltak.
Serancsuk megállt, meggyőződött róla, hogy mit lát. A vizet kavarva visszafordult, és szembenézett társaival. Az ezerwattos izzó párás fényébe hunyorítva magához intette őket.
Ekkor, egyetlen villanás vagy más figyelmeztetés nélkül, kialudt a fény.
– Az anyádat, az isten!... – kiáltotta Serancsuk a sötétbe. Nem kapott választ, csak egy nagy korty vizet, mely utat talált a könnyűbúvármaszk pipája mellett. Mikor visszatette a pipát a szájába, kínzó köhögés fogta el. Senki se hallotta. Nem is szólt senki – úgyse hallhatták volna.
Az abszolút sötétségben úszva-lebegve Serancsuk azt sem tudta, merre van a felfelé és merre a lefelé. Nem sejtette, hol találja a falakat, és semmit se tudott a társai hollétéről sem. Pánik fogta el. Kétségbeesetten rúgkapált, mígnem fájdalmasan a falba öklözött. Addig tapogatózott, amíg rábukkant a korlátra. Belekapaszkodott, visszafelé kezdte húzni magát. Hirtelen hatalmas rúgás érte az oldalát. Kinyújtotta a kezét, és elkapta az egyik önkéntes lábát.
Melyikét? Nem tudhatta; ekkor szerencsére mellé sodródott a másik önkéntes is, és kezei felé tapogatva Serancsuk megtalálta a használhatatlan reflektort.
Gondolkodott. Visszamehetnének másik lámpáért. S az miért működne jobban? És meddig maradhatnak még idebenn, mielőtt maguk is világítani kezdenének a sötétben?
Kétszer rápaskolt a lámpavivő vállára, hogy magára irányítsa a figyelmét, majd gyengéd lökéssel elindította visszafelé; nem volt már szükség rá. A másik férfit a falhoz húzta, kezét a korlátra tette. Megfordult, és társát maga előtt tolva az elárasztott folyosó belseje felé indult.
A folyosó végén – hálát adva Istennek, akiben sohasem hitt – Serancsuk megérezte a talpa alatt a teknő vízcsövét.
A feladat ezután ha könnyebb nem is, legalább egyszerűbb volt. Kettesben végigtapogatóztak a cső mentén, míg az első szelephez nem értek. Serancsuk rátette az önkéntes kezét, s miközben fejük felett recsegett az összehúzódó grafitmag, mindketten ráakaszkodtak a szelepre.
Elfordult.
A következő percben a másik szelepet is megtalálták. Ez is elfordult. A víz mozgásán is érezték, hogyan ürül hangos gurgulázással a teknő.

A szabad levegőre érve Serancsuk sebesen pislogott a fényben. Elhárította a munkásokat, akik boldogan átölelték volna. Nekilátott, hogy lehámozza magáról a gumiruhát. Diadal töltötte el, de rettenetesen fáradt volt. Elbotlott a bányászok vágatának padlódeszkáin. Fél tucat kéz nyúlt azonnal utána, nem hagyták elesni.
A bunkerbe érve a cigaretta után nyúlt. Megjelent azonban egy doktornő, kezében jegyzettömb. Serancsuk előre tudta, hogy mit hall tőle. Felállt, köszönteni kívánta az orvost.
Furcsa. Látja, hogy mozog a doktornő szája, mintha csak beszélne hozzá, de nem hallja a szavait.
Figyelmeztetni akarta erre az érdekes helyzetre; a világ azonban megpördült körülötte, és a fények, legalábbis a Serancsukéi, kialudtak. Érezte még, hogy teljes testsúlyával a doktornő karjaiba zuhan. Aztán már nem érzett semmit.

23. FEJEZET
Május 3-a, szombat

Az Állambiztonsági Hatóságot orosz nevének – Komityet Goszudarsztvennoj Bezopasznosztyi – kezdőbetűi alapján általában egyszerűen KGB-ként emlegetik. E szervezet a szovjet állam létrejötte óta állandóan jelen van minden szovjet állampolgár életében. Időről időre megváltozott a neve és a róla alkotott kép is – némileg.
Ez a kép mindmáig félelmetes, de jobbára csak a látóhatár peremén lebeg a fenyegetés, mint a tüdőrák az erős dohányos szeme előtt, akinek esze ágában sincs leszokni szenvedélyéről. Ma már szó sincs olyan félelemről, amilyet a sztálini időkben keltett az akkor OGPU-nak, később NKVD-nek nevezett szervezet. Akkoriban rettegték, mint a dögvészt, mely sűrűn, kegyetlenül és látszólag válogatás nélkül szedte áldozatait.
A szervezetet – mely akkoriban még a Cseka nevet viselte – Feliksz Dzerzsinszkij, a „Vas Félix” alapította. (Az ő nevét viseli Moszkva centrumában az a nagytér, melyen a város legnagyobb játékáruháza és a Ljubjanka börtön áll.) Azt mondják, Dzerzsinszkij, ha mást nem is, legalább a gyerekeket szerette. Ahogy az orosz vicc szól, valamelyik vasútállomáson bájos kislány futott hozzá, hogy nagy csokor virágot nyújtson át neki. Dzerzsinszkij hosszasan habozott, majd elmosolyodott, és megpaskolta a gyerek fejét.

– Odanézz, kedves is tud lenni, ha akar – lehelte az egyik moszkvai a másiknak.
– Úgy latszik – felelte amaz. – Hiszen agyon is lövethette volna.

A KGB érkezésének első jeleként a nővér sietős mozdulatokkal felállította Szmin ágya körül a súlyos spanyolfalakat, melyekkel általában a halálos betegeket kerítik el.
– Eszerint vendégeket kapok? – kérdezte Szmin.
Meg se lepődött, hogy a nővér válasz nélkül távozik.
Nagyot sóhajtva feltámaszkodott, igyekezett kényelmesen elhelyezkedni. El tudta képzelni, mire számíthat. A spanyolfallal bizonyára nem a szobatársától akarták elválasztani, mivel őt előző este műtétre vitték, ahonnét nem tért vissza. Mindenesetre bosszantó, hogy éppen most hallgatják ki. Egy órával ezelőtt, vérvétel közben az orvos mesélte, hogy nemrég vették fel a hatos számú kórházba az ő vízvezetékszerelőjét, Serancsukot. Szmin azt tervezte, hogy papucsot húz, megkeresi a főnővért, és addig könyörög, míg oda nem engedik Serancsukot az éppen megürült ágyra. Alig várta, hogy a vízvezeték-szerelő legyen a szobatársa és elbeszélgethessenek, hiszen egészen jól érezte magát. Változatlanul ott voltak ugyan azok az átkozott hólyagok, és a könyökhajlata is sajgott a vérvételek és infúziók okozta több tucat tűszúrástól; komolyabb fájdalmak azonban nem kínozták.
Mindez természetesen átmeneti állapot volt csupán, az első vérátömlesztések eredménye. A doktornő figyelmeztette, hogy az állapota válságos. Szminnek nem volt szüksége erre a figyelmeztetésre. Küzdött ugyan a kórházba kerülés ellen, de egészen pontosan tudta, hogy azok az első hólyagok valami nagy belső bajt jeleztek. Tisztában volt vele: lehet, hogy most érzi utoljára jól magát az életben. Eltökélte, hogy ki is élvezi, amíg teheti.
És éppen most kell beállítaniuk a csekistáknak és elrontaniuk az egészet. Bosszantó.
Ketten jöttek. Természetes. Szmin rögtön látta, hogy ez a két KGB-s azok közé tartozik, akik nagydobra verik a foglalkozásukat, bár itt a kórházban nem viselhették a megszokott puhakalapot és ballonkabátot. Minden látogató fehér köpenyt és sapkát kapott, s ebben ők se néztek ki olyan félelmetesnek.
– Hallom, Szemjon Mihajlovics – kezdte a fiatalabbik barátságosan –, sokkal jobban van ma.
– Átmenetileg – bólintott Szmin. Valóban, eltekintve felsebesedett szájától meg az állandó, enyhe szédüléstől és hasmenéstől, egészen tűrhetően érezte magát.
– Ó, remélhetőleg tartósabban is – sugárzott a másik. – És ezek a sebhelyek? Talán csak nem a katasztrófában szerezte ezeket is?
Szmin félrecsúszott takarója szabadon hagyta az égési hegeket.
– Régi emlék csupán – felelte, majd az apró kötésre bökött a mellkasán, ahonnan az orvosok csontvelőmintát vettek. – Ez viszont friss, de érdektelen, önök azonban nyilván nem az egészségi állapotomat kívánják megvitatni velem.
– Ami azt illeti, valóban nem – ismerte el a fiatalabbik. – Természetesen aggódunk önért. Nem szívesen háborgatnánk kérdéseinkkel, ha nem érzi jól magát.
– Kérdések – visszhangozta Szmin. – Értem. Tessék, kérdezzenek, amit csak akarnak.

Meg is tették. Kezdetben udvariasan faggatták, csaknem tiszteletteljesen. Aztán egyre barátságtalanabbul.
– Természetesen ön is tisztában van vele, Szemjon Mihajlovics, hogy a huszonhetedik pártkongresszus határozatai az atomenergia-termelés megkétszerezésével, háromszázkilencvenmilliárd kilowattóra áram fejlesztésével számolnak 1990-re? („Természetesen” – felelte Szmin.) És nyilván tud róla, hogy Andronyik Petroszjanc, az atomenergia hasznosításával foglalkozó össz-szövetségi bizottság elnöke alig három éve biztosította a Központi Bizottságot arról, hogy az önéhez hasonló katasztrófa valószínűsége egy a millióhoz?
– Az enyémhez? – kapta fel a fejét Szmin. – Az én balesetemnek nevezik? Vegyem olybá, hogy engem vádolnak a robbanás előidézésével?
– Ön volt a jelenlevő rangidős vezető, Szmin elvtárs. Az igazgató távol volt. Ez az ő esetében súlyosbító körülményként esik a latba, s amint talán ön is értesült már róla, Zaglagyint elmozdították beosztásából, és kizárták a pártból. Távollétében azonban ön volt a felelős vezető.
– Ami azt illeti – vetette közbe Szmin –, a robbanás idején én sem voltam már jelen. Letelt a szolgálati időm.
– Kétségkívül – jegyezte meg a másik komoran. – Elárulná, hogy hol tartózkodott?
Ezzel kezdetét vette a kihallgatás kellemetlenebbik része. Szmin azért távozott a posztjáról, hogy vallási szertartáson vegyen részt, nemdebár? Talán titokban hívő?
– Szó sincs róla – tiltakozott Szmin. – Az édesanyám... – Kihallgatok azonban nem érdekelte az édesanyja. Félretették a vallás kérdését, és folytatták. Az állam által biztosított személyautót használta erre a magánkirándulásra – személyes hasznára fordítva a társadalmi tulajdont –, s odáig elment, hogy szélnek eresztve a sofőrt, maga vezetett több mint száz kilométert. S mi célból? Hogy egy kijevi lakásban külföldiekkel találkozzék egy vallási szertartás során.
Egyébként hogyan is állunk ezzel a lakással? Milyen módon jutott hozzá? Névleg az anyjáé ugyan, de nem az-e a helyzet, hogy ténylegesen s törvényellenesen maga Szmin birtokolja – pripjatyi otthona s a vidéken épülő dácsája mellett?
– Ej-ej, elvtársam – fordult a társához gyászosan az idősebbik –, micsoda emberrel állunk itt szemben, hogyhogy egyszerre három helyen is lakik?
Szmin figyelmesen hallgatta ezeket a vádakat, de alig szólt. Egyrészt, ha beszélt, fájtak a sebek a szája sarkában. Másrészt, mindennek semmi jelentősége. A KGB igyekszik felépíteni ellene az esetet. Lelke mélyén számított rá, hogy előbb-utóbb sor kerül erre. Csak akkor egyenesedett ki ültében, amikor az erőmű építkezésének egyes részletei kerültek terítékre.
– Nem – jelentette ki erélyesen. – Visszautasítom azt az állítást, hogy bármely építési tevékenység a felsőbb szervek engedélye nélkül folyhatott volna. Valamennyi tervet jóváhagyta a minisztérium. A mindennapi munkában az igazgató adott pontos utasításokat. E tekintetben teljesen az ő programját követtem.
– Ó, értem – bólintott az idősebb. – E tekintetben. Hát más tekintetben? Utasította önt az igazgató arra, hogy szabványon kívüli anyagot építtessen be?
Látványos lendülettel elővarázsolta a Lityeraturnaja Ukrajna számát, melyben a Csernobilba tervezett ötödik reaktor építkezésének katasztrofális körülményeit taglalja a szerző – selejtes anyagok, rossz karbantartás, hanyag irányítás. Világos, folytatta gyászosan a csekista, hogy nem a szállítók csapták be Szmint a gyenge cementtel és a szivárgó csövekkel, inkább Szmin tört az állam megkárosítására, tekintet nélkül arra, hogy az ebből fakadó veszélyek mennyiben fenyegetik a társadalmi tulajdont.
– Mindez azonban az 5. reaktorra vonatkozik! – tört ki Szmin. – A balesetet pedig nem a selejtes anyag okozta! Különben sem használunk fel selejtet az érdemi szerkezetekben. A hitvány anyagot félretettük, s csak kifogástalant építettünk be.
Ez azonban csak a következő vádpontot alapozta meg. Szmin vezetése alatt tehát háromezer zsák drága cementet hagytak a szabad ég alatt (mit számított volna, ha most azzal védekezik, hogy ez a cement nem volt szabványos minőségű?), míg az esőtől töredezett és használhatatlan kőtömbbé nem állt össze az egész; az oly nehezen beszerezhető, drága acélcsöveket pedig (hogy az is selejt volt, Szmin elvtárs? Mégis, mennyi selejtet vett át összesen?) hagyták megrozsdásodni. Ott volt még a fürdők kérdése is.
– Minek kellett ilyen fényűző fürdőket építeni, Szmin elvtárs? Talán ókori rómaiaknak vélte a munkásait?
– Radioaktív anyagokkal dolgozó emberek számára biztosítani kell a zuhanyozás lehetőségét – mutatott rá Szmin.
– Ilyen pazar körülmények között?
– Miért ne? Meleg vizünk igazán bőven volt! – csattant fel Szmin.
– Meg első osztályú csempe is?
– Nem – felelte Szmin határozottan. – Abból egyetlen fölös darab se volt; az összes kifogástalan csempét a turbinacsarnokban építettük be. Ami viszont ott nem felelt meg, még egész jó volt a fürdőkben.
– Értem – felelte a kihallgató. – De kérem, árulja el, miért kellett veszélyeztetnie az üzemet a reaktor robbanékonyságának növelésével?
Szmin döbbenten felegyenesedett.
– Mit mondott? – kérdezte értetlenül pislogva. A KGB embere a jegyzeteibe nézett.
– Itt az áll, hogy ön jóváhagyta, hogy az U-235 mennyiségét a reaktormagban tizenegy százalékkal növeljék. A teljes uránmennyiség 1,8 százalékáról 2 százalékra.
– Még hogy én hagytam jóvá? – Szmin nem tudta elnyomni meglepetését. – Az a főmérnök döntése volt! Én csupán szignáltam az utasítását. Ettől különben sem vált robbanékonyabbá a reaktor. Tulajdonképpen pont az ellenkező a hatása. Csökkenti a visszacsatolást a gőzfejlődés és a reaktormag nukleáris aktivitása között.
A KGB-s kifejezéstelen arccal nézte.
– Tehát elismeri, hogy egyetértett ezzel a változtatással. Ugyanakkor pedig a grafit mennyiségét is csökkentették, így volt?
– Valóban csökkentettük a sűrűséget, ha erre gondol. Ez ugyanahhoz az eljáráshoz tartozik. Bár legjobb emlékezetem szerint ezt az utasítást Zaglagyin igazgató szignálta, nem én. Akárhogy is, ennek már több mint két éve!
Az idősebbik csekista felsóhajtott, s elegáns, lapos, nyilvánvalóan külföldi karórájára pillantott.
– Megígértük, hogy legfeljebb húsz percig maradunk – figyelmeztette a kollégáját.
– Ó, elvtársak, nyugodtan kérdezzenek csak – biztatta őket Szmin. – Én még bírom, önök meg nyilván nagyon elfoglaltak. Föltételezem, hogy Hrenov elvtársat már kihallgatták?
A szoba légköre érezhetően megváltozott. A fiatalabbik kíváncsian megkérdezte:
– Ön szerint miért kellene kihallgatnunk Hrenov elvtársat?
– Talán mert ő ott volt, én pedig nem. Most a kihallgató válogatta meg a szavait.
– Arra céloz, hogy Hrenov elvtársnak bármiféle köze lehet a balesethez?
Szmin gondolkodott, majd az igazsághoz híven válaszolt.
– Nem. Nem célzok ilyesmire. Legrosszabb esetben azt tartom elképzelhetőnek, hogy a kísérlet sikerére számítva, azért maradt a helyszínen, hogy osztozhassék a dicsőségben. Nincs okom azt hinni, hogy ő robbantotta fel a reaktort; ezt elvégezték maguk az operátorok.
– Tudomásul vesszük tehát, hogy ön szerint Hrenov elvtárs nem marasztalható el hibás intézkedések miatt. Hogy is lehetne őt ezért elmarasztalni? Hiszen a balesetet nem személyzeti ügy okozta.
– Úgy véli? Márpedig szerintem az okozta, elvtársak. A robbanást a vezérlőterem teljes személyzetének döbbenetes ostobasága okozta. Kikapcsolják az összes biztonsági rendszert, egyiket a másik után, s aztán csodálkoznak, hogy a reaktor nem biztonságos többé!
– Szeretné másra hárítani a felelősséget saját vezetői hibáiért? – kérdezte halkan az idősebbik.
– Korántsem! De miféle vezetésről beszélhetünk, ha az első osztály olyan embereket alkalmaz, akik isznak, otthon maradnak, ha munkába kéne jönniük, sőt gyáván elfutnak? Ámbár – tette hozzá elgondolkodva – bizonyos értelemben önöknek igazuk van. Az iszákosság és a lógás felszámolására irányuló párthatározatok végrehajtása nem Hrenov kizárólagos felelőssége volt. Talán magam is találékonyabb lehettem volna. A selejtes csempéknek tudtam olyan helyet találni, ahol veszélytelenül használhatjuk őket. Talán többet tehettem volna azért, hogy jelentéktelen állásokat találjak a hasznavehetetlen embereknek.
A szerv két embere összenézett.
– Nos – állt fel az öregebbik –, nem fáraszthatjuk tovább, Szemjon Mihajlovics. Tekintettel kell lennünk az állapotára. Más alkalommal talán több hajlandóságot mutat majd az együttműködésre.
Szmin csukott szemmel visszadőlt a párnára. Rájuk se nézve annyit mondott:
– Én nem számítanék rá.

E pillanatban Szmin elsősorban egy ágytálra vágyott. Szerencséjére azonnal jött a nővér. Szmin könnyített magán, és a nővért figyelte, aki a paravánt húzogatta félre.
– Bizonyos vagyok benne, hogy ön sose iszik – mondta komoly képpel a lánynak.
A nővér megszokhatta már, hogy mindenfélét hall a betegeitől; most mégis gyors, meglepett pillantást vetett Szminre.
– Még hogy én innék? Micsoda képtelen ötlet!
– Mégiscsak meglepő, nem gondolja, hogy a mi szovjet asszonyaink alig isznak, míg az emberek döntik magukba az italt. Vajon mi lehet ennek az oka?
– Az iszákosság a legsúlyosabb társadalmi bajok egyike – jelentette ki a nővérke szigorúan. – A huszonhetedik pártkongresszus határozatai...
– Hogyne, hogyne, a párthatározatok – szakította félbe Szmin. – De miért isznak a férfiak? Mert nem szeretik a munkájukat, mert kevés a bérük, mert nem kapják meg a pénzükért azt, amire szükségük van. Nem így van? Ha azonban igaz ez a férfiakra, akkor fokozottan igaz kell legyen a nőkre is! Maga például nem örülne egy mosogatógépnek? Vagy egy kézi hajszárítónak?
– Hozzájuk jutok elég hamar – felelte a leány illendően. – A fogyasztási cikkek termelése állandóan emelkedik.
Szmin kedvtelve nézegette.
– Maga igazán rendes lány!
Amikor a nővér értetlen arckifejezéssel távozott, Szmin visszafeküdt, és lehunyta a szemét. Nem számított rá, hogy ennyire kimeríti a kihallgatás. Föl kéne kelnie, hogy beszéljen a főnővérrel Serancsukról. Meg is teszi, azonnal... de előbb pihenteti a szemét egy pillanatig.
Amikor ismét felnyitotta őket, egy doktornő állt az ágyánál, nyugodt arcán mosoly.
– Nos, hogy érzi magát, Szmin igazgatóhelyettes elvtárs?
– Jobban fogom érezni magam – felelte gondolkodás nélkül –, ha a szomszéd ágyra telepítik Leonyid Serancsukot. Legalább nem leszek egyedül.
Az orvos megfontoltan bólintott.
– Tudomásom szerint Serancsuk elvtárs ugyanezt kérte. Talán megoldhatjuk. Önt tulajdonképpen különszoba illetné meg...
– Nem különszobát akarok! Serancsukot akarom ide!
– Ön, Szmin elvtárs, elsősorban meggyógyulni akarjon – intette le a doktornő. – Mi is azt akarjuk, hogy meggyógyuljon. A kórház igazgatója dönti el, hogy a szobatárs jelenléte hasznára válik-e. Most pedig, kérem, válaszoljon. Hogy érzi magát?
– Elfáradtam – felelte. – Belefáradtam a kórházba. Egyébként nem vagyok rosszul.
– Ne feledje, hogy csupán átmeneti enyhülésről van szó. – Kicsit habozott, majd vádlóan megkérdezte: – Csinált valamit a dózismérőjével?
– Én? A dózismérőmmel? Ugyan már! – Szmin eltökélte, hogy nem vallja be a dózismérőcserét.
– Talán hős akart lenni. Nem tudom. Csak azt tudom, hogy az ön fizikai állapota nem felel meg a dokumentált sugárterhelésnek. A fehérvérsejtjei állapotából ítélve jóval több mint kétszáz radot kapott. Talán ötszázat is.
– Az bizony jó sok rad – helyeselt Szmin.
– Ha nem részesül kezelésben, akkor kétségkívül meghal a sugárfertőzést követő harminc napon belül. – Az ujjain számolt. – Kezelés nélkül valószínűleg életben maradna május huszonegyedikéig, talán a június első napjait is megérné. Többet nem. Mindazonáltal – villantotta fel jeges mosolyát – ebben a kórházban a létező legmagasabb szintű kezelést biztosítjuk a sugárbetegeknek, még azoknak is, akik a kelleténél kevésbé kooperatívak. Egyébként pedig amerikai barátunk, dr. Armand Hammer szívessége révén nagyszerű amerikai orvos segíti tegnap óta a munkánkat.
– Ki az a dr. Hammer?
– Egyike a rendes amerikaiaknak, Szmin igazgatóhelyettes elvtárs. Mindig a Szovjetunió barátja volt, már Lenin idején is. Most ebben a kellemetlen ügyben ajánlotta fel a segítségét. Ez a dr. Gale, akit ideküldött, különleges módszereket dolgozott ki a magáéhoz hasonló esetek gyógyítására. Először megszabadulunk a csontjaiban haldokló velőtől, aztán egészséges új velővel pótoljuk, mihelyst megfelelő donort találunk.
– Rendben van – felelte Szmin. – Akkor kérem, hagyjon magamra, míg el nem kezdődik a műtét.
– Sajnos – jelentette be diadalmasan a doktornő – a dolog nem ilyen egyszerű. Előbb elő kell készítenünk önt az átültetésre. Márpedig attól tartok, ez a folyamat nem lesz élvezetes.

A doktornő végzett a rá váró kellemetlenségek ecsetelésével. Szmin csukott szemmel feküdt, és a hallottakról gondolkodott. Nem voltak fájdalmai. Időről időre émelygett, és néha még a pihekönnyű takaró alatt is elöntötte a verejték. Komoly fájdalmak azonban nem gyötörték, és tiszta volt a feje.
Bár ne lett volna ennyire tiszta!
Mindent elmagyaráztak neki, és bizony be kellett látnia, hogy a közeli jövő semmi kellemeset nem tartogat a számára. A fő kérdés pedig az, hogy van-e egyáltalán jövője.
Az orvosnő kétségkívül egyértelműen tájékoztatta, mi vár rá. A sugárbetegségnek négy alapvető stádiuma van. Az első vagy „bevezető” szakaszban hányással és gyengeséggel küszködik a beteg. Ezek a tünetek, ahogy az orvos tájékoztatta, nem súlyosak; felléptük valószínűleg csak az idegrendszer válaszreakciója a hirtelen sugárterhelésre, és hamar el is múlnak.
Az ő esetében is elmúltak, körülbelül egy óra alatt.
Most a „látens” szakaszban volt. A beteg ilyenkor jobban érzi magát – mint Szmin is, ha eltekint a rossz közérzettől, amit azok a dolgok okoztak, melyekkel az életét akarják megmenteni. És ha eltekint attól, hogy hullik a haja. Legfőképpen pedig, ha eltekint attól, hogy a látens szakasz legföljebb két hétig tart, utána a „lázas” szakasz következik.
Valószínűleg a lázas szakasz során hal meg majd, mivel a következő szakaszban mindössze két lehetőség létezik: vagy lassan felépül, vagy pedig meghal.
Zajt hallott az ajtónál. Felnézett. Vaszilij jött be. Fehér sapkájában, fehér köpenyében és csizmájában, rémült arcával kisgyereknek látszott.
– Mintát vettek a csontvelőmből! – közölte büszkén. – Tudod, mit csináltak? Valami kést döftek egyenest a mellembe! Bele a csontba! Itt! – Gyengéden megérintette a mellkasát.
– Biztos nagyon fájt. – Szmin szerette volna átölelni a fiú vállát; csak ne fájna annyira minden mozdulat; csak ne kellene számolnia vele, hogy a többi látogatóhoz hasonlóan Vaszilij is attól tart, hogy a radioaktivitás az ő bőrére is átragad, ha túl közel kerülnek egymáshoz.
Vaszilij beharapta az ajkát. A válaszon törte a fejét, nehogy tizenéves nyegleség vagy megengedhetetlen érzelgősség süljön ki belőle.
– Örömmel tettem – nyögte végül ki keservesen, és gyorsan témát változtatott. – Mit tesznek ezután?
– Hát – Szmin kényelmetlenül fészkelődött –, ha már úgyis beteg vagyok, most majd még betegebbé kell tenniük. Károsodott a csontvelőm, ezért most befejezik a rombolást, a maradékot is kiirtják, hogy amikor majd belém töltik a te egészséges velődet, az kellemes, üres helyet találjon magának.
Vaszilij nagyot nyelt, s elkerekült a szeme.
– Azért jó oldala is van a dolognak – tette hozzá gyorsan Szmin. – Olyan sok sugárzást kaptam, hogy legalább abból nem adnak többet. Csak vegyszereket. Azok más bajt nem okoznak, csak hányok tőlük, de hát eddig is hánytam.
A fiú a homlokát ráncolta. Nyilvánvaló volt, hogy elmondták már neki, mi vár az apjára.
– Már tőled is vettek csontvelőt?
– Ami keveset még találtak – mosolygott az apja. Megérintette a mellcsontját. – Segíts abba a tolószékbe ülnöm... vagy inkább várj – javította ki magát. Eszébe jutott, hogy a látogatóknak tilos megérinteniük a betegeket. – Majd később megkérem a nővért. A barátom iránt akartam érdeklődni. Serancsuk, a hidrológusmérnök.
– Igen – a fiú gondolatai másutt jártak –, ő is itt van, szintén túl sok sugárzást kapott. – Vaszilij visszatért a fő problémára. – Papa? Mi történik, ha nem felel meg a csontvelőm?
– Akkor kérünk valaki mástól – felelte Szmin vidáman. – Nincs előírva, hogy rokontól kapjak új velőt. Megfelelő donort általában a rokonok között lehet a legkönnyebben találni, de akármelyik idegen is alkalmas lehet, ha a csontvelőnk típusa egyezik.
– S ha ilyen idegent se találnak?
– Akkor embriómáj-injekciót kapok. Tudod, mi az? A gyerekek, mielőtt megszületnek, a májukban termelik a fehérvérsejtjeiket. S ha az orvosok szert tesznek egy adag ilyen májra, beadják a hozzám hasonlóknak. Ugyanúgy, mint a csontvelőt. Már ebben a kórházban is adtak ilyen injekciót három embernek. – Nem tette hozzá, hogy mindhárman meghaltak. Inkább témát változtatott. – Fölvettek valamilyen iskolába, amíg Moszkvában vagy?
– Ó, persze – ragyogott fel a fiú szeme. – Méghozzá micsoda iskolába! Apám! A matematika-előadóban számítógép is van, és az angoltanárnő az Egyesült Államokban tanult! És tudod – jutott hirtelen az eszébe –, hogy itt is vannak amerikai doktorok? Egyelőre ketten, de állítólag még többen is jönnek. Hoznak mindenféle gyógyszert meg felszerelést. Biztos, hogy egykettőre meggyógyítanak téged is!
– Hát persze. – Egyre több erőfeszítésébe került, hogy megnyugtassa a fiát, s ez meg is látszott rajta. Érezte, hogy izzad; ráadásul nyilvánvalóan nyomta még valami a gyerek lelkét. – Ki vele, Vaszilij – mondta.
A fiú beharapta az ajkát, aztán kipréselte:
– Mit akartak azok az emberek?
Szmin hátradőlt. Hát persze.
– A, értem. A szervek. Fel kellett tenniük a kérdéseiket, természetesen. Ha ilyesmi történik, azt bizony nagyon alaposan ki kell vizsgálni.
Vaszilij kétkedően bólintott.
– De te semmi rosszat nem tettél. – Tiltakozásnak szánta, de kérdésnek hangzott.
– A baleset nem magától történt, Vaszja – felelte csendesen az apja. – A vizsgálat végén kiderül majd, hogy ki volt a hibás. Ennyi az egész. – Lelökte a takarót magáról, felfedve piros-fehér csíkos pizsamaalsóját, felső nélkül. Szmin még a gyermekei elől is szemérmesen takargatta a törzsén csillogó, hatalmas égési sebhelyet, ezúttal azonban nem bánta volna, ha Vaszilij inkább azzal foglalkozik. Mi sem lenne jobb most a fiú számára, mint hogy meghallgassa a réges-régi történetet apja hősiességéről a kurszki tankcsatában.
Szerencsére megzavarták őket. Szmin hálásan nézett fel a belépő doktornőre, pedig annak komor volt az arca a fehér főkötő alatt.
– Sajnos nem – kezdte, inkább Vaszilijnak, mint Szminnek. Szmin rögtön megértette, kitől és miért kér bocsánatot az orvos.
– Ó, Vaszja – mondta mosolyogva, pedig szörnyen fájtak a sebek a szája sarkában –, szerencséd van, hogy anyádra ütöttél, de ezért ezúttal nekem nincs szerencsém. A doktornő azt szeretné közölni velünk, hogy a csontvelőd nem felel meg nekem.

24. FEJEZET
Május 6-a, kedd

A kisfalu, Juzsevin neve mellé nem túl szerencsés címkét biggyesztett a moszkvai minisztérium: „Visszafejlődő”. E címkét legkönnyebben azzal szerzi meg a falu, ha tűri, hogy a fiatalok a városokba, gyárkomplexumokba vagy – mint Juzsevin esetében – a Don-medence bányáiba törekedjenek jobb munkáért. Visszafejlődő települések számára nincs fejlesztési tőke. A halódó falu könnyen elvesztheti a villanyáramot és – ha volt – a telefont. Szerencsés, ha a boltja, orvosi rendelője, iskolája megmarad. Juzsevin nem volt ilyen szerencsés. A legtöbb visszafejlődő faluhoz hasonlóan azonban rendelkezett egy cikkel, mely az egész Szovjetunióban ritkaságszámba megy. Bőségesen található benne szabad lakás. Ezek a lakások persze távolról se luxusszínvonalúak. Alig akad juzsevini ház, melynek egynél több szobája van. Nincs bevezetve a víz, és a faluban senki se látja értelmét, hogy az elhagyott házakat javítgassa vagy takarítsa. Juzsevin azonban egyáltalán nem radioaktív, és ennyiben legalább lényegesen jobb körülményeket kínál, mint Pripjaty.

Juzsevin még az országúttói is messze esik. Bogdan Kalicsenko kénytelen volt másfél kilométert gyalogolni, hogy kimenjen Raja elé a buszmegállóba. Közben végig kerülgetnie kellett a kátyúkat. Kerek egy órát topogott, mert a busz késett, és Raja még csak nem is volt rajta. Mire visszaért a faluba, nem csupán melege volt és szomjazott, hanem egyre éhesebb is lett.
Képzett atomenergetikus létére – igaz, csak operátor, de megítélése szerint az majdnem ugyanolyan – Kalicsenko sehogy se boldogult a petróleumfőzővel, ami az ő és egy másik menekült férfi részére kiutalt házikóban állt. Hosszas átkozódás árán sikerült legalább az egyik lángot meggyújtania, hogy teát főzhessen. Lefarigcsált néhány kenyérdarabot – még jó, hogy azt is hozott tegnap a teherautó –, és lassan rágcsálva kiült a ház elé a küszöbre. A falusi utcát nézegette. Vagy harminc méterrel odább, a téren kitelepített társainak egy csoportja kártyázott a napon álló asztalka körül. Hívogatóan intettek felé, de Kalicsenkónak nem volt kedve a játékhoz.
Még szerencse, hogy legalább szobatársa, Petya Boriszov, a postás nincs itthon, és nem háborgatja. Amikor a falusiak mezei munkát ajánlottak a kitelepülteknek, Boriszov az elsők között jelentkezett; nem annyira a pénzért, mint inkább azért, hogy szabadulhasson ősöreg anyjától, akit ugyanebbe a faluba telepítettek, s most szüntelenül a kincsekről panaszkodott, amiket Pripjatyban kellett hagynia, így most Boriszov a marhalegelő kerítését javítgatja, Kalicsenko pedig némi nyugalomhoz és magányhoz juthat.
Kár, hogy Raja nincs itt. Kihasználhatnák az alkalmat. Nem mintha alkalom nyílhatna valódi magánélet folytatására Juzsevinben. A falusiak megszállottan érdeklődnek új szomszédaik iránt, és a viskók falai repedezett deszkából készültek. Kalicsenko esküdni mert volna rá, hogy hallja, amint éjszaka emberek lélegeznek az ablaka alatt. A juzseviniek nagyon barátságosan fogadták a gazdag városiakat. Nem csak kifinomultságukért tisztelték a kolhozisták a menekülteket. A városiak idejötte kész főnyeremény volt Juzsevin számára. Velük együtt érkeztek a másnaponkénti teherautók, melyeken az élelmiszer mellett néha még vécépapír és ruházati cikkek is akadtak. Mindez persze együtt sem ért annyit, mintha visszakapták volna a saját boltjukat, de lényegesen több volt, mint bármi az elmúlt hat évben.
Kalicsenko a lehetőségeket latolgatta. Otthon nem volna semmi probléma. Bekapcsolná a keletnémet rádióját vagy imádott csehszlovák hifikészülékét, ezek azonban magától értetődően Pripjatyban maradtak a televízióval és a többi értékes ingósággal egyetemben. S még ha itt lennének is, mit kezdene velük villany nélkül? Írhatna Csernobilba az erőműnek, visszatérését kérvényezve, hogy munkába állhasson, hiszen a karja rendbe jött. Biztos, hogy az 1. és 2. reaktor hamarosan ismét szolgálatba lép, hiszen – amint hallotta – sikerült eloltani a 4. tüzét. A jelentkezés azonban maga után vonná eléggé megmagyarázhatatlan tetteinek indoklását, vagyis hogy miért nem kezeltette sérülését, és miért nem a többi sebesülttel együtt evakuálták.
Vannak azonban más lehetőségek is. Elvégezhetne egyet s mást abból, amit Rajának ígért. Felsöpörhetné a házikó padlóját. Lemoshatna néhány ablakot – Raja már megmosta őket, de a szénportól szennyezett levegőben nagyon gyorsan bekoszolódnak, ígéretéhez híven megpróbálhatná megjavítani a hátsó udvaron álló árnyékszék ajtaját, mert annyira megvetemedett, hogy be se lehet csukni, s ezért aki jól nevelt ember, kénytelen egyik kezével belekapaszkodni, míg a dolgát végzi odabenn a sötétben.
Csupa hasznos, termékeny tennivaló. Kár, hogy egyik se vonzza Kalicsenkót. Ráadásul az is eszébe jutott, hogy érdekesebb munka vár rá.
Sikerült fél kiló primőr málnát vásárolnia az egyik falusitól aznap reggel – döbbenetesen drágán, kétszer annyiért, amennyiért a pripjatyi piacon vehette volna valamelyik magánárustól. Kivette a konyhakredencből a málnát és két üveg vodkát, amelyekért négy órán át kellett sorba állnia. Lecsavarta a palackok kupakját, s az asztalra állította az üvegeket. Türelmesen letépkedte a málnáról a kocsányt. A gyümölcsöt egyenként az üvegekbe pottyantotta. Hamarosan meg kellett állnia: túlcsordult a vodka. Kalicsenko könnyen vette ezt az akadályt. Tisztára törölt egy poharat, és leöntött annyi italt, hogy a maradék málna is beleférjen az üvegekbe.
Kár lett volna hagynia, hogy elpárologjon az ital a pohárból, a málna adagolása közben tehát hörpölgetett is. Mire visszacsavarta a kupakokat, hogy eltegye a két üveget, a langymeleg fölösleg már el is fogyott. Jóságos volt tehát a hangulata, amikor az egyik falusi feltűnt az ajtóban.
– Te vagy Kalicsenko? – kérdezte.
– Így hívnak. – Kalicsenko elhatározta, hogy udvarias lesz ehhez a mocskos ingű tehénszarrugdosó paraszthoz. – Innál egyet?
A férfi vigyorgott. Nagydarab idősebb ember volt, csaknem kopasz, s bár durva öltözéket viselt, s lábára trágyahordáshoz való csizmát húzott, vastag csuklóján impozáns, méregdrága óra csillogott.
– Sose mondok nemet a gorulkára – felelte. – Mi, ez nem gorulka? Orosz ital? Sebaj, azt is megisszuk.
Jakovlevnek hívják, mutatkozott be, miközben leült.
– Hívj Kolkának. – Hallotta, hogy Kalicsenko valami technikusféle. Leküldték egy kupica vodkát – a málna íze még alig érződött –, majd Jakovlev megkérdezte: – Akkor értesz mindenféle géphez?
– Mindent tudok a gépekről – dicsekedett Kalicsenko.
– Jól van, nem akartalak megsérteni – erősködött Jakovlev. – Úgy értettem, hogy tudsz traktort vezetni?
– Kedves Kolka – töltött újra Kalicsenko –, nem azért jöttem ebbe a metropolisba, hogy közreműködjem a mezőgazdasági tervteljesítésben. Nem is itt kéne lennem, érted? Egyedül a mi buszunkat küldték ilyen isten háta mögötti zugba.
– Csak azt kérdeztem, tudsz-e traktort vezetni – makacskodott a másik.
– Traktort? Én, kérlek szépen, atomtechnikus vagyok, tudod, mit jelent ez? Azt jelenti, hogy szakember vagyok, akit hosszú éveken át képeztek a legkorszerűbb berendezések kezelésére. Hamarosan visszahívnak a szolgálatba, mert nem vagyunk ám sokan ilyen szakemberek a Szovjetunióban, s nem csupán kevesen vagyunk, de meg is fizetnek bennünket.
– Aha – hümmögött egyetértően Jakovlev. – Havi kilencszáz rubel fölött, ugye?
Kalicsenko szemei kidülledtek. Alig bírta lenyelni az italt. Nagy nehezen kinyögte:
– Mennyi?
– Ennyit fizetnék a fiamnak, hogy álljon be mellém traktort vezetni, de hát a gyerek úgy döntött, hogy inkább lesz szegény ember Odesszában, mint gazdag Juzsevinben. Érdekel téged egy ilyen ajánlat? Igen? Hát akkor, kedves Bogdan, azt hiszem elég is lesz ebből a lóhúgyból. Gyere át hozzám, ott iszunk egy kis jóféle francia konyakot, s közben meglátom, be tudod-e tölteni egy tizennyolc éves kölyök helyét.
Amikor Raja, Kalicsenko menyasszonya visszavánszorgott a faluba, egyenesen a vőlegénye házához ment, nem pedig a három egyedülálló nőnek kiutalt épülethez. Csöppet sem lepődött meg, hogy senkit se talál ott. A javítások és a takarítás elmaradásán se lepődött meg, bár az üres vodkásüvegek láttán felhúzta a szemöldökét.
Végső soron, mondta magának, míg nekilátott rendet csinálni, senki se várhatja, hogy egy Bogdan Kalicsenko hirtelen háziasszonnyá váljék.
Raja nem túl sok illúziót táplált a férfi felől, akihez feleségül akart menni. Nem a jelleme, hanem világos bőre és kék szeme miatt engedte őt az ágyába. Kétségtelen, hogy a Csernobili Atomerőműben betöltött állása társadalmilag magasabb volt az övénél – Raja az egyik városi buszvonalon dolgozott kalauzként –, de Pripjatyban nyüzsögtek a jó állásban dolgozó fiatalemberek. Viszont nem néztek úgy ki, mint Bogdan Kalicsenko.
Raja pontosan tudta, hogy Kalicsenko retteg. De fölöslegesnek tartotta, hogy beszéljen vele erről. Nem tudta volna megnyugtatni a férfit, mivel teljesen indokoltan rettegett. Elkerülhetetlenül óriási vizsgálat lesz Csernobilban, s Kalicsenko önmagát jelölte ki az egyik fő bűnbak szerepére, amikor elmenekült a szolgálati helyéről.
Raja nem bocsátotta ezt meg neki. Nem is vádolta érte. Biztosan rémes lehetett ott ülni a helyszínen, amikor a 4. reaktor fogja magát és fölrobban. Az élet többi tényével együtt Raja elfogadta, hogy mire a gyerek megszületik, az apja esetleg ötezer kilométerrel odább döntögeti a szálfákat a szibériai örök talajfagy övezetében. Mindez mit sem változtatott Raja házasodási szándékain. Sőt. A lehető leggyorsabban túl akart lenni a ceremónián, akár azonnal, hátha valamelyik reggel megjelennek a szervek, és Kalicsenko másnap reggel már útban lesz a Lefortovo börtön felé. Ami pedig azt a lehetőséget illeti, hogy a fia esetleg károsodást szenved a sugárzástól... az első rémálom után, melyben csupa szem nélküli gyerek szerepelt, Raja ezt egyszerűen kizártnak tekintette. Hiszen neki magának semmi baja. Ilyesmi nem eshet meg vele...
Raja szusszant egyet, és rágyújtott. Mérgesen nézegette a petróleumfőzőt, amely sehogy se akart megválni a ráégett zsírtól.
Kénytelen lesz felkészülni a legrosszabb lehetőségre is.
Raja igen logikusan gondolkodott. Világosan felismerte az előtte álló négy lehetőséget. Először, feleségül mehet Kalicsenkóhoz, és megszülheti neki a gyereket; ez lenne a legjobb, már ha kivitelezhető. Másodszor, megszülheti a gyereket leányanyaként. Igen rossz, jobb híján megoldás; egy leányanyát nem vesz el senki, márpedig Raja, ha csak lehetséges, otthont és férjet akar. Harmadik lehetőség az abortusz, ezt azonban kizárta, nem annyira logikai alapon, mint inkább azért, mert sohasem lenne hajlandó rá.
Akkor pedig csak a negyedik lehetőség marad.
Ott van Vologya Kokulin, a kalauz, akivel együtt dolgozik. Elég világosan Raja értésére adta, hogy minek sem örülne jobban, mint ha ellopózhatna vele a sűrűbe, hogy szerelmeskedjenek.
Ha Kalicsenkót elviszik, mielőtt összeházasodhatnának, nem lenne nehéz megtudni, hová telepítették ki Kokulint. Megtalálná. Ha megtalálta, lefekszik vele, s ő néhány héttel később tájékoztatná a férfit, hogy teherbe esett tőle, aztán pedig összeházasodnának. Adódna persze némi kellemetlenség az időpontokkal, amikor megszületik a gyerek, de mit számít ez már akkor? Ha meg Kokulin tényleg annyira vágyik az ő testére, amennyire mutatja, akkor könnyen meg lehet majd győzni, hogy a koraszülés gyakori esemény Raja családjában.
Raja az asztal szélén kucorogva mosolygott magában, amikor Kalicsenko dülöngélve megjelent az ajtóban. A lány őszinte örömmel fonta körül a karjaival. Nem volt itt semmi tettetés: ezzel a férfival akart összeházasodni – ha lehetséges –, mivel ha meggondoljuk, Kokulin összes jó tulajdonsága elenyészik ama tény mellett, hogy Kalicsenko magas, kék szemű és jóvágású, míg Kokulin csúnya.

Amikor Kalicsenko visszatántorgott a kunyhójába, ahová Raja nem sokkal korábban érkezett, sugárzott az arca a remek újságtól.
– Igazán, drágám – mondta köszönés helyett –, ez a Juzsevin nem is olyan pocsék hely.
Menyasszonya kipirult és megizzadt, a két teli szatyor még az asztalon állt. Kalicsenko már a vidám üdvözlő csók közben a belsejükbe pislogott.
– Ó, kedvesem – mondta szeretettel –, mekkorát gyalogoltál! De legalább jó híreim vannak! Felajánlották, hogy dolgozzam itt traktorosként. Nem, nem, ne nézz ilyen vádlóan. Várj, míg meghallod, mit fizetnek itt egy traktorosnak. Képzeld, az a nagy ház ott a falu szélén túl, a gyümölcsfákkal meg a hátsó udvaron parkoló Volgával, ez mind Kolka Jakovlevé, a traktorosok főnökéé. Tizenhatezret fizetett a kocsiért, ilyen pénzeket kapnak itt a traktorosok, merthogy minden szakképzett ember elmenekül a városba!
– Fantasztikus! – Raja hirtelen kibámult az utcára.
– És ha nem vagy nagyon fáradt, akkor este átmegyünk hozzá. Meghívott, hogy amerikai filmeket nézzünk nála! Mindenféle videoszalagjai vannak: az Óz, a csodák csodája meg Clark Gable, sőt Miki egér is! Ó – tette hozzá bocsánatkérően –, te persze biztosan kifáradtál a cipekedésben. Az én hibám. Kimenteni a busz elé, de...
– Nem a busszal jöttem. Lekéstem. Elhoztak kocsin. Két férfi fölvett, és behoztak csaknem egészen a faluba.
– Ez aztán a szerencse! – sugárzott Kalicsenko.
– Azt hiszem, nem – sóhajtotta Raja. – Nem volt ez igazi szerencse. Azok az emberek nem sokat beszéltek, de nem úgy festettek, mint akik ide igyekeznek. A kocsijuk viszont ott áll a tér túloldalán. Tudod, mit gondolok, Bogdan? Azt gondolom, hogy a hozzánk hasonló kitelepítetteket akarják kikérdezni. Szerintem a szervektől jöttek.

25. FEJEZET
Május 6-a, kedd

Nagy kontinensek belsejében a levegő általában enyhén a pólusok felé ívelő pályán halad nyugatról keletre a földfelszín fölött. Ezért például a Chicago időjárását meghatározó légtömegek többnyire Kaliforniából érkeznek. Moszkva időjárása pedig spanyol vagy francia eredetű. A széljárás természetesen szeszélyes is lehet, bárhol és bármikor. Ha például a Szovjetunió feletti légtömegek 1986 áprilisában és májusában az uralkodó széljárás szerint mozognak, akkor a csernobili gázfelhő Szibéria fölé, onnan pedig a Csendes-óceán térségébe kerül. Nem így történt. A mérgező felhő először észak felé indult. Aztán keletre fordult. Végül mindenhová eljutott.

Csernobil pokoli méregkeveréke először Lengyelország és Kelet-Skandinávia fölött állapodott meg. A láthatatlan felhőt pánik és zűrzavar fogadta. A hivatalos lengyel sajtó megnyugtató hangot ütött meg. Az ellenzéki kiadványok viszont nem, márpedig a lengyelek inkább ezekből tájékozódnak arról, hogy mi is történik. A lengyel gyógyszertárakból ezért egyik napról a másikra elfogyott a jódkálium, amivel a gázfelhő legfélelmetesebb alkotóeleme, a radioaktív jód-131 izotóp ellen kívántak védekezni. Azért olyan veszélyes a jód-131, mert minden ember pajzsmirigye kielégíthetetlen mohósággal gyűjti a jódot. Akkor is, ha az radioaktív. Az ott összegyűlő jód tehát belülről bombázhatja sugárzással a szervezetet. A radioaktív szivárgások egyik leggyakoribb következménye a pajzsmirigyrák.
A szelek hamarosan délre és keletre sodorták Csernobil gázait. A felhő immár egész Európát beborította. Ez időre már nem a jód-131 volt benne a legfélelmetesebb. A radioaktív jódnak legalább egy jó tulajdonsága van: rövid életű. A fele alig nyolc nap alatt valami más atommá alakul. Immár két másik izotóp káros hatása dominál, a gáz halmazállapotú xenon-133-é és a normál állapotában szilárd cézium-137-é. (Egyébként a jódhoz hasonlóan a cézium is eléggé illékony, így hatalmas mennyiség emelkedett a levegőbe a csernobili füsttel, s lebegett finoman eloszló részecskék formájában a felhőben.) A xenon, lévén gáznemű, különösen kellemetlen anyag. Az eső sem mossa ki a levegőből; ott marad, és mindannyian belélegezzük, amíg csak el nem bomlik. A cézium ennél is rosszabb. Harminc év alatt bomlik le a fele. Ha tehát nagy sokára lehull a földre, hosszú-hosszú ideig szennyezi a talajt és a vizeket.
Természetesen harminc év múltán sem szűnik meg a radioaktivitás, nem fogy el maradéktalanul a sugárzó anyag. A fele megmarad; éppen ezt jelenti a „felezési idő”. Ha valaki figyelemmel követné a hátsó udvaron annak a földdarabnak a sorsát, amelyre egymillió radioaktív csernobili céziumatom hullott, a 2016. évben még ötszázezret ott találna. A huszonkettedik század hajnalán még mindig több mint hatvanezer lenne. Előbb-utóbb persze mind eltűnne, és az utolsó ,atom is átalakulna valamilyen egyéb anyag atomjává – úgy hatszáz év múlva.
Az égből lehulló céziumszemcsék mindenen megtapadnak. Jut belőlük a szabadföldi salátára és spenótra (amit az emberek esznek) és a legelők füvére (amit a szarvasmarhák esznek, és céziumtartalmú tejjé alakítják az emberek számára).
Ezért aztán az összes európai kormány elrendelte, illetve maguk az emberek úgy döntöttek, hogy a tejet és a friss zöldséget ki kell iktatni a napi étrendből. Ez komisz dolog volt a kisgyerekes szülők számára. A parasztok számára még komiszabb. Az exportra szánt tej és zöldség nem léphette át a kelet-európai országok határait. Amikor a radioaktív felhő Olaszországot is elérte, a hatóságok még a helyben termesztett leveles zöldfélék árusítását is megtiltották. A vérző szívű olasz parasztok szeme láttára zúdították a földekre a termést, hogy ott rohadjon el.

26. FEJEZET
Május 6-a, kedd

A Moszkvai 6. számú Kórház egész háztömböt foglal el. Nem szentelték az egész kórházat a sugárbetegek gyógykezelésének. Ha ezt tették volna, a kórház szinte mindig üresen állna; Csernobil ritka esemény. Amikor azonban mégis bekövetkezik, a 6. számú kórház készenlétben áll, mivel ez az az intézmény, ahová a Szovjetunió a sugárbetegség gyógyításában képzett orvosait összegyűjti. Nagyszerű kórház ez. A sugárbetegek épületszárnya régimódi építésű. A magas mennyezetek alatti tágas szobákba beárad a meleg májusi napfény. Ebben a szárnyban összesen 299, Csernobilből repülőn ideszállított beteget ápolnak. Ők a legsúlyosabbak, ők kapták a legnagyobb sugárdózist. A lehető legjobb kezelésben részesülnek, de sokukon már ez sem fog segíteni.

Leonyid Serancsuk sokallotta a gondoskodást. Alighogy odakerült, máris tiltakozott, mondván, hogy se kedve, se szüksége nincs ilyen intenzív ápolásra. A felvételét intéző orvosok elengedték a fülük mellett az érveit. Serancsukot odaküldtek, hát ott is marad, amíg el nem bocsátják. Egy engedményt mégis tettek. A legtöbb beteget különszobában helyezték el; hozzájárultak viszont, hogy Szmin igazgatóhelyettes megossza szobáját Serancsukkal, s ez a jótétemény véget vetett Serancsuk méltatlankodásának.
Abban már nem volt olyan biztos Serancsuk, hogy Szminnek is jót tettek ezzel. Az igazgatóhelyettes kétségtelenül megörült neki, de állapota továbbra is gyorsan romlott. Az első napon Szmin súlyos állapota ellenére is élénk volt. Vígan köszöntötte az ő vízvezeték-szerelő elvtársát, és eltréfálkozott Serancsuk belső vezetékeiről. Most azonban Serancsuk hallhatta, hogy Szmint mennyire kínozzák a maga belső vezetékei. A csontvelő után a sugárzás a száj és a tápcsatorna puha szöveteit támadja meg. A megengedhetőnél nagyobb sugárdózis egyik legkellemetlenebb következménye a szörnyű, véres hasmenés.
A nővér nem csupán a szemérem kedvéért tartotta lefedve az ágytálat, hanem mert a Szmin testéből távozó anyagok nem csupán visszataszítóak, de radioaktivitással szennyezettek is voltak.
– Hogy van Szmin? – tudakolta Serancsuk.
– Talán alszik most egy keveset – felelte a nővér. – Hát ön? Ön hogy érzi magát?
– Egész jól. – Serancsuk gépies válasza csaknem megfelelt a valóságnak, ha leszámítja a tűszúrások fájó és viszkető nyomait. Már arra is gondolt, hogy fölkelj és meglátogatja betegtársait, de mint mindig, eléggé fáradt volt.
A nővér oda se figyelve bólintott; tehette, többet tudott Serancsuk állapotáról, mint ő maga.
– Mire volna szüksége?
– Csak arra, hogy innen kijussak – vigyorgott. – Lehetőleg élve.
– Igen jók az esélyei – jelentette ki a nővér erélyesen. – Egyébként pedig új doktort kap. Az amerikaiakkal együtt négy vagy öt új orvosunk érkezett, és az egyiknek maga bizonyosan megörül majd.
– Ki lenne az? – kérdezte Serancsuk, de a nővér csak mosolygott és elment.
Serancsuk kényelmetlenül fészkelődve az ágyában egy újságot lapozgatott. A függöny mögül halk hang szólalt meg:
– Tudod, nem mondott ám igazat a nővér.
– Szmin igazgatóhelyettes? – kiáltott fel Serancsuk. – Azt hittem, alszol.
– Pontosan ez az. Azt hitted, mert ezt mondta a nővér, pedig láthatod: nem alszom.
– Hadd húzzam el a függönyt. – Serancsuk már lendítette is át a lábát az ágy szélén.
– Ne! Kérlek, ne, ne fáraszd magad. Voltam már csinosabb is, képzelheted. Nem szívesen mutogatom a nyomorúságomat. Remekül beszélgethetünk így is.
– Természetesen – felelte Serancsuk. Rövid csönd következett.
– Értesültem róla – mondta aztán Szmin komoly hangon –, hogy milyen hallatlan bátorsággal viselkedtél, vízvezeték-szerelő elvtárs.
Serancsuk elpirult.
– Valakinek meg kellett csinálnia. Betont kellett tölteniük a reaktor alá. Csak annyit remélek, hogy sikerült nekik.
– Legalábbis el tudták kezdeni. – Szmin egy hosszú percen át köhögött. – A múlt éjszaka beszéltem velük telefonon. Jól haladnak. Elhatározták, hogy alagutat fúrnak a reaktormag alá, és azon engedik be a betont, de túl puha volt az iszap. Aztán találtak egy mérnököt a leningrádi Metrónál, aki megmutatta a módját. Cseppfolyós nitrogénnel megfagyasztották az iszapot, és most bent van a beton a helyén.
– Akkor most már minden biztonságos. Szmin hosszan hallgatott.
– Remélem, hogy az, vízvezeték-szerelő elvtárs – felelte végül. – Mindjárt itt a vizit, ugye? Talán mégis alszom addig egy keveset.

Az orvosok bementek Szminhez, és behúzták a függönyt maguk mögött. Serancsuk az ágy szélén ült, hallgatózott, sarkával idegesen rugdalta a fémvázat. Semmi új. A 6. számú kórház minden eszköze kevés ahhoz, hogy Szmin állapotán javítsanak. Rosszabb bőrben van, mint amikor Serancsukot felvették. Amikor az orvosok helyet változtattak odabent, és kissé szétnyílt a függöny, Serancsuk láthatta is, milyen aggasztó Szmin állapota. A bőre olyan volt, mint... mint... mint egy leprásé, gondolta Serancsuk, pedig még nem látott leprást. Csupa folt. Gennyedző fekélyek a kötések alatt. Mellkasán, ahol nem fedte testét a hatalmas égési seb, felszakadt véredények pici rózsaszín szirmai tarkállottak; orvosi nyelven ezt „petécsnek” hívják. Serancsuk hamar szemügyre vette a saját karját és mellkasát, de semmit se talált.
Nem is elég beteg ahhoz, hogy itt legyen, gondolta.
Amikor rá került a sor, az orvosok megkönnyebbültek.
– Nyissa ki a száját – szólították fel, és: – Ha volna szíves eltávolítani a pizsamaalsót – hogy a heréi körül keresgéljenek, aztán futó pillantást vetettek a kartonjára.
– Nincs itt semmi keresnivalóm – mondta nekik. – Csak elfoglalom a nálam rászorultabbak helyét.
– Bőviben vagyunk a helynek, Leonyid – mosolygott a főorvos. – Meg az orvosoknak is; hamarosan Amerikából is érkeznek újabbak.
Serancsuk szerint máris túl sok orvosuk volt. Mindenekelőtt a sugárzáshematológus, Ahszmentova doktornő jelenlétét sokallotta. Nem állhatta a doktornőt, és nem örült, mikor az asszony nem távozott a többi orvossal.
– Szeretnék még néhány csepp vért venni öntől, Serancsuk elvtárs – kérte. Engedélyre se várva hátralökte a férfit az ágyon, és megragadta a karját.
– A nővérek gyengédebbek – panaszkodott Serancsuk. Az orvos kíméletlenül beledöfte a tűt a számtalan korábbi szúrástól elgyötört bőrbe.
– Jobban ráérnek. Mellőzze, kérem, a ficánkolást – Serancsuk szótlanul meredt rá. A doktornő az acél metszőfogakra pillantott, s míg kihúzta a tűt, így szólt: – Még valami. Ha meglátogatják az amerikaiak, kerülje a mosolygást. Nem célunk, hogy rossz véleményük legyen a szovjet fogászatról.
Miután távozott, Szmin kiszólt a függöny mögül:
– Remélhetőleg az amerikaiak egyáltalán nem találkoznak Ahszmentova doktornővel. Nem célunk, hogy rossz véleményük legyen a szovjet hematológusokról.
Vidám szavai ellenére Serancsuk megrettent, olyan gyenge volt Szmin hangja.
– Szemjon. Kérlek, ne fáraszd magad a beszéddel.
– Nem vagyok fáradt – tiltakozott Szmin. – Csak egy kicsit gyenge. – Nyugtalanul fészkelődött. A függöny hézagján át Serancsuk láthatta, hogyan próbálja kényelmesebben tekerni maga köré a takarót. – Bár lehet, hogy igazad van, és megint pihennem kéne. Közölték velem, hogy nagybecsű látogatókat kapok ma, és célszerű lesz, ha éberen és szellemesen társalgók velük.
Már megint a KGB! Nem bírják békén hagyni azt a szegény embert?
– Hát akkor pihenj – könyörgött Serancsuk. – És próbáld megenni az ebédet. Mindjárt hozzák. – Meghallotta saját hangjában a keserűséget; álcázásként még hozzátette: – De az igaz, hogy nekem nincs itt semmi keresnivalóm.
– Leonyid – magyarázta Szmin türelmesen. – Azért hoztak ide, mert hős vagy. Ne hidd, hogy mindenki elfelejtette, mit tettél a reaktor alatt. Értékes személyiség vagy, s mindannyian vigyázunk, nehogy meghalj nekünk, csak mert elég ostoba voltál ahhoz, hogy a feltétlenül szükségesnél eggyel több hőstettet hajts végre. Most pedig eredj ebédelni.

A betegek ebédlője a folyosó közepén volt. Útban odafelé Serancsuk minden egyes szobába belesett. Maga Szmin igazgatóhelyettes nevezte hősnek! Bár az is igaz, hogy ebben a kórházban mindenki hős: a tűzoltók, az operátorok, akik kitartottak a helyükön, az orvos, aki mindig visszatért, hogy újabb és újabb betegeken segítsen, míg végül maga is megbetegedett; és ha meggondoljuk, Szemjon Szmin igazgatóhelyettes is hős, mégpedig az elsők között. És valamennyien rosszabb állapotban vannak, mint Serancsuk, hiszen ő csupán gyenge volt és elájult a fáradtságtól.
A betegek ebédlője is ezt igazolta. Alig tucatnyi ember ült az asztaloknál, holott sokkal többen is elfértek volna. Nem mintha kevés beteget ápolnának a kórházban; legtöbben azonban túl betegek vagy gyengék, vagy egyszerűen befonja őket a pipetták, katéterek, orvosságcsöpögtető csövek hálója, hogy nem kelhetnek fel az étkezéshez.
Serancsuk megállt az ajtóban. Beleszimatolt a levegőbe. Mi lesz ma ebédre? A halleves már biztos, gondolta elégedetten. Akárki akármit mond is, itt jobb a koszt, mint a összes többi kórházban. Elindult az egyik ablak előtt álló asztalhoz, de meglepetten megtorpant. A nevét hallotta.
Alig ismerte meg a kórházi fehérbe öltözött férfit, aki felállva köszöntötte. Vlagyimir Ponomarenko volt, az Ősz, a futballcsapat Négy Évszakának egyike.
– Vlagyimir! – kiáltotta Serancsuk megrendülve. – Hát te is? Lehetetlen!
– Ó, én nem, Serancsuk elvtárs – mentegetőzött a futballista. Serancsuk is látta már, hogy a látogatók fehér köpenyét viseli, nem a betegek piros csíkos pizsamáját. – Az ápolónők azt mondták, hogy nyugodtan ehetek itt, de csak látogatóba jöttem az unokatestvéreimhez, hátha használhatják a csontvelőmet.
– Az unokatestvéreid? Mindkettő? – ismételte Serancsuk értetlenül. – Fogalmam se volt róla! Tavasz is, Nyár is itt van a kórházban? Hadd üljek ide, és meséld el, mi történt velük.
Semmi jóra se derült fény. Vaszilij – a tűzoltó, akit Nyárnak becéztek – és Arkagyij, a szerelő – a Tavasz – mindketten erős sugárfertőzést kaptak. Kilátásaik rosszak. A tűzoltó a sugárbetegségen túl még csúnyán össze is égette magát. Olyan súlyos sérüléseket szenvedett, hogy valószínűleg legalább az egyik lábát el fogja veszíteni. Annyi morfiumot kapott, hogy még az ágya mellett álló Vlagyimirt se ismerte föl. Arkagyij, a szerelő pedig azért fizet, mert visszament, és elzárta a hidrogénfáklyát.
– Hiszen ő az én részlegemhez tartozik. – Serancsuk teljesen meg volt rendülve. – Én engedtem oda! És azt se tudtam, hogy itt van!
– Nem ezen az emeleten volt – magyarázta az Ősz. – Csak tegnap költöztették ide, amikor megürült egy szoba. – Serancsuk összerezzent. Tudta, hogyan ürülnek meg a szobák a 6. számú kórház itteni szárnyában. Az ebéd ízletes volt – halleves, saslik uborkasalátával és nehéz, tömör barna kenyér –, meg is ette az egészet, de semminek sem érezte az ízét.
– Vologya – kérdezte –, befejezted? Akkor menjünk, látogassuk meg Arkagyijt. Szeretném megmondani neki, mennyire sajnálom, hogy eddig nem látogattam meg.
A szerelő azonban elhárította a mentegetőzést.
– Hogy megbocsássak, amiért nem látogatott meg? Ugyan, Serancsuk elvtárs, én legalább tudtam, hogy maga is itt van, énnekem kellett volna önt meglátogatnom – magyarázta vigyorogva, mivel a műanyag zacskóból a karjába csepegő vér mutatta, hogy milyen kevéssé állt volna módjában udvariassági látogatásokat tenni.
– Majd ha kicsit helyrejössz, úgy járunk egymáshoz vizitába, mint két nagyanyó! – ígérte Serancsuk.
Pedig tisztában volt vele, hogy ezt az ígéretet nemigen tarthatják meg. Nem valószínű, hogy a szerelő képes lenne hosszabb sétára. A sugárbetegség kivel-kivel másként bánik el. Tavasznak megállította az emésztését. A nagydarab, szívós Tavasz hirtelen ösztövérré vált. Mi lett a lángból, mely végigsöpört a futballpálya füvén! És hol volt már a visszahúzódó, tétova, aggodalmas szerelő, akivel Serancsuk hónapokon át együtt dolgozott! Teste gyengülésével szelleme egyre szilajabban szárnyalt. Tréfált, nevetett, kacsingatott az ápolónőkre.
– Tehát jól érzed magad itt. – Serancsuk látogatónak érezte magát, nem sorstársnak.
Miért is ne? A koszt jó, az ápolónők csinosak, naponta jönnek hozzám a fényképészek. Legközelebb még majd autogramot is kérnek a fényképeimre. Az sincs kizárva, hogy végleg letelepszem Moszkvában. A Dinamó igencsak használhatna néhány jó futballistát!
Az ápolónők azonban nem hagyták, hogy sokáig maradjanak. A folyosón ballagtak végig; a Ponomarenko család másik tagja aggódni kezdett. Épp Serancsukért! Egészen komolyan javasolta:
– Nem lenne szabad kifárasztania magát. Hadd kísérjem vissza a szobájába.
– Szeretném meglátogatni a másik unokaöcsédet is – makacskodott Serancsuk.
– Igen, de ő az első emeleten fekszik. A lépcsők...
– Néhány lépcsővel csak megbirkózom – morogta Serancsuk. – Különben is, a szobatársamnak fontos látogatói vannak. Talán jobb, ha távol maradok egy darabig.
Ősz vállat vont.
– El se tudom képzelni! – Serancsuk a katasztrófán gondolkodott. – Mindkét unokatestvéred idekerült a kórházba! Legalább a testvéred, Vjacseszlav nincs itt... – Hirtelen abbahagyta, mert meglátta a futballista arckifejezését. – Miért, mi baj? Tél is megsérült?
Ősz bocsánatkérően felelte:
– Azt hittem, ön is tudja. A testvérem éppen a négyes reaktorkamrájában volt. Állítólag ő halt meg először, de mindeddig nem találták meg a holttestét. Azt mondják, még mindig ott van.

Szmin félálomban hevert. Arra ébredt, hogy nincs egyedül.
– Remélem, nem ébresztettünk fel? – kérdezte a magasabbik látogató. A vendégek az elhúzott függöny előtt álltak.
– Jólesik, hogy még fel tudok ébredni – bólintott feléjük Szmin. – Fjodor Vasziljevics Misko. Andrej Pavlovics Milaktyijev. Micsoda megtiszteltetés! A felső vezetés két tagja látogat el hozzám.
– Két régi barát, Szem jön Mihajlovics – javította ki Misko. – Vagy legalábbis két régi munkatárs. Jól érzed magad?
– Nagyon rosszul érzem magam. – Szmin mosolya kínos grimasszá torzult. – Kicsivel jobban lennék, ha tudnám, miért jöttetek. Az egészségem iránt érdeklődtök, vagy közölni kívánjátok, hogy eljátszottam a becsületem?
– Sajnos mindkettő – felelte Milaktyijev komoran. Vékony öregember volt, eltekintve pókhasától, melyet méregdrága, nyugati szabású ruhája egész sikeresen leplezett. Haja és sűrű, tömött bajsza még mindig fekete volt. Csaknem Sztálin-bajusz, gondolta Szmin.
– Mindazonáltal barátként jöttünk – tette hozzá Misko. – Remélem, elhiszed.
Szmin ezen alaposan elgondolkozott. A vendégek összehúzták maguk mögött a függönyt, de előbb székeket is hoztak. Helyet foglaltak, s türelmesen várták a választ.
– Azt hiszem – mondta végül Szmin –, hogy anyám nagyon nagyra tartotta édesapádat, Fjodor Vasziljevics.
Misko vigyorgott. Magasabb volt a társánál, de elegánsabb is világos drapp sportzakójában és skótmintás nyakkendőjével.
– Ami azt illeti, ha apám nem esik a sztálini tisztogatások áldozatául, akkor mi ketten mostohatestvérek lennénk.
– Ezt mondja anyám is. Gyakran beszél a sztálini évekről.
– Bár bizonyos vagyok benne, hogy nem sírja vissza őket.
Amúgy is halkan beszéltek, Misko azonban még inkább suttogóra fogta szavát, és beszéd közben a függöny hézaga felé pillantgatott. Úgy! Szóval még a Központi Bizottság tagja is vigyáz, mikor ki hallhatja, amit mond!
– Nem hinném – jegyezte meg Szmin –, hogy a személyi kultusz megvitatása végett jöttetek hozzám. Megtudhatnám, mit akartok?
Misko felsóhajtott.
– Tulajdonképpen két célunk van. Hivatalosan az a dolgunk, hogy feltegyünk néhány kérdést a balesettel kapcsolatban.
– A KGB már kifaggatott.
– És folytatni is fogják, nem kétséges – bólintott Misko. – A szervek még mindig alaposak. Nem is csoda, komoly dologról van szó. Bizonyára te is tudod, hogy a Szovjetunió összes RBMK reaktorát leállították?
Szmin megdöbbent.
– Nem, ezt nem tudtam.
– Hallatlanul súlyosak a gazdasági következmények. Visszaesett az élelmiszerexportunk, mert a külföldiek attól tartanak, hogy a mi paradicsomunktól majd világítani fognak a sötétben. Az áramigényes iparágakban visszaesett a termelés. Az idegenforgalom... idegenforgalom természetesen nincs. És akkor még nem is beszéltem az emberéletben esett károkról.
– Szabotázzsal vádolnak? – kérdezte Szmin.
– Szemjon – nyugtatta meg a másik gyengéden –, nem vádolnak téged semmivel. Rágyújthatok?
A szobát mindenütt teleaggatták Nye kurity* feliratú táblákkal, de Szmin csak a vállát vonogatta.
[* Tilos a dohányzás!]
– Örülnék, ha én is rágyújthatnék. Milaktyijev meggyújtotta a cigarettáját, gondolkodott egy percig, és csak aztán szólalt meg:
– Amikor a párt magas posztra helyezett, elvárta, hogy megfelelj az azzal járó felelősségnek. Jól vezetted a rád bízott embereket?
– Jó ételt, jó lakást, magas fizetést, tisztességes bánásmódot biztosítottam nekik... amennyire tehettem, miközben folyton a nyakamon lógott az első osztály. Nem tudom, mi a mércéje annak, hogy jó vezető-e valaki.
– Az egyik lehetséges mérce – mondta Milaktyijev – azoknak a műszakvezetőknek, mérnököknek, másoknak a száma, akik elhagyták a posztjukat. A Csernobili Atomerőműben összesen százötvennyolcan.
– Közel háromezer másik pedig a helyén maradt – replikázott Szmin.
– Mi a helyzet a selejtes anyagokkal?
– Voltak olyanok is, nem vitás. Részletes jelentést tettem róluk. Kritikus helyre sosem építettünk be selejtet. Miután megjelent a Lityeraturnaja Ukrajna cikke... föltételezem, hogy ismeritek a...
– Ó, hogyne – mosolygott Milaktyijev mindkettejük nevében.
– Elrendeltem valamennyi fontosabb rendszer teljes felülvizsgálatát. A selejtesnek bizonyult darabokat kicseréltettem. Egyébként is, ha bármi elromlott, és ezzel hozzájárult a baleset előidézéséhez, az csak a műszerek között keresendő.
– A műszerek között?
– Azokat pedig Nyugat-Németországból és Franciaországból importáltuk – mutatott rá Szmin. – Menjetek, pereljétek be a franciákat.
– Nem pereskedésről kívánunk beszélgetni. Szemjon Mihajlovics – jelentette ki a Központi Bizottság tagja –, hanem az erőmű vezetésében elkövetett hibákról. Ha azt mondod nekem: „Én mindent helyesen tettem”, akkor azt felelem: „Mégis megtörtént.”
– Én csak igazgatóhelyettes voltam – vont vállat Szmin.
Misko felsóhajtott.
– Az igazgatót bíróság elé állítják.
– És engem?
– Remélem, nem, Szemjon Mihajlovics. Természetesen valószínű, hogy menesztenek. Amellett nyilván kizárnak a pártból.
– Nyilván – mondta Szmin keserűen. – Most pedig, ha megengeditek, hányni fogok.
A két látogató összenézett. Azután Milaktyijev elnyomta a cigarettáját, előrehajolt, és még halkabbra fogta a hangját.
– Ha hánynod kell, hányj. A látogatásunk hivatalos részét azonban befejeztük, és még valamit meg kell beszélnünk.
– Mi lenne az? – kérdezte Szmin. Alig bírt a rátörő fáradtsággal, márpedig meg kell tudnia, hogy miről van szó.
– Szemjon Mihajlovics. Hajlandó vagy teljes beszámolót írni nekünk mindarról, ami Csernobilban történt? Nem a balesetre gondolok, hanem az azt megelőző időkre. Azt kérjük tőled, hogy írj le mindent, ami megnehezítette a dolgodat, gátolta, hogy a megfelelő módon vezesd az erőművet. Az irányelveket, amelyeket nem lehetett betartani, vagy egyenesen károsak voltak. A politikai nyomásokat. A hozzá nem értő igazgató kinevezését. A korrupciót. A részegeskedést és a lógást. Az első osztály beavatkozásait. Mindent. Látod, mit értek a „minden” alatt? Mindent.
Szmin az ájulásig fáradt volt. A szigorú öreg arc körvonalai elmosódtak a szeme előtt.
– Nem értelek titeket – motyogta. – Mindezt elmondtam már a szerveknek.
– Akik vagy továbbítják nekünk is, vagy nem. Az egészet akarjuk.
– Úgy értsem, hogy azt akarod: vessek papírra minden titkot?
– Hajszálpontosan.
– És – Szmin megnyalta kicserepesedett ajkait –, és ha megteszem, mihez kezdtek vele?
Megint összenéztek.
– Azt nem tudom – felelte Milaktyijev. – Egyelőre nem.

Amikor Leonyid Serancsuk végre visszatért a szobájukba, Szmin ágya körül még mindig elhúzva találta a függönyt. Valaki volt odabenn, mert csaknem kivehetetlen mormogás szűrődött ki. Lehuppant az ágyára. Abban a pillanatban kidugta valaki a fejét a függöny résén, és rámeredt. Aztán visszahúzódott, és kihallatszott egy hang:
– Szmin úgyis csaknem alszik. Majd máskor visszajövünk.
Serancsuk számára ismerős volt az arc. A gazdája egy másik férfi társaságában kijött Szmintől. Udvariasan bólintva távoztak. Serancsuk a másik arcot is ismerősnek találta. Pedig ezek nem a barátai. Még csak nem is alkalmi ismerősök, akikkel összefuthatott valamilyen rendezvényen. Nem, ezeket az arcokat az újságban vagy a televízióban látta. Ágyán fekve tűnődött. Aztán fölkelt. Fáradtság ide vagy oda, a nyitott ablakhoz botorkált, és kilesett az udvarra.
Bizony-bizony, odalenn a lépcsőkön pár pillanat múlva feltűnt a drapp sportzakó és a konzervatív szürke. Az udvar túloldalán, a kis facsoport árnyékából előberregett egy ott parkoló autó.
Egy Zil.
Serancsuk meredten nézte az elporzó kocsit, mely előtt varázslatos módon szétnyílt a forgalom. Még sose szívott egy levegőt a Központi Bizottság két tagjával.

27. FEJEZET
Május 7-e, szerda

Szmin édesanyja, Aftazia Szmin alig százötven centi magas, s nincs negyven kiló. Fiatalabb korában magasabb volt, de nem sokkal. A sok éhezéstől és az öregkori csontritkulástól jó néhány centivel kisebbre töpörödött.
Aftazia nyolcvannal éves. Egyidős a huszadik századdal, mondogatja maga is. Az év első napján ünnepli a születése napját. Csak találomra esett erre a napra a választása; a századforduló táján a stetlben nemigen gondoskodtak a zsidó leánycsecsemők születési dátumának a pontos nyilvántartásáról.
Aftazia sose volt nagy és erős, mégis puskát ragadott 1918-ban, és harcolt a polgárháborúban, amíg – hetedik hónapos terhesként (Szemjonnal) – rá nem hagyta férjére a fehér erők maradékának felszámolását Ukrajnában. Ő maga visszatért a stetlbe, hogy megszülje gyermekét. Jobb combja belső oldalán mindmáig ott a ráncos sebhely, a cseh légionárius golyójának a nyoma, mely két fagyos, éhes hónapra kivonta Aftaziát a forgalomból. Férje, a szenvedélyes fiatal forradalmár, akiért annak idején elhagyta a stetlt, Kolcsak csapatainak fogságába esett. A Szemjon születését követő héten végezték ki, barbár kihallgatások után. Szemjon egyéves is elmúlt, mire Aftazia értesült férje haláláról. Sose tudta meg, hova temették.

Nehéz lenne pontosan megmagyarázni, mit is jelentett Aftazia Szmin szomszédai számára. Okszana a törékeny öregasszonyt mindig kicsit rejtélyesnek találta, néha egyenesen aggasztónak. Aftazia Szmin sok szempontból nagyvonalú, derék szomszédnak számított. Minden újévkor megajándékozta valamivel Didcsukék kislányát, s nem ám egy szelet csokoládéval vagy egy kendővel, hanem a moszkvai Gyetszkij Mir Áruházból származó szöszi hajasbabával vagy azzal a csodálatos cukrozott mandulával, mely egyenesen Párizsból érkezett. S nem is csak a kislány élvezte bőkezűsége gyümölcseit. Okszanának elég megemlítenie, hogy az egész városban nem kapni műanyag hajcsavarókat, s valószínű, hogy az öreg Aftazia már másnap felbukkan, kezében egy teli doboz hajcsavaróval, mondván, hogy a fia hozta egyik nyugati útjáról, mint a cukrozott mandulát, de hát mit kezdhetne egy öregasszony az ilyesmivel?
Másrészről azonban sok minden aggasztotta Aftazia Szmin alsó szomszédait. Többről van itt szó, mint egyszerűen arról, hogy Aftazia bizonyos értelemben zsidó. Voltaképpen semmi baj a zsidókkal, feltéve persze, ha nem vallásosak. Aftazia nem mutatta jelét, hogy megülné a sábeszt, vagy hogy titkon be-belopakodna Kijev egyetlen működő zsinagógájába. (Bár Didcsukék kétségtelen megbotránkozással vették tudomásul, hogy az április 25-iki vacsora, melyre Aftazia meghívta őket, az amerikai vendégek szerint valamiféle rituális jelentőséggel bírt a zsidó hitsorsosok számára.)
Abban persze semmi zavaró se volt, hogy Aftazia öreg bolsevik. Ellenkezőleg: ilyen emberrel közelebbi kapcsolatba kerülni nem csekély megtiszteltetés. Gondoljuk csak meg: személyesen ismerte a forradalom legnagyobb hőseit! Sőt ma is ismeri fiaikat és unokáikat. Didcsukék azonban gyakorta felteszik maguknak a kérdést: ha Aftazia valóban az, aki, hát miért kell úgy élnie, ahogy él?
Didcsukék nem tudják a választ erre a kérdésre. Viszont örülnek, ha módjukban áll szívességet tenni neki, például a telefonnal (mégis, miért nincs neki saját telefonja?), vagy hogy tolmácsoljanak azoknak a fantasztikus amerikai rokonoknak. Ezért aztán nagyon letörte őket, hogy mikor Aftazia kéréssel kopogtatott be hozzájuk ezen a május reggelen – Kijevben amúgy is minden a feje tetején állt –, elutasítólag kellett válaszolniuk.
– Meg kell értenie – magyarázta Okszana szomorúan –, ma viszik el az összes gyereket Kijevből; persze csak óvintézkedésről van szó. Örömmel segítenénk, hogy kikísérjük az amerikaiakat a repülőtérre, de a saját leányunkat kell kivinnünk a pályaudvarra. Előtte még ki kell mennem a piacra, hogy adhassak valamit vele az útra. Amellett még tisztázni kell valami kavarodást a gyerek útiokmányai körül, ezért egyszerűen muszáj kimennünk most az állomásra a férjemmel, hogy elrendezzük a dolgokat.
– Bízzák rám – jelentette ki Aftazia határozottan. – Az unokaöcsémék csak délután indulnak. Bőven ráérünk még kimenni az állomásra. Előbb élelmet kell vásárolni? Miért ne? Ha megengednek egy telefont, egyszerűen idekéretem a kocsit valamivel korábbra, és együtt kimegyünk a Rozspiacra.
Okszana Didcsuk tehát hamarosan egy csinos új Volga hátsó ülésén találta magát. Az elsőn, a vezető mellett, az öreg Aftazia ült. A sofőr utasításainak megfelelően a piacra vitte őket, várt, míg befejezik a vásárlást. Mindez vitathatatlanul jobb volt a zsúfolt buszmegállóban való várakozásnál éppen ezen a szerdai napon, amikor mintha az összes kijevi elhatározta volna, hogy el kell mennie valahová. A rádió- és tévéadások teljesen egyértelműek voltak. A várost nem ürítik ki; ilyesmit csak az ostobák és a rémhírterjesztők mondanak. Ama nagyon kevéssé valószínű eshetőségre, ha a sugárzás szintje esetleg mégis megnő, jobb, ha a fiatal gyerekek – lévén ők a legveszélyeztetettebbek – másutt tartózkodnak. Senkinek se kell tehát félnie.
Az utcákon mégis megdöbbentően sok ember arcán tükröződött a félelem.
Még a jó öreg Rozspiac sem mutatta megszokott képét aznap reggel. Ilyen pompás tavaszi napon a kofák nemcsak a piac csarnokát töltenék meg, bőven jutna belőlük a környező utcákra is, és hoznák a Kijev környéki háztáji gazdaságok összes gyümölcsét és zöldségféléjét. Általában – de nem ma.
Okszana Didcsuk végignézett az erkélyről az árusok szintjén. Itt is, ott is hézagok tátongtak a fehér kendős parasztasszonyok máskor tömött soraiban, ahogy árujuk előtt álldogálva vevőkre vártak. Mindenütt nyüzsögtek a vásárlók, de nemigen vettek semmit. Okszana látta, hogy egyik-másik vásárló fölemel néhány paradicsomot vagy csomóba kötött céklát, közelről szemügyre veszi, meg is szagolgatja, aztán vonakodva visszateszi a pultra.
– Nohát akkor – mondta Aftazia Szmin. – Mit akarsz venni? – Udvariasan végighallgatta Okszana válaszát, aztán helyesbítette a terveket. – Sajtot vehetsz, de régit, ami még a baleset előtti tejből készült. Rendben van a kolbász és természetesen a kenyér is. Egy heringet is javasolnék. Az óceánokkal nincs semmi baj, legalábbis egyelőre.
Amikor Okszana habozva megállt a hófehér disznózsírtömbök és a meztelen kinézetű, nyúzott nyulak előtt, hogy eltervezze a férje és a szülei számára készítendő vacsorát, Aftazia azonnal megvétózta a terveit.
– Kolbászt, ha nem veszed rossz néven; mégpedig régi szárazkolbászt. Hogy megvizsgálták-e őket? Természetesen megvizsgálták – mindketten láthatták az árusok hosszú sorát, akik arra vártak, hogy a friss epret és sonkát a sugárzásmérő alá dughassák, s ha az áru megfelel, engedélyt kapjanak az árusításra. – Ha azonban Kijevben maradnék, egyelőre nem vásárolnék friss húst. Hadd nyugodjék meg előbb a helyzet.
– Talán elhagyja Kijevet? – kockáztatta meg a kérdést Okszana.
Az öreg hölgy rámosolygott.
– Te mást tennél a helyemben? Nem hiszem, hogy Kijevben túlzott népszerűségnek örvendene mostanában bárki, akit Szminnek hívnak.

Népszerűtlenség ide vagy oda, Aftazia Szminnek még mindig maradtak barátai, ahogy ezt be is mutatta Didcsukéknak. Idejében indultak az állomásra. Aftazia ismét a sofőr mellett ült, hogy kiadhassa az utasításokat, Didcsukék a kislánnyal hátúira préselődtek be dobozaikkal, táskáikkal és a papírba csomagolt élelemmel.
Az utolsó száz méter volt a leglassúbb. A rendőrök kötélkordonnal zárták le a pályaudvar előtti teret. A szabadon hagyott útvonalak eldugultak. Okszana Didcsuk halkan felnyögött aggodalmában, amikor fölnézett a pályaudvar digitális órájának vörösen világító számaira.
– Alig egy óra indulásig!
Aftazia hátrafordult. Amilyen apró volt, fel kellett emelkednie, hogy hátrapisloghasson az üléstámla fölött.
– Nem indul el az a vonat egy óra múlva – jelentette ki. – Nézzétek, csak most tolják be a szerelvényt. – Valóban; Didcsukék is láthatták a peron felé kígyózó szerelvényeket.
Okszana újra felnyögött aggodalmában, de most visszafojtotta. A Kijev és Moszkva közötti menetrendszerinti járatokon NDK-ban épült, áramvonalas, modern vagonok jártak, oldalukon büszkén virított a célállomások neve. A mostani különvonatokat azonban kapkodva, hirtelen-hamarjában állították össze. A javítóműhelyekből és mellékvágányokról összeszedett kocsik között akadt első osztályú és fapados, ütött-kopott és vadonatúj – és minden egyes ülőhelyre legalább ketten pályáztak.
A különvonatokat a tíz éven aluli gyerekeknek szánták, hogy kimenekítsék őket a radioaktív felhőtől fenyegetett Kijevből, de a tíz éven aluli gyerekeknek szüleik, testvéreik, nagyszüleik, nagybátyjuk, nagynénjük is van. Közülük is szinte mindenki szeretett volna feljutni a Moszkvába tartó vonatra, hogy olyan levegőt szívhassanak, mely nem fenyeget lassú halállal. Néhányan meg is próbálták.
Néhányan mindenféle furcsasággal megpróbálkoztak azon a szerdai napon Kijevben. Elterjedt, hogy a jódkálium kapszulák jóddal telítik a pajzsmirigyet, s ez meggátolja, hogy a radioaktív jód a szervezetbe kerüljön és torokrákot idézzen elő. Az is elterjedt, hogy a vodka vagy a grúz bor védettséget nyújt a sugárzás ellen; hogy egy rész vodkát egy rész terpentinnel kell kikeverni; hogy tojásfehérjét vagy más, még visszataszítóbb anyagokat kell inni. A sok szóbeszéd közt a legelső ráadásul igaz volt, ezért Lengyelországhoz hasonlóan itt is egyetlen éjszaka alatt eltűnt a jódkálium a gyógyszertárakból. A többi nem volt igaz, ez azonban nem tartotta vissza az embereket attól, hogy kipróbálják őket.
Az állomáson sokan csaknem merev részegek voltak. Még a gyerekek között is akadt egy-két üveges tekintetű, s többen többszörös mérgezéssel kerültek kórházba. Mindenki kalapot vagy sapkát viselt. A forró májusi nap ellenére sok gyerek a téli ruháiban izzadt, mivel mindenkinek azt tanácsolták, hogy a szabad levegőn csak jól felöltözve tartózkodjanak. Akik a váróteremben az ajtó közelében ültek, állandóan kiabáltak a ki- és beözönlő emberekkel, hogy csukják be, tartsák csukva, zárják szorosra az ajtót, ne engedjék be a titokzatos betegségekkel fertőzött kinti levegőt, nehogy megmérgezze a forró, izzadságszagú, elhasznált levegőt odabenn.
Amikor a sofőrnek sikerült parkolóhelyet találnia, Aftazia ráparancsolt Didcsukékra:
– Itt várjanak! – Csaknem egy órát töltött távol, amikor azonban visszatért, diadalittasan lobogtatott egy beszállókártyát a Didcsuk kislány számára, az egyik legújabb vagonba. Nem mindenkinek jutott ilyen beszállókártya, de nem is mindenkinek volt 1916-ban kiállított párttagkönyve, és még egy öregasszonynak is akadnak barátai, akiknek a barátai szívesen segítenek. Még ilyenkor is.
A kislány elhelyezkedett a vonaton, körülbástyázva a dobozaival, a csinos kis utazótáskájával és a hosszú útra szánt kolbásszal és kenyérrel. Didcsukék hálálkodni kezdtek; Aftazia gyakorlatiasan félresöpörte a köszönetet.
– Ha akarják, tegyenek egy viszontszívességet – mondta. – Ki kell vinnem az amerikai rokonaimat a repülőtérre. Jöjjön velem, Didcsuk, és tolmácsoljon. Bizonyos vagyok benne, hogy a felesége egyedül is itt tud maradni a gyerekkel a vonat indulásáig.
– Tolmácsoljak? – kérdezte Didcsuk. – A repülőtéren mindenki beszél angolul...
– Előbb mutatni akarok valamit az unokaöcséméknek – szakította félbe Aftazia. – Talán csak nem okoz túl nagy gondot a kérésem?
Természetesen nem okozott túl nagy gondot, bár gondnak azért gond volt; Didcsuk nyilván szívesebben maradt volna a peronon a feleségével, hogy mosolyogjon a kislányra és integessen, míg a vonat ki nem húz az állomásról. Aftazia kérését azonban nem lehetett megtagadni. Ők ketten tehát beszálltak a kocsiba, melynek az összes ablakát szorosan bezárták (a rendeletnek megfelelően, mely minden ablak bezárását előírta), hogy be ne jusson a külső levegő, s a zsúfolt utcákon át a sofőr a szállodához fuvarozta őket.

Garfieldék a csukott ajtó belső oldalán várakoztak. Elegáns, egymással harmonizáló, világos kaliforniai bőröndjeikét őrizték.
– Pillanat – szólt Aftazia. Kiszállt a kocsiból, és elmagyarázta a portásnak, hogy mivel az autóban nincs elég hely, jó lenne, ha a portás volna szíves és az Inturiszt autóbuszán küldené ki Garfieldék holmiját a reptérre (ugye, nem okoz nagy gondot?). A portás is beleegyezett, hogy ez nem okoz gondot (legalábbis túl nagyot nem), Aftazia pedig udvariasan a kocsiba terelte az amerikaiakat.
– Nem engedhetnénk legalább le az ablakokat? – kérdezte Candace. Didcsuk fordítása hallatán a sofőr felcsattant:
– Persze hogy nem! Megmondták, hogy amennyire csak lehet, ne engedjük be a szabad levegőt, és különben is, még csak május van. Egész jól kibírjuk, ha senki se dohányzik. Már amennyiben – vetett szúrós oldalpillantást Aftazia Szminre – feltétlenül szükség van erre a kerülőre, mielőtt a repülőtérre mennénk.
– Feltétlenül. – Aftaziának a szeme se rebbent. A sofőr beadta a derekát. Aftazia hozzáfogott, hogy Didcsuk közvetítésével udvariasan elcsevegjen az amerikaiakkal. Csodálatos, mondta nekik, hogy egyáltalán találkoztak. Reméli, hogy a fia erőművében támadt bonyodalom nem rémiszti el őket túlzottan. Ő a maga részéről bizonyos benne, hogy Garfieldék nem szenvedtek károsodást, mert akármi érte is őket, csak néhány napig kapták. Valószínűleg veszélyesebb azok helyzete, akik kénytelenek Ukrajnában maradni. Ők viszont néhány óra múlva Moszkvában lesznek, másnap pedig már útban hová is? Először Párizsba? Ó, az csodálatos! Ő is mindig arról álmodozott, hogy egyszer meglátja Párizst – és igen, különösképpen Kaliforniát, amit világéletében úgy képzelt el, mintha egybegyúrták volna Kijevet, Jaltát és a mennyországot. Csigalassúsággal vánszorgott az udvarias csevegés. Félóráig is eltartott, míg a tolmács közreműködésével mindezt elmondták. Az autó közben áthaladt a Dnyeper hídján, kígyózott a forgalomban, és már a külvárosok utcáin szaladt.
Aftazia elnémult. Az utcákat figyelte. Didcsuk vette magára a társalgás terhét.
– Kijevnek ez a része – magyarázta büszkén – puszta föld volt még a háborúban is; sikerült ellátogatniuk a Nagy Honvédő Háború Múzeumába Kijevben? Igen? Akkor nyilván tudják, micsoda hatalmas harcok folytak errefelé. Amint látják, most otthonos lakások állnak itt mindenfelé. Az itt élőknek a busz és a metró is a rendelkezésükre áll, reggelente alig húsz perc alatt a munkahelyükre érhetnek. – Előrepillantott, a homlokát ráncolta. – Ez a környék – jegyezte meg óvatosan – nagyon is híres volt... bizonyos értelemben... bocsánat – mondta hirtelen, és előrehajolt, hogy szót váltson Aftaziával.
Candace Garfield körülnézett. Magas televízióadótorony mellett haladtak el, melyet kilencemeletes lakóépületek vettek körül.
– Semmit se látok, ami híres lehetne – mondta a férjének. – Hacsak nem azt a kis parkot a jobb oldalon.
A férje a verítéket törölgette a homlokáról.
– Én csak egyvalamit szeretnék látni – közölte. – Repülőgépet.
– Gondolj Párizsra – biztatta kedélyesen a felesége. – A tavaszi Párizsra. A kávéházakra a járdán.
– Azokra a hosszú, romantikus estékre – kapta fel a fejét Garfield. – Vacsora a szobánkban, jó sok borral...
– Vissza a földre, fiúka – parancsolta a felesége, mert Didcsuk hátradőlt, és ideges mosolyt vetett rájuk.
– Megjöttünk – mondta. – Mrs. Szmin tudni szeretné, hallottak-e már önök Babij Jarról.
– Hát persze hogy hallottunk – felelte Garfield, a felesége pedig rövid koncentrálás után hozzátette:
– Azt hiszem. A háború alatt történt, ugye?
– Igen, pontosan. A háború alatt. Jevgenyij Jevtusenko nagyon híres költeményt írt róla, van zene is, könyvek is meg mindenféle más is Babij Jarról. – Didcsuk láthatóan feszengett, de azért odamutatott a park felé. – Látják ott az emlékművet? Egészen szép, nem? Sokan róják le itt a kegyeletüket, virágokat is hagynak, de – tette hozzá letörten – Mrs. Szmin nem kíván itt megállni. Azért menet közben is meg lehet nézni.
A nyakukat nyújtogató vendégek heroikus méretű szoborcsoportot pillantottak meg. Szemből csupán kőalakok összezsúfolt csoportja látszott, mintha a metróra várnának. Egy anya kétségbeesetten tartotta magasba a gyermekét. Ahogy az autó továbbhaladt, Candace megkérdezte:
– Mit csinálnak? Úgy néznek ki, mintha a hátul állók a mögöttük levő völgybe zuhannának.
– Úgy is van – bólintott Didcsuk. – Abba a vízmosásba hullanak. Azt hittem, megállunk itt a tudományos kutatóintézetnél, hogy mi magunk is leróhassuk kegyeletünket. Mrs. Szmin azonban kicsivel tovább akar menni; igen, itt megállunk. Mrs. Szmin azt mondja, ez a tulajdonképpeni Babij Jar. Azt mondja, őt hidegen hagyja az emlékmű – fejezte be letörten.
Az autó megállt. A tanár utasítást várva Aftaziára nézett, aztán vállat vont, és kinyitotta az ajtót.
– Mrs. Szmin szeretné, ha kiszállnánk és körülnéznénk itt.
– Azt gondoltam, hogy fél a sugárzástól vagy mitől – kételkedett Garfield.
– Ó nem – mondta a tanár, és engedelmesen az öregasszony nyomába eredt, föl a füves lejtőn. Candace és a férje követték őket. – Alig maradt filmem – mérgelődött az asszony. Levette a fényképezőgépet a válláról.
– Kérem szépen – szólt közbe Didcsuk sietősen, gyors pillantást vetve hátrafelé. – Jobb lenne, ha itt nem fényképeznének. Az adótorony miatt. Hiszen az adótorony háború esetén szabályos katonai célpont, és az ilyesmit tilos fényképezni.
– Jó, hát akkor lefényképezem a lakóépületeket.
– Kérem szépen. – Didcsuk tehetetlenül elfordult, az úton rohanó autókat figyelte, mintha arra várna, hogy valamelyikből előugrik egy szakasz katona, és letartóztatja őket.
Aftazia megállt a dombtetőn, végignézett a völgyecskén. Azután visszafordult, és sebes beszédbe kezdett:
– 1941 szeptemberében – tolmácsolta Didcsuk – Hitler úgy döntött, hogy Moszkva bevételét néhány héttel elhalasztja, s inkább Ukrajnát hódítja meg először. Megparancsolta csapatainak, hogy foglalják el Kijevet. Sztálin pedig azt parancsolta a Vörös Hadseregnek, hogy védjék meg a várost. Hitler győzött. Csapatai a várostól északra és délre áttörtek, majd egyesültek. Négy szovjet hadsereget kerítettek be, több mint félmillió embert. Többségüket megölték vagy fogságba ejtették, és a németek bevonultak Kijevbe.

Aftazia türelmesen várt a fordításra. Amikor Didcsuk megállt, és kérdően ránézett, Aftazia a város felé nyújtotta a kezét, és pergő orosz beszédbe fogott. A tanár összerezzent, közbeszólt, de az öregasszony határozottan megrázta a fejét, és intett, hogy folytassa.
– Mrs. Szmin azt mondja, hogy amikor a nácik megszállták Kijevet, sok rosszul tájékozott ukrán örömmel fogadta őket. Még – habozott, majd kedveszegetten folytatta –, még olyanokat is mondtak, elnézést, hogy „Hála Istennek, megszabadultunk a bolsevikoktól”, meg „Végre ismét imádhatjuk az Istent!”. És ez így igaz, bár talán nem voltak olyan sokan, mint ahogy Mrs. Szmin gondolja. – Aftazia tovább hadart. Didcsuk bólintott, és továbbította az üzenetet: Amikor tehát megérkeztek a német tisztek, néhány kijevi, még vezető tisztviselők és párttagok is, hagyományos módon, kenyérrel és sóval fogadták őket, mint a szívesen látott vendéget. A németek csak nevettek. Aztán elkomolyodtak. Elloptak mindent, Mrs. Garfield, még az edényeket és a lábasokat is az emberek konyháiból.
A következő részletre várva szünetet tartott.
– Akadt ukrán, aki még dolgozni is hajlandó volt a németeknek. Nem egyszerűen, mint paraszt vagy ilyesmi, ugye értik. Hanem szövetségesként a Szovjetunió ellen. Még olyanok is voltak köztük, akik rendőrként dolgoztak a németeknek. Egyesek – volt egy Sztyepan Bandera nevű, meg Melnyik, meg mások – még a németek bevonulása előtt gerillabandákat szerveztek, és hátba támadták a Vörös Hadsereget, miközben az a megszállók ellen harcolt. Csatlakozni akartak a németekhez, hogy vlaszovista hadsereget alkothassanak...

– Micsodát? – húzta össze Garfield a szemöldökét. Didcsuk kelletlenül válaszolt:
– Nemcsak az ukránok között akadtak árulók. Volt egy Vlaszov nevű híres orosz tábornok. Fogságba esett, és szovjet hadifoglyokból hadsereget szervezett, mely a németek oldalán harcolt. De Mrs. Szmin azt akarja, hogy az ukránokról beszéljek önöknek. Néhány ukránról. Amikor a Vörös Hadsereg 1944-ben felszabadította Kijevet, plakátokat találtak, méghozzá sajnos ukrán plakátokat, melyeken az emberek leszaggatják a sarlót és a kalapácsot, és az volt a jelszó alatta, hogy „Le a bolsevikokkal”, sőt, még olyan is, kérem, nézzék el nekem, hogy: „Nem adjuk fel a harcot, míg Ukrajnánk a kommunisták igáját nyögi!” – Didcsukról szakadt a víz. Könyörgő pillantást vetett Aftaziára, aki azonban zavartalanul folytatta. Didcsuk fordított.
– Az ukránok természetesen ostobák voltak. A németek éheztették, leigázták és agyonlőtték őket. Néhányan mégis megpróbálták a náci csizmatalpakat nyalni. Főként a zsidók dolgában, mivel... kérem szépen, én csak fordítom, amit ő mond, de mindez nem igaz. Egyáltalán nem. Mivel az ukránok ugyanannyira gyűlölték a zsidókat, mint maga Hitler. (De csak néhányan közülük, kérem, higgyék el nekem!) A nácik ukrán barátai segítettek a németeknek az ukrajnai zsidók összeszedésében. Kifosztották, levetkőztették és belezsúfolták őket a koncentrációs táborok felé tartó halálvagonokba.
Még ezt a tempót se találták elég gyorsnak. Ezért szeptember huszonnyolcadikán a németek egész Kijevet teleragasztották hirdetményekkel, amelyek elrendelték, hogy az összes koszos zsidó (bocsánat, Mr. és Mrs. Garfield, Mrs. Szmin szerint így szólt a hirdetmény) köteles másnap meleg ruházatban, minden értéktárgyával együtt jelentkezni. – Aftazia kurta mondatot fűzött hozzá. – Azt mondja, hogy ő nem jelentkezett.
– Hát persze hogy nem. – Garfield a homlokát ráncolta. – Addigra már mindenki tudta, hogy ha a zsidóknak jelentkezniük kell, ez azt jelenti, hogy koncentrációs táborba viszik őket.
Didcsuk fordított, majd Aftazia Szmint hallgatta, aki erélyesen megrázta a fejét, és ingerült hangon válaszolt.
– Azt mondja – fordította a tanár bizonytalanul –, hogy nem tudták, mit jelent. Azt mondja, azért nem – aggodalmasan körbepillantott –, mert... hogy is mondják? Az a különleges viszony, ami akkoriban a Szovjetunió és a német nemzet között fennállt; mármint az invázió előtt...
– Ő – értette meg Garfield. – A Hitler-Sztálin paktum. Didcsuk összerándult.
– Igen, pontosan – motyogta. – A... ööö... a megnemtámadási szerződés. Akárhogy is, Mrs. Szmin szerint ezért nem tudott senki se a Szovjetunióban a németek antiszemitizmusáról. Nem számoltak be róla az újságok.
– Az ég szerelmére! Hogyhogy?
– Én akkor még nem éltem, Mr. Garfield – makacsolta meg magát Didcsuk. – Mrs. Szmin az, aki szerint még a zsidók se tudták, és azt hiszem, hogy igazat mond. Ezért minden zsidó jelentkezett, ahogy előírták, azaz majdnem mind, és az ukrán náci rendőrség meg az SS csapatai körülvették és ide terelték őket. Erre a helyre. Ez Babij Jar.
Garfield értetlenül pillantott végig a terepen.
– Én is hallottam Babij Jarról, hiszen ki nem hallott róla? De azt hittem, az egy völgy, valahol a város szélén túl.
– Valamikor az volt, Mr. Garfield. Völgy. Feltöltötték, hogy felépülhessen ez az út, aztán pedig benőtte a város. De ez Babij Jar, és ide hozták őket. Férfiakat és nőket. Nagymamákat. Kisgyerekeket. Még a csecsemőket is. Mindenkinek meztelenre kellett vetkőznie, néhány tucatnak egyszerre. És a németek agyonlőtték őket, és eltemették, itt, ebben a völgyben. Mrs. Szmin azt mondja, hogy önök most százezer halott zsidót néznek. – Gyors pillantást vetett lopva Aftaziára, és hozzátette: – Bár én nem hiszem, hogy tényleg olyan sok lenne.
– Úristen! – kapaszkodott férje karjába Candace. – Ez hihetetlen!
– Úgy van, pontosan – sietett egyetérteni Didcsuk. – Nem is lehetett csak a zsidókból százezer. Mindenki tudja, hogy párttagok, túszok, cigányok is voltak köztük; a cigányokra például ugyanúgy vadásztak, mint a zsidókra, csak persze nem volt belőlük annyi. És Mrs. Szmin azt kéri, mondjam el, hogy azokat a zsidókat, akik nem jelentkeztek, mind felkutatták. Nem csak a németek. Az oroszok és az ukránok is kutattak utánuk, mivel ha valaki feljelentett egy bujkáló zsidót, akkor elvihetett a holmijából mindent, amit csak akart.
Reménykedve nézett Aftaziára, hátha már végeztek. Csalódottan folytatta a fordítást.
– Nos – sóhajtotta –, Mrs. Szmin még mást is el akar mondani önöknek. Később, amikor a hős szovjet hadsereg ellentámadásba ment át, és kezdte kiszorítani a hitleristákat hazánkból, a németek megrettentek. Nem akarták, hogy megtalálják azt a rengeteg holttestet. Ezért ejtettek még egy csomó foglyot, és kiásattak velük annyi hullát, amennyit csak lehetett. – Boldogtalanul fintorgott. – Évek óta el voltak temetve, ugye értik. Egészen előrehaladott az oszlás. Gyakran teljesen szétestek. Akkor a németek leszedették a foglyaikkal a szomszédos zsidó temető sírköveit; Mrs. Szmin azt mondja, a temető a tévétorony helyén állott. A kövekből hatalmas kemencéket csináltak. Ezekben elégették a holttesteket. A fával, amit a környező erdőkből vágtak. Akkoriban itt erdő volt. Egy réteg fa, egy réteg zsidó, és elégették az egészet.
Szünetet tartott. Aftazia komoran rászólt.
– Hogyne, hogyne – mondta Didcsuk türelmetlenül. – Azt akarja, hogy egészen pontosan mondjam el ezt a részt is, bár nem valami kellemes. Azt mondja, hogy miután az égetést befejezték, a németek összegyűjtötték a csontokat és a hamvakat, porrá törték őket, és szétterítették a parasztok földjein. Azt mondja, hogy az jót tett a káposztának. Azt mondja, azóta valahogy nem szereti a káposztát.

Mindannyian hallgattak, még Aftazia is. Garfieldék a zöld park mélyében álló, távoli emlékmű felé néztek. Nem tudtak mit mondani. A széles úton zümmögő autók, a szép lakóházak, a látóhatáron magasodó tévétorony mind ellentmondani látszott Babij Jar iszonyatának. Végül Candace megkockáztatott egy kérdést:
– Nem értem, miért nem akarta, hogy megnézzük az emlékművet.
– Egy pillanat – mondta készségesen Didcsuk, és néhány szót váltott Aftaziával. – Azt mondja, hogy nincs az emlékművel semmi baj, csak egy kicsit elkésett. Alig nyolc éve állították fel, és a felirat nem is említi a zsidókat. Ezt ő mondja. – A hangja egészen rekedt volt a feszültségtől. – Megmondhatom Mrs. Szminnek, hogy önök mindent megértettek, amit lefordítottam?
– Átkozottul jól – rázta Garfield a fejét. Aftazia újabb mondatot pergetett sebesen. Didcsuk fordított.
– Ily módon, mondja Mrs. Szmin, a mi szovjet népünk megtanulta, hogy ne bízzék a külföldiekben. Megtudtuk, hogy a németeket nem érdekelte a mi... Mrs. Szmin a „felszabadulás” szót használja. Nem azért jöttek, hogy segítsenek nekünk. Tolvajok, banditák, erőszakoskodók, gyilkosok voltak.
Aftazia bólintott, és még valamit mondott. Didcsuk lehajtotta fejét, úgy fordította:
– És mi, zsidók, mondja; Mrs. Szmin nevében beszélek, ugye értik; magam nem vagyok zsidó... mi zsidók megtanultuk, hogy felebarátainkban sem bízhatunk.

28. FEJEZET
Május 8-a, kedd

A csontvelővétel nem kellemes. Ceruza hosszúságú injekciós tűt döfnek a donor legnagyobb csontjainak egyikébe; általában a csípőcsontot a legkönnyebb elérni. Kiszívják a velőt, mely olyan, mint a vér. Egyszerre egy teáskanálnyit szívnak le, és körülbelül fél litert gyűjtenek. Ez a mennyiség nagyjából a tizede egy felnőtt ember teljes csontvelőkészletének. Az átlagos egészségű donor szervezete ezt néhány hét alatt pótolja. A csontvelő levétele egy órán át tart, vagy még tovább. A kinyert velőt centrifugálják – nagy sebességgel pörgetik –, hogy elválasszák a könnyebb sejteket a nagyobb, öregebb, használhatatlan sejtektől. A könnyű sejteket pedig átömlesztik a beteg szervezetébe. Az ágya mellett f elakasztott zacskóból a ragtapasszal a karjára rögzített tűn keresztül jut be a velő a beteg könyökvénájába.
Ez az eljárás nem új. Már 1945-ben megindultak az első kutatások az Egyesült Államokban a sugárbetegség csontvelő-átültetéssel való kezelésére. Ekkor ugyanis a Japánra ledobott amerikai atombombák kapcsán néhány kutató eltűnődött rajta, mi történne, ha Amerikára is ledobnának ilyen bombákat.
Tizenhárom évvel később próbálták ki először az eljárást embereken. Öt jugoszláv szenvedett sugárfertőzést egy nukleáris balesetnél. A rokonaiktól vett csontvelővel kezelték őket. Négyen közülük életben maradtak, annak ellenére, hogy a típusbesorolási vizsgálatnak alá nem vetett csontvelő átültetésekor az életben maradás esélye egy a tízezerhez, s akkoriban még nem ismerték a típusmeghatározás módszerét (az úgynevezett HLA besorolási vizsgálatot). A négy jugoszláv életben maradását tulajdonképpen csak kétféleképpen lehet megmagyarázni. Vagy eleve nem voltak olyan súlyos betegek, és mindenképpen megmaradtak volna. Vagy pedig csodálatosan és hihetetlenül szerencsések voltak.

Egyelőre nagyon is kérdéses, hogy Leonyid Serancsuknak próbára kell-e tennie a szerencséjét. Fehérvérsejtjeinek a száma alacsony ugyan, de nem kritikus. Becsült sugárterhelése csekély, ezért bizonytalan, szüksége lesz-e csontvelő-átültetésre. Még sokkal bizonytalanabb, hogy egyáltalán kaphat-e valahonnan csontvelőt. Egyetlen vérrokona a fia, s Borisz sejtjei nem feleltek meg.
Tény, hogy Serancsukot nem érdekelte különösebben a maga életben maradása. Ha sikerül, akkor jó. Mások sokkal közelebb vannak a halálhoz. Néhányan már meg is haltak. A második Ponomarenko, Vaszilij, a tűzoltó; ő volt a Nyár. Végül is le kellett vágni a lábát, de már nem maradt elég ereje, hogy túlélje a műtétet. A Négy Évszak harmadik tagja, Serancsuk szerelője, Arkagyij rohamosan gyengült. Az orvosok nem találtak számára megfelelő csontvelőt, még az unokatestvéréé sem volt alkalmas, így embriómáj-átültetéshez folyamodtak. Fölöttébb kétséges, hogy ez megmenti-e Tavasz életét. Csak annyi bizonyos, hogy féléber önkívületi állapotba került tőle. Egy ízben tíz percen át üvöltözött dühöngve unokatestvérével, mialatt Serancsuk szavaszegetten ült mellettük. Utána összeszedte magát, vicceket mesélt, és ugratta szegény Őszt, amiért olyan letört képet vág.
Serancsuk leginkább attól szenvedett, hogy ő küldte – vagy legalábbis engedte – Arkagyij Ponomarenkót oda, ahol a halálos sugárfertőzést kapta. Serancsuk ezt nem tudta megbocsátani magának. Ugyanaz lett volna a végeredmény, ha a szerelőre bízza a turbinacsarnok alatti csőtörések felderítésének veszélytelen feladatát, és maga vállalja a hidrogénfáklya elzárásával járó kockázatot. Ő az öregebb. Ő a gyakorlottabb. Kétségtelen, hogy gyorsabban végzett volna, és kisebb sugáradaggal megússza...
Vagy ő is itt haldokolna valahol.
Ugyan mit számít az, kérdezte magát Serancsuk. Az ember a munkát a vele járó kockázattal együtt vállalja. S nincs joga panaszkodni, ha rajtaveszt.
Serancsuk számára Szmin igazgatóhelyettes jelentette a legtöbbet. Azt pedig teljesen tisztán látta, hogy Szmin meg fog halni.
Ez az állandó, örökké jelenlevő fájdalom sokkal több kínt okozott neki, mint a rengeteg vérvétel sebhelye; az a boszorkány Ahszmentova ragaszkodott hozzá, hogy naponta hatszor beledöfjön újabb és újabb vérmintákért. Serancsuk nem akarta, hogy az öregember meghaljon. Nem gondolt úgy Szemjon Szminre, mint az apjára – sosem vetemedne ilyen merészségre –, de nincs az a gyermeki szeretet, amely az övénél erősebb lehetett volna. Szmin lekötelezettje volt, amiért munkalehetőséget adott neki a csernobili erőműben. Nagyra becsülte Szmint, amiért minden akadály ellenére el tudta végezni a munkáját. Szánalomtól és tisztelettől összeszorult torokkal figyelte Szmin bátorságát, mellyel saját felelősségét és komisz fizikai állapotát egyaránt elfogadta. Serancsukban nem ötlött fel, hogy mindezeket az érzéseket összegezze. Ha megtette volna, kénytelen lett volna nevet is adni nekik; egyszerűen szerette az öregembert.
Szmin pedig napról napra gyengült.

Ebédnél Serancsuk alig vette észre, hogy mit eszik. Pedig borscs volt, a sok ukrán beteg kedvéért ukrán módra készítve, fokhagymával, utána pedig birka. Sietve evett, senkivel se beszélgetett. Az igazat megvallva, nem is nagyon maradtak beszélgetőtársak. Néhányat kiengedtek a kórházból, sokan pedig már túl rossz állapotban voltak ahhoz, hogy lejöjjenek az ebédlőbe. Serancsuk otthagyta a desszertnek szánt kompótot, és igyekezett vissza Szminhez, közös szobájukba, mert remélte, hogy sikerül kanalanként belediktálnia az öregemberbe az ételt.
Ez volt az egyetlen szolgálat, amit még megtehetett az igazgatóhelyettesért. Még ez is csak ritkán sikerült. Szmin udvariasságból lenyelt néhány falatot, aztán megrázta a fejét.
– Úgyis mindig kövér voltam, Leonyid – mondogatta teljes komolysággal. – Nem árt lefogyni néhány kilót. – Majd nagyon tapintatosan és udvariasan megkérte Serancsukot, hogy húzza el a függönyt.
Szmin újabban a függöny mögött töltötte ideje java részét. Néha rosszul volt, olyankor a nővérek jöttek és segítettek. Néha aludt; Serancsuk ilyenkor örült, bár mindig megkeserítette örömét a félelem, hogy az alvás végül is rosszabb, véglegesebb álmot hoz. Serancsuk gyakran látta a függöny résén keresztül, hogy Szmin egyre csak ír – vonalazott iskolai irkát használt, sose mutatta meg Serancsuknak, s a párnája alá dugta, ha valaki a közelébe jött. A memoárjai? Vallomása a KGB-nek? Levél valakinek? Amikor Serancsuk elszánta magát és megkérdezte, Szmin csak annyit felelt:
– Semmi különös, mindössze néhány dolog, amit le akarok írni; a memóriám nem olyan, mint régebben.
Szminnek azonban nem csupán a memóriája romlott rohamosan.
Ezúttal fölöslegesen kurtította meg Serancsuk az ebédjét, mert szobájuk ajtajához érve látta, hogy Szelena és Vaszilij már ott vannak. A fiú apja ágyánál állt, egyik kezében tányér, a másikban kanál. Lerítt róla a bizonytalanság.
– Elég lesz, Vaszilij – suttogta Szelena. – Egész rendesen evett. Most alvásra van szüksége. – Meglátta az ajtóban tétovázó Serancsukot, és üdvözlésképpen rámosolygott.
Leonyid Serancsuk számára Szelena minden kritikán felül állott, pusztán azért, mert Szmin felesége volt. Legalább önmaga számára bevallhatta volna, hogy meglehetősen egocentrikusnak és talán túl gőgösnek tartja az asszonyt. Most azonban nem ilyennek találta. Kivételesen szép nő volt; azt beszélik, hogy táncosnőként kezdte. És mennyivel fiatalabb a férjénél! Ha azonban most ránéz az ember, az anyát és a feleséget látja, akinek családja és férje iránti szeretete fájón kiütközik az arcán.
Udvariasan félreállt, hogy kiengedje az anyát és a fiút az ajtón. Szelena megállt, hogy szót váltson vele.
– Vaszilij csaknem az egész sültet megetette az apjával! – jelentette be az apró győzelmet. Az esztelen remény fénye átsugárzott a szemében tükröződő elkeseredésen. – Magam aprítottam föl. Meg is kóstoltam; egész ízletes volt.
– Valóban jól tartanak itt minket – értett egyet Serancsuk. Aztán megkérdezte: – Azon tűnődöm, vajon nem túl nagy teher-e a férje számára, hogy én is a szobájában vagyok.
– Ugyan, Leonyid, dehogy! Hálás a társaságáért. Egy pillanatig se gondolja, hogy nem. Szemjon folyton meséli, mi mindent tesz maga érte!
– Bár többet tehetnék!
– Senki se kívánhatna többet, se magától, se mástól – jelentette ki Szelena határozottan. – Azt hiszem, Szemjon most majd elalszik. Legjobb lesz, ha magára bízzuk most.
– Köszönöm. – Serancsuk zavarban volt. Nem tudta, kezet fogjon-e az asszonnyal. Szelena gyorsan elrendezte a kérdést. Előrehajolt, és arcon csókolta a férfit. Serancsuk elismerően nézett utána. Alig vette észre a hozzálépő doktornőt, aki a szokásos kámzsát, csizmát, fehér köpenyt viselte. Csak akkor kapta fel döbbenten a fejét, amikor a doktornő a nevén szólította. A felesége volt.

Tamara Serancsuk felágaskodott, hogy távoli, hűvös csókot leheljen a férje orcájára – aki tudta, hogy még ez sem igen tanácsos, mivel a verejtékéből kiváló apró sókristályok is radioaktívak lehetnek, nem is szólva a nyáláról, ha szájon csókolta volna az asszony.
– Hát nem fantasztikus szerencse?! – kiáltotta boldogan Tamara. – Tudod, hogy kerülök ide? Részben, igaz, azért, mert az én vérképem se túl jó, részben meg azért, mert meg kell tanulnom, hogyan végzik a vérvizsgálatot, amelyből megállapítható a beteget ért sugárzás mértéke] sajnos, az iskola csak negyvennyolc órás. Legfőként azonban azért vagyok itt, mert te is itt vagy, kedvesem, és engedélyt kértem, hogy jöhessek.
Serancsuk elkeseredetten csóválta a fejét.
– Rossz a vérképed?
– Ó, éppen csak hogy – nyugtatta a felesége. – Ne aggódj, te vagy itt a beteg, nem én. A többi orvossal átnéztük a kartonjaidat. Eléggé meglepőek.
– Nekem is ezt mondták. Állítólag betegebbnek kéne lennem.
– Elmagyarázták neked Guszkova doktornő rendszerét? Mivel nem tudjuk, hogy mennyi sugárzás ért téged, az ő módszerével következtetünk a mértékére abból, hogy a vérsejtszámlálásod eredményeinek a csökkenő tendenciája...
– Mindezt hallottam Guszkova doktornő módszeréről. Azt viszont sem ő, sem más nem mondta meg, hogy mekkora dózist kaptam.
Tamara habozott.
– Talán száz radot – felelte vonakodva. – Lehet, hogy többet.
– Ami azt jelenti...?
– A te esetedben, kedvesem, ezt nehéz megállapítani.
– Aha – felelte elgondolkodva. Aztán eszébe jutott, hogyan jelent meg a felesége a semmiből, és parancsolta rá a védőöltözéket. – Ha te nem vagy, sokkal több is lehetett volna.
– Akkor mégse hiába vettél feleségül. – Könnyed megjegyzés volt, de súlyosan hangzott. Serancsuk már kérdezte volna, mi a baj, de Tamara megelőzte. – Elképzelhető, hogy Szmin igazgatóhelyettes se kapott többet, ő mégis nagyon beteg, és te... nem annyira..?
– Egész jól vagyok. – Ez persze túlzás volt. Valójában többnyire nagyon fáradt volt, és néha lázasnak érezte magát. Persze Szmin állapotához képest ez semmi.
A felesége melléült az ágyra, szemlátomást előadásra készült.
– A sugárbetegség lefolyása – kezdte – egészen jól ismert. Szemjon Mihajlovics állapota nem felel meg a lefolyásgörbének. Sokkal gyorsabban gyengül, mint kellene. A...
Hirtelen észbe kapott, nyugtalan pillantást vetett az összehúzott függönyre.
– Alszik – nyugtatta meg Serancsuk. – Egy perccel ezelőtt horkolni hallottam.
– Mindenesetre – halkította le a felesége a hangját –, a te vérképed nem romlik olyan gyorsan, mint az övé vagy mint sokaké a többiek közül.
– Már megint az orvosi duma – panaszkodott Serancsuk. – Mi következik abból?
– Azt nem tudjuk – felelte Tamara. – Lehet, hogy te kizárólag külsőleges sugárfertőzést kaptál: por és füst kerülhetett a bőrödre, és azt lemosták. Szmin viszont lenyelhetett vagy belélegezhetett valamennyi sugárzó anyagot. A radioizotópok még mindig a szervezetében vannak.
– De én legalább annyi ideig voltam ott, mint ő! – értetlenkedett Serancsuk. – Sőt még tovább tartózkodtam a helyszínen; a robbanáskor ő még nem volt ott. Egy levegőt szívtunk, egy ételt ettünk!
– Itt a kis különbségek hatása is jelentős lehet, Leonyid. Te többnyire az épületek belsejében tartózkodtál, ő esetleg többet volt kint. Lehet, hogy olyan apróság okozta a különbséget, mint egy halom kenyérszelet, amit túl soká hagytak az asztalon. Például elvehette ő a legfölsőt, te pedig valamelyik alsót.
Serancsuk igyekezett higgadtan beszélni.
– Akkor ez azt jelenti, hogy én... Nem fejezte be.
– Ez azt jelenti, hogy jobbak az esélyeid – mondta helyette az asszony. Aztán meggyőződéssel a hangjában hozzátette: – Leonyid! Szerintem teljesen meggyógyulsz.
Serancsuk az oldalára fordult és felkönyökölt, hogy jobban láthassa a feleségét. Egy-két fejfájástól vagy csuklórándulástól eltekintve még sose volt Tamara betege. Mindig így beszél velük? Egész más ez a hangnem, mint amit a konyhában vagy éppen az ágyban használtak.
– Már megint úgy beszélsz, mint egy orvos – panaszolta.
– De Leonyid, az is vagyok. És különben is – folytatta –, biztos vagyok benne. Főként most, hogy itt vannak azok az amerikai orvosok. Nem is hinnéd, mi mindent tudnak. Képzeld, ma reggel elromlott a kórház centrifugája, ezek meg alig néhány óra alatt mindent összepakoltak, és már az új helyen dolgoznak. S ha látnád az eszközeiket! Van egy műszerük, csak bele kell dugni a vérmintát, megnyomni a gombot, és pár másodperc múlva kezedben a vérsejtszámlálás eredménye, minden adattal! Mi meg minden egyes mintát a mikroszkóp alá dugunk, valakinek meg oda kell ülnie, hogy egyenként megszámolja a sejteket; legalább félóra egy mérés, s mire a technikus végigszámol egy tucat mintát, kikészülnek a szemei, ellankad a figyelme, és megnő a hibák gyakorisága.
– Valóban remek gép lehet – helyeselt Serancsuk.
Tamara fontoskodva csücsörített, mintha meglepő hír közlésére készülne.
– Hát azt tudtad-e, Leonka, hogy az egyik amerikai igazából Izraelből jött?
Ez valóban megdöbbentő volt. Izrael és a Szovjetunió között nincsenek diplomáciai kapcsolatok. Ezért egyetlen izraeli állampolgár se kaphat szovjet vízumot – kivéve persze, ha egy kellőképpen illetékes személy úgy dönt, hogy ezúttal el kell felejteni a jogszabályt.
– Ez még meglepőbb, mint a műszerek – ismerte el Serancsuk. – Bár, ami azt illeti, amennyi embert kaptak tőlünk, egyet igazán adhatnak ők is cserébe.
– Az amerikai doktor szerint az ő hazájában egy ilyen kórháznak biztosan lenne légkondicionálása.
– Az amerikaiaknak – vigyorgott Serancsuk – maholnap már a kocsijaik is légkondicionáltak. – Elfáradt a karja. Visszafeküdt, az oldalára fordult, hogy láthassa a feleségét, aki tovább részletezte a technológia Kaliforniából ideröpített csodáit. A modora továbbra is meglepő volt. Serancsuk örült a beszélgetésnek, látogatója nemigen akadt, az olvasás pedig nehezére esett, mert hamar elfáradt a könyvet tartó karja. Vajon minden feleség ezeket a dolgokat beszélné meg a férjével ilyen körülmények között? Talán titkol valamit Tamara? Ugyan mit? – Mi van Borisszal? – kérdezte hirtelen.
Tamara szava elakadt.
– Borisz? – kérdezte, mintha gondolkodnia kellene, ki is az. – Ó, persze. Kellemetlen, de a csontvelősejtjei nem felelnek meg a tieidnek. Viszont lehet, hogy nem is lesz szükség átültetésre...
– Azt már tudom – morogta Serancsuk. – Azt akarom tudni, hallottál-e felőle, amióta elment.
– Ó, hát persze – felelte Tamara bűnbánóan. – Artyekba telepítették ki, a táborba; a Fekete-tenger mellé... a legjobb Komszomol-tábor az országban, és teljesen ingyen van.
– Ezt már mind elmondták nekem is. Azt áruld el, mit hallottál magától a fiútól.
– Úgy látszik, feledékeny lettem. Még fényképet is küldött. Ide nézz! – A táskájában kotorászott. – Ezek a képek egy jaltai kiránduláson készültek. – Serancsuk a színes fényképeket nézegette, mialatt Tamara Borisz lovaglóleckéivel büszkélkedett. A fénykép a tengerparton mutatta Boriszt, karja egy másik kamasz fiú vállán, akit Serancsuk még sose látott. Mindketten úszónadrágot viseltek, és belevigyorogtak a kamerába. Hátuk mögött bikinit viselő testes, középkorú asszonyok csapata ütögette szorgosan a röplabdát. Egyikük hasán világosan látszott a császármetszés hege.
– Szerinted biztonságban a fiú az ilyen fürdőző szépségek között? – mosolygott Serancsuk.
Tamara nézegette egy percig a képeket, mielőtt visszarakta volna őket a táskájába.
– Nyári táborokban az ember mindenféle kísértésnek ki van téve – sóhajtotta.
Serancsuk teli szájjal mosolygott. Ez már közelebb áll a megszokott Tamarához.
– Meg a kórházban is, nem? Szóval attól tartasz, hogy titokban Guszkova doktornővel csintalankodom? Kissé öreg hozzám, és az ízlésemhez képest tömzsibb a kelleténél. De van egy ápolónő az éjszakai ügyeleten...
Tamara azonban nem vette a lapot, csak az ajkát biggyesztette.
– Láttam idebenn Szelena Szmint.
– Remekül viselkedik a férjével – felelte Serancsuk. – Nagyra becsülöm.
– Igen. Ő is nagyra becsül téged. Azt is láttam – közölte kereken Tamara.
– Ó – értette meg végre Serancsuk. Rámosolygott a feleségére. – Láttad, hogy megcsókolt. Mi sem természetesebb. Ő meg én mindenféle huncutságokat művelünk idebenn, miközben a férje a szomszéd ágyon alszik, a fia meg a folyosón állva őrzi az ajtót.
– Nem szeretem, ha ilyesmivel viccelsz.
Serancsuk halkan felnyögött. Csak nem kezdi Tamara megint a féltékenykedést? Már nyitotta a száját, hogy megnyugtassa, amikor mozgást észlelt az ajtónál.
Odafordult. Fiatal, napbarnított katona állt az ajtóban. A légierő kék egyenruháját viselte.
– Nyikolaj Szmin főhadnagy vagyok – jelentette be. – Itt van az apám?
– Igen – kezdte Tamara Serancsuk –, de köpenyt kell húznia, ha be akar... – Ekkor félbeszakította egy hang a függöny mögül:
– A fiam van odakint? Akkor adják, kérem, rá a hálóinget, és engedjék be.

Nyikolaj Szmin bevitte az apjához a Serancsuk ágya melletti látogatószéket, melyet tapintatból üresen hagytak; Serancsuk a feleségére támaszkodva kiment a szobából, hogy apa és fia nyugodtan együtt lehessenek. A függönyöket is elhúzta volna, de az apja rászólt:
– Hagyd csak békében azokat. Nem kell ennél jobban látnod engem.
Az állítás nyugtalanítóan megalapozottnak tűnt. Nyikolaj képtelen volt uralkodni az arcára ráfagyó kifejezésen, amint alaposabban megnézte az apját. Szmin nagyon megöregedett, vonásaira már kiült a közeli, visszataszító halál. Mik azok a gennyel teli fekete göbök az arcán? Honnan azok a színtelen savót nedvedző, vöröslő fekélyek a nyakán meg a vállán? És ez a szag?
– Ne érints meg, Kolja – figyelmeztette az apja. – A levegőn át küldj csókot, én is úgy viszonzom.
Nyikolaj engedelmeskedett, de tiltakozott:
– Nem félek, hogy elkapok valamit tőled.
– De én féltelek. Különben is fáj, ha hozzám érsz.
– Örülök, hogy legalább így talállak, ilyen... – Nyikolaj dadogva igyekezett valamilyen pozitív jelzőt találni.
– Így, eszméletemnél? Ilyen tiszta fejjel? Igen, Kolja, olykor harminc összefüggő percig is tiszta a fejem, így hát ne vesztegessük ezt az időt önáltatással. Csodálatos, hogy láthatlak, fiam. Nagyon nehéz sorod van odakint?
Nyikolaj habozott, igyekezett megválogatni a szavait.
– Nem igazán veszélyes a MI-24-es helikopteren repülni Afganisztánban. Inkább unalmas és szennyes. Csak egy őrült élvezheti, hogy civilekre lődözhet a levegőből. Igaz, hogy néhány civil visszalő, de eddig még a közelembe se találtak.
– S ha itt végeztél? Visszamégy Afganisztánba?
– Hát persze – felelte Nyikolaj dacos arccal.
– Értem. Pedig anyád olyasmit említett, hogy helikoptervezetésre jelentkeznél, annál az alakulatnál, amelyik a reaktorra szór mindenfélét...
– Alkalmi ötlet volt. Nincs szükségük pilótákra, már nem kell szemetet szórni a reaktorodra, apám, ezért felhagytak ezekkel a repülésekkel.
– Valóban? – csillant fel Szmin szeme. – Eszerint a reaktormag már teljesen biztonságos?
– Azt hiszem – felelte Nyikolaj –, hogy legalábbis biztonságosabb, ha más eszközökkel veszik fel vele a küzdelmet, mintha pilótáknak kellene kerülgetniük azt a rakást. Láttam a fényképeket, apám; semmi olyasmit nem mutattak, amit egy helikopterpilóta szívesen lát az útjában. Mindegy, abbahagyták. Aztán megkérdeztem, akad-e más repülési feladat arrafelé. Nem akadt. Vagy lényegében nem; az erőművedben történtekkel kapcsolatos egyetlen repülési feladatot Jak-ok látják el, jódkristályokat szórnak a. Csernobil felé tartó felhőkbe, így az erőműre nem esik az eső. Ehhez azonban sajnos nincs rám szükségük.
– Sajnos – ismételte Szmin. – Miért sajnos? Nyikolaj rosszkedvűen vállat vont.
– Komolyan – nógatta az apja. – Szeretném megérteni az érzéseidet. Elszántad magad, hogy visszaszerzed a család becsületét? Úgy gondolod, hogy az én hibám volt a baleset, s neked kell valami hősi tettel kiköszörülnöd a csorbát?
Nyikolaj rágódott ezen egy darabig.
– Nem is tudom, mit gondoljak erről – felelte végül. – Számít ez? Most mindenesetre itt vagyok.
– Én pedig hálás vagyok érte – felelte az apja. Nem volt ellenére, hogy megváltoztassák a témát. – Hálás vagyok, amiért idejöttél, hogy megmentsd az életemet.
– Ha tehetem. Ma délután lesz a vizsgálat. – A fiatalember önkéntelenül nyelt egyet. Szmin észrevette.
– Nem lesz kellemes, amit csinálnak majd – mondta gyengéden. – Sajnálom, hogy meg kell kérjelek rá. Még jobban sajnálom, hogy szükség van rá. Kolja? Szégyenkezel az apád miatt?
– Szégyenkezem-e? Apám! Te mindig megtettél mindent, ami tőled tellett!
– Ezen voltam mindig – bólintott Szmin.
– Igazán. Anya és Vaszilij mindent elmeséltek. Hogy mennyivel jobban ment minden az elmúlt három évben...
– Így igaz. És ha még öt évem lett volna, akkor a végére is jutok, és Csernobil minden szempontból megfelelt volna az előírásoknak. Sajnos nem kaptam meg azt az öt évet.
– Nem – válaszolta Nyikolaj lojálisan. – Tehát nem is a te hibád. Mégis...
Szmin várt.
– Mégis micsoda, Kolja?
– Jobb lenne, ha inkább elmennék arra a vizsgálatra, ahelyett hogy téged bosszantalak az ostobaságaimmal, amikor pedig nem érzed túl jól magad...
Szmin felnevetett; még hogy „nem érzi túl jól magát”. A nevetés azonban fájdalommal járt, ezért nagy türelemmel annyit mondott:
– Kérdezd, amit akartál, Kolja. Az apák és fiúk legyenek őszinték egymással.
– Hát... csak... az a helyzet... – Nyikolaj menet közben mindjobban belejött – az a helyzet, hogy szörnyű történeteket mesélnek. Betonról, mely homokká morzsolódik, falakról, melyek leomlanak.
– Azok a történetek igazak, Kolja. Rengeteg selejtes anyagot átvettem.
– De apám, miért? Szmin felsóhajtott.
– A légierőnél semmit se tanítanak a világról? Tételezzük fel, Kolja, hogy te vagy a cementgyár igazgatója. Minden hónapban teljesítened kell a tervet. A terved, mondjuk, havi tízezer tonna cement gyártását írja elő. Ma már huszonötödike van, és te még csak négyezret gyártottál. Ha viszont nem teljesíted a tervedet, nem fizethetsz prémiumot a munkásoknak, te magad nem kapsz dicséretet; még meg is róhatnak. Sőt akár nagyobb bajba is kerülhetsz. Mit teszel hát, Kolja? Azt, amit minden más gyárigazgató tesz. Túlórára fogod az összes munkásodat, elrendeled, hogy a hóvégi hajrában állítsák elő a hiányzó hatezer tonnát öt nap alatt. Meg tudják csinálni? Hát persze... ha trehányul összecsapják az egészet, a hatodik napon pedig teljesítetted a havi tervedet. Az a hatezer tonna természetesen használhatatlan.
– De apám, akkor nem fogadod el!
– Pontosan – helyeselt az apja. – Az ilyen árut vissza kell dobni. És akkor mi van? Csernobilnak szüksége van cementre. A cementgyártónak nem elég megtermelnie a cementet, el is kell adnia, így hát azt ajánlja nekem: „Használható cementet akarsz? Rendben, megkapod tőlem az egészet, amennyi csak kell. De ezt az adagot is át kell venned.” Nekem pedig nincs más választásom, Kolja. Megveszem a rosszat is, mert ha nem teszem, megveszi valaki más, és akkor ő kapja meg a jó cementet is, amire pedig átkozottul nagy szükségem van. Ugyanez a helyzet az acéllal. Tételezzük fel, hogy az acélmű terve is tízezer tonnát irányoz elő. Ezt elég könnyű teljesíteni, ha kizárólag alacsony színvonalú lágyacélt gyártasz. Nekem azonban jobb kell! Így hát, hogy megkaphassam a reaktoraimhoz szükséges minőségű acélt, rá kell beszélnem a gyártóját, hogy csinálja is meg, ehhez viszont meg kell vennem tőle néhány ezer tonna teljesen használhatatlan acélt is. Vagy meg kell vesztegetnem valakit, készpénzzel, esetleg egy autóval. Vagy legrosszabb esetben kijárókhoz kell fordulnom. Kijárok! Gengszterek azok. Hízelkedő talpnyalók. Selyemfiúk. Nekem meg ezeket a mocskos figurákat kell elküldeném, hogy etessék és itassák az igazgatókat, és vegyék rá őket, hogy a nekem kellő árukat küldjék, ne azt a szemetet, amitől meg akarnak szabadulni. Leggyakrabban még így is elküldik mindkettőt.
– Ez szégyenletes! – fakadt ki nyersen a fia. Aztán gyorsan hozzátette: – Bocsáss meg, nem terád gondoltam, hanem...
– Gondolj csak rám, Kolja – mondta Szmin gyengéden. – Intézhettem volna szabályosan is a dolgokat, így igaz. Csak nem hinném, hogy Csernobil négyezer megawatt villanyáramot adhatna ma a hálózatnak, ha azt teszem.
Nyikolaj mormogott valamit az orra alatt.
– Mit mondtál? – kérdezte Szmin élesen.
– Semmit, apám. Mennem kell a vizsgálatra. Később visszajövök. – És távozás előtt óvatosan, de határozottan rátette a kezét az apjáéra. Szmin nem reagált. Azon töprengett, vajon jól hallotta-e, amit hallani vélt.

Egyedül van, amikor tiszta a feje – ritka, értékes állapot ez Szemjon Szmin számára. Nehogy elvesztegesse ezt a néhány percet, elővette a jegyzettömböt, amelyen a Miskónak és Milaktyijevnek szánt levelet írogatta. Egy-két sor leírása után azonban elgyengültek a karjai, és összefolyt szeme előtt az írás. Egyelőre azt se tudja, hogyan juttatja el a levelet azokhoz, akik kérték. Visszajönnek-e érte? Talán; de ideérnek-e addig, amíg ő még képes átadni? Márpedig esze ágában sincs, hogy feleségére vagy kisebbik fiára bízza; mi lenne, ha lebuknának?
Kolja. Úgy van. Talán. Legalábbis érdemes megfontolni. Kolja felnőtt ember, és most, miután tizenegy hónapon át lődözte a muzulmán törzsek tagjait Afganisztánban, kellőképpen kemény és találékony is. Ott van viszont az az aggasztó kijelentés, amit Kolja a távozás előtt tett. Vajon valóban rá lehet bízni azt a levelet?
Marad tehát Szmin anyja.
Szmin visszafeküdt, a jegyzettömböt a párnája alá csúsztatta, és az anyján tűnődött. Tudta, hogy Aftazia ebben a percben is itt van valahol a kórházban, azt teszi, amit Kolja: hatalmas, éles kést szúrat a mellcsontjába, hogy mintát vetessen a csontvelőjéből. Őérte. Mint mindig. Amióta csak az eszét tudja, mindig, mindent őérte tett az anyja. Emlékezett az anyjára, mikor falun laktak, mikor kisiskolás volt, mikor tagja lett a pionírszervezetnek, mikor húszéves korában bevonult a hadsereghez (bosszantó kellemetlenségnek tartotta; ugyan ki merné megtámadni a Szovjetuniót 1940-ben, amikor a rajta kívüli egyetlen európai katonai nagyhatalom örök megnemtámadási szerződést kötött vele?), és elég okos vagy inkább elég szerencsés volt ahhoz, hogy a harckocsizókhoz kerüljön, így amikor Adolf Hitler egy évvel később felrúgta az örök megnemtámadási szerződést, és átzúdította a határon legyőzhetetlen seregeit, a fiatal Szemjon Szmin alhadnagyot nem ömlesztettek a kétmillió zöldfülű újonccal együtt az első hónapok szörnyű húsdarálójába, mivel négyezer kilométerrel odébb a korszerű páncélosharcászatot tanulta.
Összerázkódva felébredt. Szakadt róla a víz, majdnem felsikoltott. Álmában lángok nyaldosták körül, a T-34-esét találat érte.
Mélyet lélegzett, hogy lehiggadjon. Lehet, hogy most haldoklik, de akkor legalább nem halt meg. Pedig hányan ott maradtak. Negyven további évet ajándékozott neki az élet; többel nem tartozik.
Nem vesztegette el azokat az éveket. Kétszer is megnősült, mindkét ízben nagyszerűen, két remek fia tanúsíthatja. Kár, hogy rosszul végződik, de még mindig sokkal többet kapott, mint amennyit annak idején, az égő harckocsiból kifelé mászva remélhetett.
Akkor, a kórházban kérdezte az anyja, bánná-e, ha még egyszer férjhez menne.
Ez a lehetőség fel sem merült a fiatal Szemjon Szminben. Tudta ugyan, hogy az anyja még most is, túl a negyvenen, csinos nő. De hogy férjhez menjen? Ráadásul ilyen magas rangú párttisztviselőhöz? Hiszen Fjodor Vasziljevics Misko rögtön Nyikita Hruscsov után következett a fasisztáktól éppen visszafoglalt Ukrajna pártszervezetében.
Természetesen azonnal beleegyezett. Sosem volt önző. Még örömét is lelte abban, hogy az anyjának ismét saját élete lesz, nem kell energiáit a fiára, vagy a háborúra vagy a tisztogatásokra fecsérelnie, így is lett volna, ha F. V. Misko nem csöppen ki hirtelen J. V. Sztálin kegyeiből, hogy aztán aranyércet lapátoljon Szibériában. Szmin anyja jobbnak látta, ha hátralevő életében nagyon visszavonultan él, s ezen Szmin csöppet sem csodálkozott. Végül is Aftazia nagyon jól tudhatta, mi történik, ha valaki túlságosan ismertté válik.
– Talán felébredtél? – szólította egy halk hang a függöny résén keresztül.
Szmin megrázta magát.
– Hát persze, vízvezeték-szerelő elvtárs. – Újabb mosolyt erőltetett az arcára. – Mi újság odakint?
Őszintén örült, hogy láthatja Serancsukot. Igyekezett odafigyelni Serancsuk híreire. A jó hírre: felesége váratlan felbukkanására a kórházban; a rossz hírekre: a Négy Évszak egyike halott, a másik fájdalmaktól gyötörtén, önkívületben.
– Csodálom, hogy nem hallottad – jegyezte meg Serancsuk. – Nem sokkal ezelőtt egészen hangosan kiabált, most elcsendesedett.
– Igen, igen – mondta Szmin szórakozottan.
– És itt járt az idősebbik fiad. Ez is jó hír.
– Gondolom, az. – Szmin hangja egészen furcsán csengett. Serancsuk rámeredt.
– Valami baj van? – kérdezte aggódva.
– Ugyan, mi baj lehetne? Nem, Leonyid, csupán aggódom. Kolja mondott valamit. Az erőmű gondjairól beszélgettünk; nem a balesetről, hanem az anyagokkal és a személyzettel kapcsolatos nehézségekről. Teljesen felháborodott. Végül ezt mondta... vagy legalábbis úgy hiszem, hogy ezt mondta: „Jobb volna, ha visszatérne Sztálin.”
– Értem – mondta Serancsuk. Szmin felnézett.
– Valóban?
– Igen, azt hiszem – feszengett Serancsuk. – Nyikolaj végül is katonaember. Sokan úgy vélik, hogy a vezetés túl sok időt fecsérelt el Afganisztánban.
– Jól értem, hogy még te is túl liberálisnak tartod Mihail Gorbacsovot?
– Ó, dehogy! Szó sincs róla. Különben is, mit értek én az ilyesmihez? Csak arra céloztam, hogy sokaktól hallottam már ilyen megjegyzést. Igaz, ami igaz, rengeteg nálunk a pazarlás és a korrupció.
– Sztálin alatt ugyanilyen rossz hatásfokkal működtünk, Leonyid, csak akkor még „szabotázsnak” hívták az ilyesmit. És ott voltak a tisztogatások is.
– Nemigen emlékszem a sztálini időkre – mentegetőzött Serancsuk.
– Sajnos, Kolja fiam se. Sose kellett félnie attól, hogy zörgetnek az ajtaján hajnali kettőkor. A KGB most már sokkal tapintatosabb. Kizárólag munkaidőben jönnek. Tényleg, Leonyid, téged még nem kérdeztek ki?
– De igen, egy kicsit. Egyszerűen elmondtam nekik, hogy nem voltam szolgálatban a robbanás idején, és hogy legjobb tudomásom szerint Varazin főmérnök ragaszkodott hozzá, hogy a védőberendezések kikapcsolásával végezze el a kísérletet. Amihez Gorodot Hrenov támogatását is élvezte. – Szmin arckifejezése láttán Serancsuk megállt. – Mi a baj?
– Leonyid! Mit mondtál Hrenovról?
– Csak ennyit. Csak az igazat.
– Azt mondtad, amit igaznak hiszel. Hrenovról beszéltél – magyarázta Szmin türelmesen –, ő pedig a szervekhez tartozik. Csakugyan úgy véled, hogy a szervek szívesen jelentik egyik emberük felelősségét, még ha az kimerült is a bátorításban?
– Eléggé gondterheltnek látszottak ennél a résznél, az igaz – ismerte el Serancsuk.
– Leonyid, észnél vagy? Egyáltalán, biztos vagy az igazadban? Honnan tudod, mit tett Hrenov?
– Tudom, hogy árnyékként követte a főmérnököt – kötötte az ebet Serancsuk a karóhoz.
– Ezért fizetik, Leonyid. Miért mondod, hogy „bátorította”? Jelen voltál, amikor Hrenov „bátorította” Varazint a kísérlet folytatására?
– Nem, de akkor is megtette!
– Honnan tudod? Nem voltál jelen – makacskodott Szmin. – Hidd el, a szervek pontosan tudják, mit tett Hrenov, és felelősségre is vonják miatta. De nem nyilvánosan. Ha tehát tárgyalásra kerül sor, ami elkerülhetetlen, és ott neked is tanúskodnod kell, ami szintén elkerülhetetlen, akkor egyszerűen elmondod az igazat arról, amit te tettél és te láttál. Nem arról, amiről úgy véled, hogy tudod, mert mások beszámoltak róla. – Kis habozás után halkan hozzátette: Egyébként mindezt már jegyzőkönyvbe vették.
– A jegyzőkönyvet pedig egyszer s mindenkorra eltemették a KGB dossziéiban – fakadt ki keserűen Serancsuk, mert hirtelen elfogta a félelem.
Szmin hallgatott. Kis szünet után lassan azt mondta:
– Nem feltétlenül. Emlékezz vissza Hruscsov beszédére a Sztálin-rezsim túlkapásairól. Elképzelhető, hogy előbb-utóbb minden napfényre kerül. – Megrázta a fejét, és elvigyorodott; kínos látvány a szánalmasan tönkrement arcon. – Különben is... várj csak, mi ez?
Serancsuk is hallotta. Aggódva felelt:
– Attól tartok, megint Arkagyij Ponomarenko kiáltozik. Mit akartál mondani?
– Csak azt, hogy különben is, talán szerencsénk van, hogy itt halunk meg a Moszkvai 6. számú Kórházban. Most azonban eredj a barátodhoz. A hangja után ítélve rászorul a segítségedre.
A szerelő szobájának az ajtajánál egy ápolónő megállította Serancsukot.
– Hová megy? – veszekedett vele. – Nem látja, hogy a barátja nem fogadhat most látogatókat?
– Nem látogató vagyok, hanem betegtárs. Különben is szüksége van valakire.
– Ugyan, mit használhat most neki maga! – mondta keserűen a nővér. A háta mögött Tavasz legalább a sikoltozást abbahagyta. Ehelyett komoly, megfontolt megjegyzéseket intézett az ágya fölötti levegőhöz. – Hát – engedett végül az ápolónő –, nem bánom, bemehet, legalább addig, amíg az unokatestvére vissza nem jön.
Serancsuk látta: ha Vologya Ponomarenko nem siet, nemigen látja viszont élve az unokatestvérét. A szerelő beszéd közben levegő után kapkodott. Azt magyarázta a levegőnek, hogy a Csernobili Atomerőműnek nem volt joga oda épülni, ahol áll.
– Az oroszok, érti? – érvelt kábán. A mennyezetre meredt. – Nekik van rá szükségük, nem nekünk. Nekünk szántóföldjeink vannak Ukrajnában! Mi állítjuk elő a legjobb élelmet a földkerekségen. Nincs szükségünk a gyáraikra meg az erőműveikre. Ha elektromos energiát akarunk, ott a Dnyeper folyó! Máris van rajta két tucat óriási vízi erőmű, akkor meg minek vesződni ezekkel az atomtákolmányokkal?
– Csst! – nyugtatta Serancsuk idegesen. – Pihenj inkább, Arkagyij.
A szerelő nem adta jelét, hogy hallotta volna. Higgadtan folytatta a mennyezetnek címzett előadást:
– Hát akkor minek nekünk az az atomerőmű egyáltalán? Mert az oroszoknak kell. Nem az ukránokat szolgálja. Arra való, hogy az oroszok villanyt gyújthassanak a lakásaikban, meg eladhassák az áramot a lengyeleknek és a bolgároknak. Ahelyett hogy azok is inkább maguk állítanák elő, ami kell nekik!
– Pihenj, kérlek – könyörgött Serancsuk, szemét az ajtón tartva. Miért is jönnének az orvosok, ha egyszer szükség lenne rájuk?
– De nem! – kiáltotta Ponomarenko ismét nagy hangon. – Az oroszok követelik, mi meg mit tehetünk? Mondhatunk-e nemet nekik? Megkérhetjük-e őket udvariasan, hogy szíveskedjenek máshová vinni a mocskos nukleáris szemetjüket? Élhetünk-e szabadon a mi drága Ukrajnánkban, melyet Bogdan Hmelnyickij szabadított fel a lengyelek uralma alól? Kimondhatjuk-e legalább az igazságot, ha akarjuk? Nem, és tudod, hogy miért nem? Majd én megmondom! – süvöltötte.
– Kérlek! – kiáltotta Serancsuk, majd az ajtóhoz ugrott. – Ápolónő!
– Azért! – ordította Ponomarenko a könyökére támaszkodva. Azért, mert foglyok vagyunk! Az oroszok foglyul ejtettek minket, és nem tudunk kiszabadulni! Egyetlen kívánságom...
Köhögőroham fogta el. Visszahanyatlott a párnára. Egyetlen kívánságára már sosem fog fény derülni, mert ahogy a feje a párnát érte, leeső állal, fél szeme félig nyitva, másik szeme becsukva, nyilvánvalóvá vált: a bátor szerelő és merész futballcsatár, a Négy Évszak Tavasza, Arkagyij Ponomarenko meghalt.

29. FEJEZET
Május 8-a, kedd

Emmaline Branford feltűnő jelenség Moszkva utcáin, nemcsak azért, mert rajta kívül csak kevés nő visel divatos amerikai nadrágot, vagy mert gyakran hallgatja a walkmanjét séta közben. Leginkább azért feltűnő, mert fekete, bár ez nem bőre kellemes karamellszínére vonatkozik, hanem etnikai hovatartozását jellemzi. Emmaline tisztában van vele, hogy ennek köszönheti karrierlendítő beosztását a moszkvai követségen, mivel az Egyesült Államok Külügyminisztériuma, a többi amerikai munkaadóhoz hasonlóan, szívesen tünteti fel magát az esélyegyenlőség híveként. Természetesen közrejátszott női mivolta is. Kulturálisattaséként ő a második legmagasabb rangú nő a moszkvai követség állományában. A bájos Emmaline doktorátust szerzett szociológiából, és a szláv nyelvek voltak a melléktantárgyai az egyetemen. Édesanyja nem örült moszkvai kiküldetésének. Jobban szerette volna, ha leánya tanárként helyezkedik el a georgiai Waycrossban, férjhez megy, és mihamarabb megajándékozza őt egy unokával. Emmaline barátja ugyanígy gondolkodott. Emmaline azonban csak huszonhét éves, és esze ágában sincs elsietni a családalapítást.

Reggelente, amikor Emmaline kivánszorog ágyából, napirendjének legelső pontjaként bekapcsolja a kávéfőzőt. Nincs fontosabb, mint az első csésze lórúgás erejű forró feketekávé. A következő napirendi pont kellemetlenebb. Elő kell vennie a söprűt és a szemétlapátot (egy kartondoboz fedelét, de a célnak az is megfelel) és felsöpörni az éjszaka összegyűlt svábbogárhullákat. Ezen a napon alig tucatnyi tetemet kellett csak eltakarítania, ezért le is tudott zuhanyozni, mire a kávéja elkészült. Indulásra készen, immár utcai öltözékben Emmaline kinézett a külföldiek gettójában kiutalt lakása ablakán. Grape-fruitját kanalazta; az utolsót, amíg csak el nem repül valaki Helsinkibe a következő futárpostával. Emmaline a követség tudományos attaséjára, Warner Bordenre várt, aki hamarosan kopogtat majd az ajtaján. Még nem döntötte el, mit mondjon neki: elfogadja-e ajánlatát, és beszáll mellé a spéci kis Nissanba, vagy a testedzés érdekében gyalog megy a követségre. (56 kilójával Emmaline meg volt győződve róla, hogy a hosszú orosz tél folyamán elhízott, mint a disznó.)
Egyáltalán nem döntött még Warner Borden felől. Itt a tavasz. Hosszú volt a tél, és magányos is, legalábbis Emmaline számára; úgy március tájékán még Borden is kezdett érdekesnek tűnni. Moszkvában rendkívül kevés egyedülálló amerikai férfi élt, és egy se volt közülük fekete, ha leszámítjuk a tizenkilenc éves tengerészgyalogosokat a követségen. Emmaline nem jegyezte el magát hivatalosan azzal a fiúval Waycrossban, és nem az az alkat volt, aki elzárkózik némi kísérletezés elől – ideértve Warner Bordent is. Viszont kétségkívül sokat elvesz a bujálkodás öröméből az a tudat, hogy a telefon fülhallgatója, a falba rejtett egyik és a fürdőszobában eldugott másik mikrofon valószínűleg híven továbbít minden egyes nyögést, hördülést, sikkantást és enyelgést a szomszéd háztömbbe, ahol valaki fülhallgatóval a fején üldögél a magnetofon előtt. S az a fül a hallgató alatt nem is szükségképpen orosz.
Így hát, lévén természettől eredően tisztességes, Emmaline dönteni kívánt arról, hogy bátorítsa-e Warnert vagy ne. Ez járt a fejében, mialatt eltakarította a reggeli maradékát – mindent gondosan becsomagolva, hogy távol tartsa a bogarakat –, s utána is, amikor a fürdőszobatükörben nézegette az arcát. Fogmosás közben még három félholt svábbogarat észlelt a vécé körül. Visszament a konyhába a söprűért és a lapátért. Warner Borden természetesen éppen ekkor kopogtatott.
Az ajtót elállva üdvözölte.
– Kösz, hogy eljöttél – mondta –, de inkább gyalog megyek.
Borden nem mutatta jelét csalódottságának.
– Szép időt választottál hozzá. Kaphatok azért egy csésze kávét?
Ostobaság lett volna röstelkedni a svábbogarak miatt, ez mindannyiuk közös keresztje volt.
– Szolgáld ki magad – indult vissza a fürdőszobába. Az utolsó beteg bogarat kergette, mely a vécé mögé menekült volna, de csak vánszorogni tudott. Borden megjelent az ajtóban, kezében a csésze kávéval. Emmaline éppen lehúzta a zsákmányt a vécén.
– Szerencséd van, ha nem dugul el a cső azoktól a dögöktől. Mivel eteted őket? – kérdezte Borden tudományos érdeklődéssel.
– Rima nagymamájának a receptje. Bórsavat kell elkeverni hideg krumplipürével, és golyócskákat gyúrni belőle. Rima szerint ettől szomjasak lesznek, viszont nem képesek inni, és elpusztulnak. Legalábbis néha. Szerintem ezért nyüzsögnek folyton a vécé és a mosogató körül.
– Csorgatják a nyálukat akörül, amit nem kaphatnak meg – vigyorgott Borden. – Magam is csak azt teszem.
Emmaline hangosan lecsapta a vécé tetejét. Nem kedvelte ezt a témát.
– Mi hír Csernobilről?
– Még mindig semmi – felelte a férfi savanyúan. – Folyton sajtótájékoztatókat tartanak az Atomenergiaügyi Minisztériumban, de csak a komcsi országok és Ted Turner részére. Ennyit a glasznosztyról. – Órájára pillantott, gyorsan lenyelte a maradék kávét. – Értekezletem van félóra múlva. Lehet, hogy ott majd megtudok valamit. A felhő mindenesetre még most is keletnek tart, úgyhogy szerintem itt biztonságban vagyunk.
Emmaline igyekezett megkeresni a dolgok derűs oldalát.
– Ha erre jönne, legalább kiirtaná ezeket az átkozott svábbogarakat.
– Ó, szivi, szó sincs róla! A svábbogarak fütyülnek a sugárzásra. Híznak tőle. Ha ma reggel elsétálnál Csernobilba, valószínűleg találnál ott egy nagy halom hullát. Meg pár millió boldog svábbogarat, melyek éppen ebédelni indulnak.
– Olyan sok? – Emmaline játékos kedve elszállt.
– A svábbogár? Ó, a halottakra gondolsz! Honnan tudhatnánk? Az oroszok csak kettőt ismertek be. Washingtonban mindenki azt állítja, hogy ennél sokkal többen, akár több százan is meghaltak. Egy New York-i hír máris tizenötezer áldozatot emleget.
– Melyiknek hiszel, Warner?
– Szivi – Warner a mosogatóhoz lépett, hogy indulás előtt kiöblítse a csészéjét –, ha majd annyi időt töltöttél itt, mint én, megtanulod, hogy senkinek se higgyél.

Kellemes májusi reggel volt, a levegő csak annyira hűvös, amennyi a jó közérzethez szükséges. Emmaline a külföldiek lakótelepéről a Szovkino filmstúdió mellett elsétálva a kijevi pályaudvar felé tartott. A ragyogó napsütés ellenére örült, hogy magával hozta szvetterét. Az északi fekvésű, magasabb falak tövében még ott feketéllett a téli hó koszos maradéka. A hó egy része október óta nem olvadt el; a fák azonban már zöldelltek, s alattuk is mindenféle zöld növényzet bújt ki a földből.
Emmaline fejét teljesen megtöltötte Csernobil és Warner Borden. Bosszantó, hogy csöppet se törte össze a férfit az elutasítás. Persze nem csoda, gondolta Emmaline, hiszen Warner olyan elfoglalt mostanában. Ma is első dolga lesz, hogy bemenjen az Atomenergia-ügyi Minisztériumba, és ismét felajánlja az amerikaiak műszaki segítségét a szovjet hatóságoknak. Úgy látszik, ez az értekezlet jobban leköti a gondolatait, mint az ő nőies egyénisége.
Azért furcsa, hogy még csak fogdosni se próbálta. Emmaline ezt kifejezetten sértőnek találta. Saját előjogának tekintette, hogy lerázza a fiút; arra viszont nem számított, hogy Warner ilyen könnyen feladja.
Fölnézve látta, hogy épp a kijevi pályaudvar mellett halad el a metróállomás felé, és Warner Borden egy csapásra kiment a fejéből. Eszébe jutott ugyanis, hogy mi történik itt ma.
A pályaudvar felé haladtában idegen nő állította meg, akinek a nadrágja ugyanolyan jól szabott volt, mint az övé. Nyakában fényképezőgépet viselt.
– Bocsásson meg, kérem – szólította meg az ismeretlen –, ugye, maga is amerikai? Megmondaná, mi folyik itt?
Emmaline is látta már a kérdés kiváltó okát. A kijevi pályaudvar zajosabb és zsúfoltabb volt, mint valaha. Az egyenruhás és civil rendőrök száma tízszerese volt a szokásosnak.
– A kijevi gyerekeket hozzák – felelte. – Akiket kitelepítettek.
– Jóságos ég – lehelte a nő. Félrehúzódott, hogy utat engedjen a fiatal evakuáltak egy kisebb csoportjának. A két tucat nyolc-tíz éves gyerek fegyelmezett sorokban vonult, két tanárnő külsejű hölgy felügyeletével. A gyerekeken világosan látszott a kimerültség, és a tisztaságuk is hagyott némi kívánnivalót, mégis csöndesen, nyugodtan mentek a várakozó buszhoz. Mindannyian holmijukkal tele táskát cipeltek, többen pedig egy-egy almát is szorongattak, amit éppen most nyomtak a kezükbe a pótszülők. – A szállodánkba indultunk – mélázott hangosan az amerikai nő. Arcára kiült az aggodalom. – A Hotel Ukrajna; vicces, nem? Metróval idejöttünk a vasútállomásra... Ide figyeljen, biztonságban vagyunk itt? Mindenfélét beszélnek.
– Legjobb tudomásom szerint – felelte óvatosan Emmaline – tökéletes biztonságban vannak itt Moszkvában. A várost valószínűleg semmi se fenyegeti. A szállodájuk arra van, annak a széles bulvárnak, a Kutuzov sugárútnak a túloldalán. – Megmutatta az utat, kimentette magát, és elfordult, hogy saját szemével lássa, mi történik. A Reuter újságírója, csapzott, hajszolt férfi, messziről üdvözölte.
– Mit tud, amit én nem? – kérdezte.
– Még annyit se tudok. Beszélt a gyerekekkel?
– A gyerekekkel! Még csak a közelükbe se kerülhetek, mert valamelyik KGB-tahó azonnal rám förmed, hogy akadályozom az evakuálást. Maga mégiscsak a mi nagy országunk kis követe, angyalka. Legyen jó kislány, sétáljon be egyenest a vonatokhoz, és engem is vigyen.
– Kizárt dolog – jelentette ki Emmaline határozottan. – Viszont elmesélheti, mi történik itt.
– Áh! – sóhajtotta undorral a férfi. – Összeszedték az összes kijevi kölyköt, és idefuvarozták őket. Állítólag Moszkva környéki pionírtáborokba mennek. Engem a kijevi állapotok érdekelnek igazán, de nem engednek oda a gyerekekhez, hogy beszélgessek velük. Ide figyeljen, maga jobban tud oroszul, mint én. Ott állnak azok a gyerekek, a vécére várnak. Mi lenne, ha csak úgy véletlenül odasodródnánk, és elcsevegnénk velük?
Emmaline a fejét rázta.
– Talán majd legközelebb, jó? Vár a munkám.

Tizenegy órára Emmaline végzett a felgyűlt papírmunkával. A táviratokat elküldte, aznapi programját rögzítette, autót és sofőrt rendelt, de nem kapott; a Rosszija Hotelbe készült egy órára. Warner Borden nyitott rá.
– Kőfalakba ütköztünk – jelentette. – Megköszönték kedves figyelmességünket, de eszük ágában sincs igénybe venni bármiféle segítséget. Minek nekik az amerikai követség, ha egyszer itt van már Armand Hammer és az Occidental Oil?
– Beszéltél az ide küldött orvosokkal?
– Senki se beszélt velük. Rengeteg a dolguk; pedig hogy szeretnék szót váltani akármelyikükkel, csak hogy megtudjam, mire mennek az oroszok a sugárzási gyógyászatukkal. De még az Occidental Oil képviseletén se látták őket, az egész ügyet közvetlenül Armand Hammer intézte, szerintem magával Gorbacsovval. Az igazat megvallva – ereszkedett a lány asztala melletti székbe –, az érdekelne, hogy van-e valami információd erről a Szminről.
– Az ki?
– Jelenleg ,az egyik ápolt a sugárbetegek kórházában, igen-igen rossz bőrben van. Azt mondják, egyike volt a csernobili erőmű nagykutyáinak. A baj csak az, hogy semmiféle fogódzóm sincs vele kapcsolatban. Nézd meg ezeket a fotókat.
Néhány fényképet pottyantott Emmaline asztalára. Hármat közülük újságok képei alapján készítettek, nagyon rossz volt a minőségük. A negyediken néhány férfi a moszkvai repülőtéren az IAEA emberét, a bécsi Blix urat fogadta.
– Úgy véljük, Szmin ezek egyike.
– És? Én honnan tudjam?
– Talán onnan, ahonnan a Csernobillal kapcsolatos fülesed jött – mosolygott Borden. – Óriási a tekintélyed, ha nem tudnád. Te voltál az első, aki rámutatott, hogy esetleg ebből az ukrajnai erőműből jön az áldás. Mi még mindannyian a Baltikumot lestük. Ha ott is kisegítettek a hírforrásaid...
– Meglátom, mit tehetek – felelte Emmaline. Igazság szerint azonban fogalma se volt, mit tehetne, s azt se tudta biztosan, hogy tényleg bele akarja-e keverni még jobban a „hírforrásait”. Különben is, az egyetlen forrás az asztalánál görnyedve koncentrált a Trud aznapi számára. Vajon mekkora kockázat árán szerezte meg neki azt a Lityeraturnaja Ukrajna-számot? És egyáltalán, bizonyos-e, hogy tényleg Rima tette az asztalára a lapot? Rima sose mondta... más kérdés, hogy ő maga se állt elő és kérdezte meg tőle nyíltan.
Emmaline nagyot sóhajtott, és felállt, hogy az egyórai találkozójára induljon. Megtett annyit, amennyit helyesnek tartott; útban kifelé megállt a fordító asztalánál, és bejelentette:
– Pembroke Williamsonhoz megyek. Erről jut eszembe, van az asztalomon néhány fénykép. Lehet, hogy érdeklik magát.

Emmaline a metróhoz ment, és a moszkvai városközpont egyik legnagyobb csomópontjáig, a Marx sugárútig utazott. Miért érdeklődik Borden Szmin iránt? Legjobb békén hagyni azt a szerencsétlent, ha már a kórházban van. A kalauz bejelentette a következő állomást; Emmaline is itt akart leszállni. Legjobb lenne békén hagyni nemcsak Szmint, hanem az egész Szovjetuniót ezzel a szörnyű és teljesen belső katasztrófával. Megérdemlik, hogy nyugodtan gyógyítgassák sebeiket, nem?
Csakhogy a katasztrófa rég túlnőtte a belső nemzeti kereteket. Hiszen a radioaktív gázok felhője fél Európát megjárta már.
Emmaline a Vörös teret megkerülő busszal ért volna leggyorsabban a Rosszija Szállóba, az íróval megbeszélt találkozóra. Az órájára vetett pillantás azonban elárulta, hogy bőven van még ideje. Hirtelen indíttatásnak engedve átvágott a zsúfolt GUM áruházon, kiment a Vörös térre, s míg cipője sarka be-beszorult a kockakövek réseibe, a téren sétálgató szovjet turisták szavait igyekezett kihallgatni.
Moszkvában ugyanolyan volt ez a májusi reggel is, mint a többi. Nem tudni, gondolt-e valaki Csernobilra; Emmaline egyetlen idevágó beszélgetést se hallott. Egy apuka két kislányának mutogatta a Lenin-mauzóleumon a tribünt, ahol alig egy héttel korábban a pártvezetés nagyjai álltak, és az előttük elhömpölygő május elsejei felvonulást nézték.
A másik család valamelyik keleti köztársaságból érkezett. Tátott szájjal bámulták a Szpasszkij-torony kapuját, melyből hosszú, fekete, elfüggönyözött Zil dübörgött elő hirtelen. Ki tudja, ki lehet benne? Az aranyszín hagymakupolájú Vaszilij Blazsennij-székesegyház előtt három külön sorban várakoztak az iskolás gyerekek. Két ifjú pár, egyenesen az anyakönyvvezetőtől érkezvén, a mauzóleum előtt fényképeztette magát. A menyasszonyok – fehér fátyollal és a hajukba font virágokkal ékesen – a síremlék fala elé helyezték celofánba csomagolt menyasszonyi csokrukat. Az egyenruhás KGB-őr kifejezéstelenül bámulta őket. Emmaline lelassított, hogy jobban megnézhesse a párokat. Tapasztalatai szerint minden menyasszony arcán az elragadtatás tükröződik, minden vőlegény szemében pedig afféle hárommartinis, üveges tekintetű tétova boldogság ködlik. Ez a két pár eltért a sablontól. Mindkét vőlegény szeméből csintalan sürgetés áradt.
Emmaline azonnal megértette. Ők is érzik a tavaszt. Bármilyen módot lelt is éppen ez a vőlegény és éppen ez a menyasszony a bizalmas együttlétre az elmúlt hat hónap folyamán, bizonyos, hogy őket is erősen korlátozta a társbérleti lakás, a szülők állandó jelenléte és mindenekelőtt a hó. Januárban nincsenek romantikus légyottok a Moszkva környéki erdőkben. Vagy akár áprilisban.
Hormonok felgyülemlett áradata várta, hogy felhúzzák a zsilipeket. Az a két fiatalember nem álmodik másról, csak az előttük álló éjszakáról, mikor is végre egyszer a szülők a rokonokhoz zsúfolódnak be, vagy talán – micsoda luxus! – meglepik őket egy retúrjeggyel a Leningrádba tartó Vörös nyíl expresszre. Ami azt jelenti, hogy egy egész napjuk jut a hatalmas múzeum, az Ermitázs megtekintésére, ellátogathatnak az Ateizmus Múzeumába, mely a hajdani Szent Izsák-székesegyházban működik, és megnézhetik az Auróra cirkálót a Téli Palota előtt. Elsősorban és mindenekelőtt azonban két egész éjszakát jelent, amit egy kétszemélyes fülkében tölthetnek, bezárt ajtó mögött, és senki se fog rájuk kopogni!
Emmaline megdöbbenve érezte a saját ágyékát elöntő forróságot; valóban hosszú volt a tél.

A hirdetések szerint a Rosszija a második legnagyobb szálló a világon (az első is a Szovjetunióban van). Emmaline már kiismerte magát. Teljesen fölöslegesen odavillantotta az igazolványát a portán álldogáló tótumfaktumnak, és a liftek felé indult.
Pembroke Williamson, a regényíró nem tartózkodott a szobájában. Az örök éber gyezsurnaja tanácsát követve Emmaline elballagott a hosszú folyosó végére. A lépcső korlátján átkukucskálva ott találta a férfit, amint a büfében melengeti kezét a teáscsészéjén, és kíváncsian számolgatja a visszajáró pénzt.
– Amerikai lapokat látok magánál. Szabad? – csapott le üdvözlésképpen a Pembroke válltáskájából kikandikáló újságokra Emmaline.
Boldogan futotta át a főcímeket, mialatt az író az angol tízpennyseket, nyugatnémet márkákat, svéd koronákat próbálta összegezni, amiket visszajáró pénz gyanánt kapott az amerikai ötdollárosából. Mindenütt az első oldalakon látta az ő kis hírüket; Csernobil valamennyi lapban jelen volt. És micsoda szalagcímek! A legvadabbal a New York Post állt elő:

TÖMEGSÍR
A JELENTÉSEK SZERINT 15 000 ÁLDOZAT
ELHANTOLVA A NUKLEÁRIS HULLADÉKTELEPEN

de a UPI hírei is legalább 2000 halottról számoltak be, és szinte az összes újság figyelmen kívül hagyta a szovjet adatokat.
– Mi hát az igazság? – akarta tudni Pembroke. – Ki hazudik?
– Talán mindenki. – Emmaline hiába szeretett volna még gyors pillantást vetni a Doonesburyre és az Andy Cappre. – Az oroszok még mindig csak két halottat ismernek be, akik már a robbanásnál meghaltak. Ez minden. Természetesen nem tagadják, hogy pár száz embert sugárfertőzéssel ápolnak itt a moszkvai kórházban, s a jó ég tudja, még hányat más helyeken.
– Ezt elhiszi?
– A külügyminisztériumnak dolgozom – felelte Emmaline kimérten. – Mr. Shulz kijelentette, tíz dollárba fogad, hogy a szovjetek hazudnak.
– Kiskegyed mit szólna száztíz angol pennyhez és két dollár ára vegyes valutához? – vigyorgott Pembroke.
– A külügyminiszter nevezte meg a tétet. Én sohasem fogadok. Ugye ismeri az itteni viszonyokat, Pembroke? Alig jutunk tartalmas információhoz, s amihez mégis hozzájutunk, az szinte mind titkos. Abban bíztam, hogy talán majd maga tud valamit.
Az író hátradőlt, szigorú arccal méregette látogatóját.
– Nem kellene indulnunk a kiadóhivatalba? – Épp most jelent meg Lincolnról írott könyve a Szovjetunióban, és a Mir Kiadóhivatal szerkesztői kisebb ünnepség keretében kívánták átnyújtani neki honoráriumát, a vásárlóképes amerikai dollárban kiállított csekket.
– Félóra múlva értünk jön a kocsi. A Mir alig tíz percre van.
– Kávét kér? – kérdezte Pembroke. Visszatért, kezében a csészékkel. Belekóstolt a sajátjába, elfintorodott, majd így szólt:
– Emlékszik, mi történt január huszonnyolcadikán Floridában?
– Nyilván az űrkomp felrobbanására gondol.
– Úgy van. A Challenger felrobbanására. A jelek szerint a külső szilárd hajtóanyagos rakétát összetartó gyűrűk hibásodtak meg. A NASA jó ideje tudott erről, de semmit sem tett, amíg az a hét ember meg nem halt.
Emmaline meghökkenten nézte.
– Mi köze ennek Csernobilhoz?
– Szerintem azonos jelenségről van szó. Idefelé jövet megálltam Londonban, hogy interjút készítsek egy Grahame Leman nevű angollal. Szerinte a Csernobil és Challenger típusú események a döntéshozó rendszer TBP típusú tagolódásának következményei. TBP annyi mint Technikai Bürokrata Politikai rendszer. Leman azt mondja, hogy a műszaki döntéseket nemcsak műszaki megfontolásokra alapozzák. A műszaki szakemberek ellenezték a Challenger elindítását azon a napon. Szempontjaik alulmaradtak a bürokratikus és politikai szempontokkal szemben. A bürokraták a főnökök, ezért felül tudják bírálni a műszakiak döntéseit, mivel a magasabb beosztású személy mindig felülbírálhatja az alacsonyabb beosztásút. A politikai nyomások más természetűek. A NASA javítani akart a róla kialakult képen; ezt pedig gátolta volna a további késlekedés.
– Csak nem akarja azt mondani, hogy tudtak a veszélyről, és mégis elindították az űrhajót?
– Szó sincs róla, Emmaline. Éppen ellenkezőleg: nem engedték meg maguknak, hogy tudjanak a veszélyről. Nem csapódik ám fel a zászló: VIGYÁZZ! VESZÉLY! A kockázatot valószínűségi alapon becsülik fel. Ugyanez történt Angliában, isten tudja, mikor, hatvan vagy hetven évvel ezelőtt, amikor felrobbant az R-101 léghajó. A technikusok tudták, hogy az R-101 nem menetkész, mint ahogy a Morton Thiokol technikusai is tudták, hogy az űrkomp nem menetkész. Ők azonban csupán a triumvirátus egyik ágát képviselik, és a bürokraták meg a politikusok leszavazták őket. Nem szeretném – pillantott az órájára –, ha félreértené. Nem egyes bürokratákról és politikusokról beszélek. A TBP-szindrómát a bürokratikus és politikai nyomások teszik veszélyessé. A mindmáig legsúlyosabb angol vasúti szerencsétlenséget az okozta, hogy a Nagy Nyugati Vasút egyik mozdonyvezetője be akarta hozni a késést – ez a bürokratikus és politikai szempont –, és kikapcsolta az automata fékrendszert, amely megállította volna, miután áthaladt a piros jelzésen. Nem állította meg; belerohant egy másik vonatba. Valószínű, hogy ugyanez történt a Three Miles Island esetében is. Meg persze Csernobilban. Tudja, ezeknek az erőműveknek egyáltalán nem rossz a technikájuk. A hibákat a döntéshozók okozzák, meg azok az okok, melyek a döntéseiket befolyásolják. Ó, a fenébe is! – vigyorgott. – Nem akartam ennyire belelovalni magamat. – Egészen más hangon folytatta: – Mondja csak, van időnk még egy kávéra? Van valami, amit meg kéne beszélnünk.
– Ha elég gyorsan megisszuk – válaszolta Emmaline értetlenül.
– Hát akkor a fenébe a kávéval! Ide figyeljen, felhívott Johnny Stark.
Emmaline csaknem megfulladt az utolsó korty kávétól.
– Johnny Stark felhívta magát?
– Látom, nem kell bemutatnom. – Pembroke elégedetten szemlélte bejelentése hatását.
Emmaline gyorsan körülnézett. Rengetegen csörgették poharaikat és tányérjaikat a büfében, a közelükben azonban csak három üzletember ült, akik harsányan vitatkoztak németül.
– A rejtélyes illető.
– Az bizony. Az amerikai feleséggel. Aki Párizs és New York között ingázik, és az övé az egyetlen lenyitható tetejű Cadillac Moszkvában. Mit tud róla?
Emmaline gondolkodott egy pillanatig.
– A valódi neve állítólag Iván valami. Az útikalauzait jelenteti meg a Johnny Stark név alatt, olyanokat, mint A Kreml története vagy Az angol ajkúak moszkvai útikönyve.
– Én is láttam ezeket a könyveket.
– Rengeteg pénze van kemény valutában, nem hinném, hogy csak a könyvei után kapja. Kitűnőek a kapcsolatai, érti, mire gondolok? Messze túlnőtt az én súlycsoportomon.
Pembroke Emmaline arcát tanulmányozta.
– Arra céloz, hogy tartsam magam távol tőle? Emmaline meggondolta.
– Nem, szó sincs róla – felelte vonakodva. – Egész nyíltan beszél, ha akar. Az a lényeg, hogy minden jel szerint nagyon magas polcon van, viszont senki se tudja, mi a hivatalos pozíciója, már ha egyáltalán van neki. Ezért aztán mindenki óvatosan bánik vele. Állítólag már Gorbacsov előtt feltalálta a glasznosztyot... mit? A glasznoszty? Így nevezik most a hivatalos politikát. Körülbelül annyit tesz, mint „őszinteség”, „nyíltság”. A vicces az, hogy újabban mintha tényleg nyíltabbak lennének... legalábbis időnként.
– Mint Csernobil esetében?
– Ó, csudát! Még maga Johnny Stark se menne el ilyen messzire. – Kis habozás után úgy döntött, hogy enged kíváncsisága csábításának. – Megkérdezhetem, hogy miért hívta magát?
Most Pembroke habozott a válasszal.
– Hát, nem nagy ügy az egész, Emmaline. Van néhány barátom, akik valami manifesztumról beszélnek, amit mostanában köröznek.
– Miféle manifesztumról? – ráncolta a homlokát Emmaline.
– Állítólag arról szól, hogyan hozhatja rendbe a Szovjetunió a szénáját. Gatyába rázni a gazdaságot, kivonulni Afganisztánból, szabad választásokat tartani, melyekben minden funkcióra több jelöltet állítanak...
– Pembroke! – élénkült fel Emmaline. – Ha disszidensekkel áll össze...
– Nem, nem! Egyáltalán nem. Legalábbis nem hiszem, hogy ezek disszidensek lennének. Legfeljebb néhányan közülük, mivel az első, akivel erről beszéltem... – Félbeszakította magát, ahogy meglátta Emmaline arckifejezését.
– Az ég szerelmére, ne említse a forrásait. Komoly bajba keveredhetnek, ha nem tudná. – A lány egész halkan beszélt.
– Igaz – feszengett Pembroke. – Sajnálom. Szóval... mindenesetre, állítólag egészen magas körökből származik a dokumentum, mivel rengeteg olyan titkos dolog van benne, amiről másokat nem tájékoztatnak. Tizenhét oldal az egész. Ennyit lehet tudni róla, én legalábbis nem tudok többet. Maga nem is hallott semmit?
– De nem ám. Inkább az lep meg, hogy maga viszont hallott. – Emmaline gondolkodott. – Talán megkérdezhetnék valakit. – Rimára gondolt, de mindjárt el is vetette. Vannak határok, amelyeken túl még akkor sem lehet egy szovjet ember szívességével visszaélni, ha baráti érzelmekkel viseltetik az ember iránt. Fordulhatna a helyi CIA-susmushoz is, de ez még rosszabb lenne. Emmaline mindent megtett, hogy kitérjen a CIA-ügynök útjából. Már csak azért is, mert az illető inkább kapni szerette az információkat, mintsem adni. – De ha megtudnék is valamit – fejezte be –, valószínűleg akkor se közölhetném magával. Mi köze mindehhez Johnny Starknak?
– Fogalmam sincs. Tény viszont, hogy ma reggel felhívott, bemutatkozott, és azt mondta, hallotta, hogy érdeklődöm a kormány távlati tervei iránt. Szerintem a dokumentumra gondolt.
– Pembroke – Emmaline egészen tűzbe jött –, maga tele van meglepetéssel.
– Azt mondta, pár nap múlva újra hív, és esetleg együtt ebédelhetünk, vagy ilyesmi.
– Te jó ég! Akár egy amerikai üzletember. Ide figyeljen, barátom, maga messze kívül van a hatáskörömön, de a maga helyében valószínűleg elmennék. Persze vigyáznék a számra.
– Nevek és katonai mozgások emlegetése mellőztetik, nem? – vigyorgott Pembroke. – Maga szerint valami terve van velem?
– Egy dologban biztos vagyok Johnny Stark felől – jelentette ki határozottan Emmaline. – Bármit tesz is, legalább két célja van vele, és sohase találjuk ki, mi a másik. – Suttogásra váltott. – Állítólag a KGB-nek is dolgozik.
– Izgalmas.
Emmaline bizalmatlanul nézte.
– Csak nehogy túl izgalmas legyen. Azért nem adnám egy vak lóért, ha ott lehetnék, amikor találkoznak.
– Akarja, hogy meghívassam?
– Kösz, nem – emelkedett fel Emmaline. – Úgyse sikerülne. De ha hall valami zaftosat, ugorjon be a követségre. Meghívom egy valódi hamburgerre, igazi sült krumplival.

30. FEJEZET
Május 10-e, szombat

A szovjet katonát könnyű megismerni. Képe az egész Szovjetunióban megtalálható a plakátokon. Jövőbe tekintő arcáról sugárzik a tettre készség, állat ugyanúgy tolja előre, mint Lenin. Sapkáját merész szögben a bal fülére csapja, zubbonyát gondosan végiggombolja, és bár a csizmái nem látszanak, a nézők nem kételkedhetnek benne, hogy ragyogóan kipucolta őket. Ilyen az ideális szovjet katona.
Ott van aztán Szergej Konov közlegény. Külseje csöppet sem felel meg a fenti képnek, főként akkor nem, amikor egynapos agyaglapátolás után tér vissza, mert be kellett temetniük egy árkot, vagy amikor egész nap őrségben gubbasztanak valami sáros árokban. És ez a Konov mégsem ugyanaz, aki ezelőtt egy héttel volt. Bajtársai nem tudják mire vélni pálfordulását. A főhadnagy szemléli a legértetlenebbül a változást. Sosem számított volna rá, hogy Konov bármikor bármire önként jelentkezik.

– Tehát megértette, ugye – a főhadnagy hangjából kiérzett az óvatosság –, hogy ez a feladat nem veszélytelen.
– Igen, Oszipov főhadnagy elvtárs.
– Természetesen nem lesz semmi baj, ha pontosan betartja az utasításokat.
– Betartom, főhadnagy elvtárs.
– A nap hátralevő részében pedig pihenhet. Nos – sóhajtotta a főhadnagy –, megadom az engedélyt, jelentkezhet a munkára. Odakint vár a páncélautó, amely az erőműbe szállítja a takarítókülönítményt. Indulhat, Konov.

Nem Konov volt az egyedüli jelentkező. Ötvenen topogtak félősen az erőmű legfelső emeletén, közvetlenül a tető alatt. Legtöbben most voltak első ízben a Csernobili Atomerőmű belsejében. Semmihez se mertek hozzáérni, még az ottlét is nyomasztotta őket. Amikor mindannyian összegyűltek, egy őrmester szenvtelenül végignézett rajtuk.
– Csigatempóval itt nem megyünk semmire – közölte velük. – Gyorsan kell mozognotok, egykettőre elvégezni a feladatot, utána visszapattanni ide. Ennyi az egész. Aki eltéveszti, ugyanolyan halott lesz, mint az a fickó, aki még mindig odabent van valahol. A védőruháink nem óriások és törpék számára készültek; a hatvanöt kilónál könnyebbek és a száz kilónál nehezebbek álljanak félre.
Kiesett hat vagy hét katona. Szemöldöküket összehúzva húzódtak félre; Konov szerint néhányukon nem a csalódottság, hanem a megkönnyebbülés látszott. Az egész napos pihenés ajánlata csábítóan hangzott, főként egyheti szemétlapátolás után, idefenn azonban már komolynak tűnt a dolog.
A betanítás ugyanolyan egyszerű volt, mint a feladat. A tetőre vezető legutolsó lépcsősorhoz mentek – mindvégig élénken, néha futva, ahol az őrmester a kiugró helyi radioaktivitás miatt gyorsabb tempóra ösztökélte őket –, ott egy őrnagy várt rájuk. Megrázta a fejét, majd egy másik őrmester gondjaira bízta őket.
– Sorakozó! – parancsolta a tiszthelyettes. – Négyesével! Jó, ti négyen! Ti lesztek az elsők. Keressetek alkalmas védőruhát, húzzátok fel, győződjetek meg róla, hogy szorosan zár, különben soha többé nem csináljátok fel az anyátokat!
A védőöltözékek nyirkosak voltak, mint a gumi búvárruhák, és súlyosak a beépített ólomtól.
– Senki se fingjon a ruhájába, fiúk, gondoljatok azokra is, akik utánatok húzzák majd fel! – figyelmeztette az őrmester az első csoportot. – Most a csizmákat... szorosan befűzni, egészen végig. A sisakok... a légzőkészülékek... hogyne, legalább százan szopogatták már ugyanezeket a csutorákat, de sebaj, mindenki gondolja azt, hogy a babáját csókolja! – S gondolkodásnyi ideje sem maradt, már Konov négyesére került a sor.
Kettesével fel a lépcsőn, ki a tetőre.
– Rajta! – vezényelte az őrnagy. Kirontanak az ajtón, felkapnak egy darab grafitot (akkora, mint egy asszony feneke, és milyen forró! Hála istennek, itt vannak az ólommal bélelt kesztyűk.), átlóditják a tető szélén... még egyet... még egyet... még egyet... és az őrnagy mindvégig a másodperceket üvölti, negyven, ötven, hatvan...
Amikor Konovék ismét a lépcsőházban voltak, az őrnagy vigyorgott.
– A legutolsónak is csak hatvanegy másodperc. Jó munka volt. Most induljanak, és a bátrabbak holnap is visszajöhetnek.
Konov bizony azt fontolgatta, hogy meg is teszi. A dózismérője szerint alig fél röntgent kapott, és ez a meló kétségtelenül érdekesebb a buldózerek által otthagyott szemét lapátolásánál.
Sőt hasznosabb is. A páncélautó visszavitte őket a kiürített kolhozba, ahol hadiszállásukat felütötték. Konov szerzett egy csésze teát a konyhás őrmestertől, és azon gondolkodott, mit kezdjen ezzel a hirtelen, kéretlenül rászakadt szabad nappal.
Forró radioaktív grafitrögöket dobálni a tetőről, hogy a buldózerek összekotorhassák és biztonságban elszállíthassák őket – hasznos munka. Még izgalmas is, hiszen azok a grafitrögök annak a reaktormagnak a részei voltak, amelynek a robbanása okozta az egész katasztrófát. Kicsit még ijesztő is, de a főhadnagynak végső soron igaza volt: ha az ember fürge és betartja az utasításokat, semmi baja se lesz – persze csak akkor, ha nem botlik meg, nem esik el, nem felejt nyitva egy hézagot a védőruhán, vagy nem történik egyéb baj.
De nem történt semmi baj, és tulajdonképpen előtte az egész nap. Konov fején átvillant: hiszen szombat van! Az ujjain is kiszámolta. Szombaton élvezi a szovjet katona a szabadságot... már ha nem rendelik ki az alakulatot váratlan szemlére vagy húsz kilométeres erőltetett menetre, ami úgyis megesik havonta egyszer-kétszer. Ezen a napon a katona alhat, vagy futballozhat az alakulótéren, vagy bemehet a városba, és megtapasztalhatja, mi jár a helyi lányok fejében... de mit kezdjen az ember a szombattal itt? Sugárvédő öltözék nélkül el se hagyhatják a vén tehénistállót, ahol elszállásolták őket, és ki tudna gázálarccal a fején focizni? Még ha volna is benn valaki, akivel játsszék!
Konov bekopogott a főhadnagya ajtaján.
– Oszipov főhadnagy elvtárs, Konov közlegény szolgálatra jelentkezik! – mondta vigyázzállásban.
A főhadnagynak leesett az álla.
– Nem értett meg? A nap hátralevő része szabad!
– Megértettem, főhadnagy elvtárs. Szeretnék újra szolgálatba állni.
– Mi van, beleszeretett a szemétlapátolásba? A többiek egyébként gátakat építenek.
– Ahogy a főhadnagy elvtárs parancsolja – mondta Konov engedékenyen.
Oszipov kíváncsian méregette, majd vállat vont.
– Na jó. Most indul egy teherkocsi Pripjatyba, olajat visz a permetezőknek. Maga is mehet, de siessen. A kocsi útra kész.
– Köszönöm, főhadnagy elvtárs! – Kifelé mentében Konov a hátán érezte a főhadnagy csodálkozó pillantását.

Ami azt illeti, Konov éppen ezt a munkát szerette a legjobban: Pripjaty, a kísértetváros toronyházai között járkálni. Az eltűnt lakók nem védhettek meg ingóságaikat a fosztogatóktól, az időjárástól vagy a sugárzástól; Konov dolga – és öröme – volt, hogy ezt megtegye helyettük.
A mai feladat kissé más. A parancs szerint permetezőtartályt kell Pripjatyba vinniük, hogy lepermetezzenek minden földdarabot, amit a gépek esetleg kihagytak. Nem egymagában ment; még a katonák számára is túl nagy lehet a kísértés, hogy elemeljenek valami értékes holmit, ezért párosával osztották ki az embereknek a feladatokat, hogy figyelhessék egymást.
Konov párja az örmény Miklasz volt. Zömök, sötét hajú, sötét bőrű fiú, az egész világra dühös, különösen pedig a seregre, amiért megfosztotta két kellemes ifjú évétől; ő volt a szakasz második legrosszabb katonája, amíg Konov ki nem ürítette számára a legutolsó helyet. Amikor azonban magukra maradtak, feldobtak egy háromkopekes érmét, eldöntendő, melyikük viszi a sugárzásdetektort – Miklasz lett az –, és hogy hamarabb végezzenek, az egyik jobbra ment, a másik balra.
Kemény munka volt. Konov azonnal megizzadt a kezeslábas és a csuklya alatt, de ez mit sem rontott alaposságán. Hosszú csövű permetezőjével a kiskertek (elpusztult paradicsom és szőlő) és virágágyások (hervadt szárakon csüngő bimbók, a vastag olajréteg alól sohasem feslenek ki) minden zugát felkutatta.
Konov tulajdonképpen pusztított. Ha elevenen zöldellő növényt látott, permetezőjével kiirtotta. Ahol szabadon hagyott föld feketéllett elő a zsírosan fénylő olajrétegből, ő bepermetezte a halált hozó olajjal. Mégsem tekintette öldöklésnek, amit tesz. Szikével ügyeskedő sebésznek érezte magát. Azért ölt itt, hogy rosszabb, kártékonyabb halált akadályozzon meg másutt. Aprólékos gonddal döfködött hát az elszáradt növényzet ágai közé, a falépcsők alá, minden sarokba, amit az előtte járók talán kifelejtettek.
Több mint egy órát elszöszmötölt egyetlen toronyház körül, márpedig legalább félszáz ilyen épület volt a városban, nem is beszélve a parkokról, iskolaudvarokról, terekről, hivatalokról, irodákról. Nem számit. Szergej Konov figyelme minden centiméterre kiterjedt. Nem felejtkezett el mellékes feladatairól sem. Permetezés közben éberen fülelt és lesett, hallja-e, észleli-e illetéktelen behatolók jelenlétét a városban.
Néhányan persze joggal tartózkodtak ott; nemcsak Konovot és Miklaszt rendelték ki. Két másik páros Pripjaty más részein permetezett. Ott voltak továbbá a hatalmas, narancsszínű teherautók, melyek időről időre még egyszer végiglocsolták a város utcáit. Az egyik sarkon befordulva azonban Konov kisebb teherkocsit látott, mely járó motorral várakozott a kapunál. A ponyvát hátul felnyitották, és sehol senki sem látszott a közelben. Konov agyán hirtelen átvillant a gondolat: fosztogatók.
Ki kell vizsgálnia. Lerázta a válláról a tartályt, az út szélére állította. Óvatosan megközelítette a kocsit. Tele volt holmival! Az üres lakásokból elhurcolt holmival! Akkor mégis ügyködnek itt fosztogatók, gondolta Konov, hiszen rádiókészülékeket és magnetofonokat látott a kocsi belsejében felhalmozva.
Érdekes. Mindegyik darabon cédula volt, annak a lakásnak az adataival, amelyből elvitték. Ugyan melyik fosztogató vesződne ilyesmivel? És mindjárt a palánk mögött olyasmi hevert, amivel aligha vesződne egy közönséges tolvaj: könyvek, újságok, iratok. Ezek is azonosító cédulákat viseltek: Győzelem útja 115., 22. lakás; Marx sugárút 112., 18. lakás.
Konovon úrrá lett a kíváncsiság, felvett néhány nyomtatványt. A papírok egy részét kötetekbe kötötték, a kék borítóra valaki rágépelte a szerző nevét és a címet. Nem voltak igazi könyvek ezek, illusztrált címlappal és nyomtatott oldalakkal. Többségüket stencilezték, néhányat alig lehetett kibetűzni, cérnával varrták gondosan össze őket. Elolvasott néhány címet; semmit nem mondtak neki. Szerzők nevei – Vlagyimir Vojnovics (ki az a Vlagyimir Vojnovics? Konov sokat olvasott, de ezzel a névvel még nem találkozott), Okszana Mecsko (Mecsko? Újabb rejtély), ez meg... mi ez? Ó, Borisz Paszternak, Andrej Amalrik... hát persze. Ez itt mind szamizdat! Konov is látott már ilyet, de nem ennyit és nem ilyen gonddal összeválogatva.
Nem is csak szamizdatot hordtak össze. Külön kupacban ragyogó, színes képeslapok halmozódtak. Valamennyi külföldi. Ezeken nem volt címke, csak úgy összehajigálták őket. Konov ránézett az egyik borítójára, és kidülledtek a szemei... bár nem annyira, mint mikor bele is lapozott, és meglátta... nők! Gyönyörű nők! Meztelen nők! Nem csupán meztelenek: a lehető legszemérmetlenebbül csábító pózokban tárják a néző elé legintimebb testrészeiket!
Konov sose látott még efféle képeket. Nem is álmodott róla, hogy ilyesmi is létezik – itt meg egyszerre tizenkettő vagy tizenhárom is hever belőlük! Igaz, a szöveget angol és német nyelven írták, s az egyiket pedig olasznak gondolta Konov, úgyhogy egy szót sem értett belőlük; viszont kinek kell szöveg ahhoz, hogy megértse ezeket a képeket?
Durva hang förmedt rá hátulról:
– Mit képzelsz magadról, te szaros?
Konov rajtakapva perdült sarkon. Háta mögött két férfi állt, kesztyűs kezükben további könyvek és papírok. Fehér kezeslábasuk elrejtette a parolijukat, de Konovnak nem volt szüksége igazolványokra, anélkül is tudta, melyik fegyveres testület emberei ezek.

– Én szolgálatot teljesítek – felelte makacsul. – Maguk hivatalos minőségben tevékenykednek itt?
– Mi mindig hivatalos minőségben tevékenykedünk, öcsi – felelte a másik könnyed és kellemes hangon. Szemei azonban fagyosan néztek a gézmaszk mögül. – Bizonyítékokat gyűjtünk. Ezekből a pornóújságokból akarsz? Miért ne? – És levett egyet a karjában tartott kupac tetejéről.
– Ne azt – bökött a morgós hangú az újságra, melyen az angol Hustler felirat virított.
– Akkor ezt. Meg ezt. És gyorsan vidd el őket, kiskatona, nem érünk rá.
Konov ezt tette. Legjobb, ha az ember engedelmeskedik a szerveknek. A következő félórát az egyik sokemeletes lakóépület kapujában töltötte. Úgy helyezkedett el, hogy kiláthasson, és gondosan átlapozta az újságokat. Érezte, hogyan merevedik meg, míg visszalapozott egyik kedvencéhez, a kis szőkéhez, aki szemérmesen pillant vissza a válla fölött, egyik új javai pedig a bugyiját kezdi lehúzni; vagy a karcsú, csaknem fiús barnához, aki hanyatt fekve, közönyösen bámul két széttárt térde között fölfelé.
– Mit loptál már megint? – Miklasz állt az ajtóban.
Konov felpattant. Aztán átnyújtotta az egyik magazint a barátjának, és leste, mint guvadnak ki az ő szemei is lapozás közben.
– Van még azon a teherautón? – kérdezte Miklasz.
– Tucatjával. Meg mindenféle szamizdat is.
– Konov – szólt Miklasz gyászosan. – Tudod, mit érnek ezek a lapok? Legalább tíz rubelt kaphatnánk darabjáért!
– Letartóztathatnak minket miattuk mint fosztogatókat, te bolond.
– Csak ha elég ostobák vagyunk, és rajtakapnak minket. Nem vagyunk fosztogatók; a KGB elvégezte helyettünk a nehezét. Különben is, mit gondolsz, mit kezdenek ezek azzal a sok szamizdattal? Nyilván pokollá teszik néhány szegény ember életét. Kötelességünk – szavalta Miklasz erényesen –, hogy megvédjük az otthonaikból figyelmeztetés nélkül elűzött emberek érdekeit. Minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk, hogy megóvjuk őket a bajtól!

Amikor a KGB-sek visszajöttek, kezükben rengeteg papírral és egy rövidhullámú rádióval, Konovot és Miklaszt a teherkocsi végében találták. A sugárdetektort futtatták ide-oda a papírok fölött.
– Hé! – kiáltotta az egyik. – Takarodjatok onnét azonnal, szarháziak!
Miklasz bocsánatkérően fordult hátra, kezében nem állt meg a detektor.
– Végtelen sajnálatomra, tisztelettel – hadarta alázatosan –, tessenek csak figyelni! – A detektor sikított.
– Mit jelentsen ez? – kérte számon a KGB-s. – Talán szennyezett ez az anyag?
– A legteljesebb mértékben, attól tartok – felelte Miklasz szomorúan. – Talán nyitott ablak mellett volt? Vagy por érte? A radioaktivitás olyan fifikás, tisztelettel, az ember sohasem tudhatja, mi a biztonságos és mi a veszélyes; de figyeljenek csak! A mutató túlszalad az egész skálán!
A KGB-sek átkozódva lerugdosták a platóról a papírokat, és elhajtottak. Mihelyst látótávolságon kívülre kerültek, Miklasz lepöckölte a detektor végéről a radioaktív sárdarabkát, Konov pedig jól meglocsolta olajjal.
– Egyetlen problémánk maradt – vigyorgott Miklasz. – Hogyan visszük be a lapokat a barakkba?
A kezükben nem vihették.
– Mi lenne, ha egyet vagy kettőt vinnénk csak egyszerre? – javasolta Konov. – Eldugjuk őket itt valahol, és alkalmanként csak egypárat hozunk haza. Bedugjuk például a nadrágunkba?
Miklasz arckifejezése hirtelen megváltozott. Lazán mozgatta a detektort az újságok fölött. – Az én golyóim mellé ugyan nem, a fene essen bele – nyögte. A műszer ugyanolyan hangosan sivította szennyeződésre figyelmeztető jelzését, mint az előbb.

31. FEJEZET
Május 11-e, vasárnap

Afganisztánt a Szovjetunió Vietnamjának nevezik. Nemcsak azért, mert oly soká tart és annyi ifjú életet követel. Más módon is hasonlít ahhoz, amit az amerikaiak Vietnamban tapasztaltak. Az Afganisztánban szolgáló szovjet katonák, életükben először, olcsó és könnyen hozzáférhető kábítószerek kínálatával találják szemben magukat. Korábban a kábítószer-élvezet sohasem tartozott a Szovjetunió súlyosabb problémái közé. A büntetések túl súlyosak voltak, az ellenőrzés mindenre kiterjedt. Nem surrantak kis hajók éjszaka a szovjet kikötőkbe, nem suhantak át könnyű repülők a határok fölött, fedélzetükön heroinnal, kokainnal, marihuánával. Elsüllyesztették vagy lelőtték volna őket. Különben is, a szovjet emberek, hasonlóan a cári idők oroszaihoz, a kábítószer-élvezet helyett az iszákosságot választották kedvenc kicsapongási módjukul. Afganisztán azonban véget vetett ennek.

Közvetlenül mielőtt megtudta volna, hogy idősebbik fiát kábítószer birtoklásáért letartóztatták, Szemjon Szmin nehéz álomból ébredt. Álmában eszelős gyilkosok fogságába került – nácik, lágerőrök, a spanyol inkvizíció –, nem tudta, kikébe és hová, de száz tűt döftek belé, ágyához kötözték, miközben pokoli gépek kattogtak, zümmögtek, gurguláztak mellette.
Milyen kár, gondolta, hogy nemcsak álom volt. Mindez igaz. Bár kétségtelen, hogy akik ezt teszik vele, nem az ellenségei; nem kínhalálra szánják, hanem az életét akarják megmenteni; ennek ellenére tűk állnak ki a karjából, a csuklójából, a kulccsontjából; oldala, ahol se fekély, se kelés nem csúfítja, telis-tele van sebhelyekkel.
Első éber gondolatával a párnája alá nyúlt, megvan-e még az irkája. Következő gondolata a testére irányult. Némi erőfeszítés árán felemelte a takarót, és végignézett önmagán. Mezítelen teste nem egyszerűen ruhátlan volt, hanem pőre. Tar. Mellkasának szőrtelensége nem állt meg a hatalmas, régi, háborús égés sebhelyénél. Egyáltalán semmi szőre sem maradt. Sem a testén, sem a fején. Még lankadt nemi szerve is olyan védtelenül és kopaszon feküdt, mint egy hatévesé – és éppen annyit kezdhetek vele, mint egy hatéves gyerek, gondolta Szmin.
Nem volt szüksége magyarázatra, hogy tudja: az idősebb fiától kapott csontvelő átültetése nem a kívánt módon sikerült. Megmondta ezt a teste is, a fájdalommal és a lázas forrósággal.
– Vízvezeték-szerelő elvtárs – szólította erőtlenül. – Keresnél egy nővért? Sürgős szükségem lenne egy ágy tálra.
– Máris – hangzott a másik ágyról Serancsuk aggódó hangja. – De itt van Vaszilij fiad.
– Akkor hadd menjen ő az ápolónőért, és aztán bejöhet.
– Hallottad. – Serancsuk biztató mosolyt próbált küldeni a küszöbön álldogáló fiúnak. Vajon miféle újabb gond aggasztja Vaszilij Szmint annyira, hogy mindjárt elsírja magát? – A nővérszoba a folyosó végén van.
– Sietek. – Vaszilij Szmin még egy rémült pillantást vetett apja ágya felé. A spanyolfalak sem rejtettek el mindent. Vaszilij láthatta a hosszú, csúf ollóra hasonlító kapcsokat, melyek a csőcsatlakozásokat tartották szorosan, a műanyag palackokból kilógó narancsszínű és fehér csöveket, és a legrosszabbat: a vörös fénnyel pislogó, kék borítású, kattogó dobozt. Vaszilij az ápolónő kíséretében tért vissza a szobába. Serancsuk ágyára telepedett le, szándékosan nem nézett apja felé. Láthatólag igyekezett, hogy ne kelljen a függönyön túlról kiszűrődő, rútul bensőséges zajokra figyelnie.
Serancsuk segíteni próbált.
– Idenézz – kezdett beszélni, hogy elnyomja a benti hangokat –, mit kaptunk az amerikai doktoroktól!
– Kis zseblámpát húzott elő, egy zsebszámológépet, és ami a legjobb: egy elektronikus ébresztőórát, melynek csodásan kicsi, lapos doboza elfért a tenyérben.
– Apád is kapott. Talán neked adja a zsebszámológépét.
Vaszilij levertségén azonban nem lehetett enyhíteni. Serancsuk riadtan kérdezte:
– Mi van, Vaszilij? Rossz híreket hallottál, azok aggasztanak?
A fiú könnyek között nézett rá.
– Igen. Rossz híreim vannak, és leginkább az aggaszt, hogy el kell őket mondanom apámnak.

Amikor pedig néhány perccel később Szmin is meghallotta a híreket, hirtelen mozdulattal felült az ágyban, nem törődve a csövekkel, drótokkal, katéterekkel, és felkiáltott:
– Nyikolajt? Letartóztatták kábítószerszedésért? Hiszen ez teljes képtelenség!
– Pedig igaz, apám – hüppögött a fiatalabbik fiú, könyörgő pillantást vetve a szomszéd ágyra, ahol Serancsuk elsötétült arccal próbált úgy tenni, mintha újságjába mélyédne.
– Nem lehet igaz – suttogta Szmin. Párnájára visszahullva érezte, hogy mégis igaz. Hangtalanul átkozódva lehunyta a szemét. Ez az átkozott gyengeség! Rosszabb, mint a fájdalom. Tény, hogy a fájdalom csaknem tűrhetetlen, bármivel próbálkoznak is az orvosok. Egész testét ellepik a bűzös, gennyedző fekélyek. Alig tud nyelni, a vizelés vagy a bélmozgás pokoli kínokkal jár, s mégis, néhány percenként rákényszerül valamelyikre. Mindennek ellenére a fájdalmat kibírná valahogy, ha elég ereje maradt volna, hogy cselekedjék – vagy legalább, hogy az ágyából kikeljen. És meglátogassa a fiát! Vagy könyörögjön a fogva tartóinak. Vagy elmenjen valakihez, akárkihez, tegyen valamit, elérje, hogy eltussolják az ügyet.
Azt is külön kegyelemnek kell tekintenie, hogy nem csupán ébren van, hanem tiszta a feje, márpedig ezek az időszakok egyre rövidülnek és ritkulnak.
– Mondd el pontosan, mi történt, Vaszja – kérte. Nyomorult állapotban hallgatta, hogyan jöttek a szervek az idősebbik fiáért. Hát persze hogy a szervek jöttek; végül is csempészésről volt szó, az pedig a KGB hatásköre. Egyszerűen megjelentek, és magukkal vitték Nyikolaj Szmin főhadnagyot. Miért vádolták? Mert valaki a kórházban megvizsgálta Nyikolaj vérét vagy vizeletét vagy csontvelejét – végtelen sok mintájuk volt az összes testnedvéből, ami érthető, hiszen meg akartak győződni az átültetés lehetőségéről. És ez a valaki hasisnyomokra bukkant Nyikolaj egyik mintájában... és azonnal jelentette a dolgot.
– Nem szabad a doktorokat vádolnod – magyarázta Vaszilij siralmasan. – Csak a kötelességüket teljesítették.
– Persze, a kötelességüket. – Szmin savanyúan krákogott. – Anyád mit szól mindehhez?
– Elment, hogy megnézze, mit tehet. Nagyanya is. Ragaszkodott hozzá, hogy együtt menjenek. Nem tudom, hova.
Szmin csüggedten sóhajtott. Felemelkedett, hogy oldalára fordulhasson, majd kiszólt a szobatársának:
– Vízvezeték-szerelő elvtárs. Elnézésedet kell kérnem, amiért téged is megterheltünk ezzel a kellemetlen családi problémával...
– Magamnak kéne mentegetőznöm – felelte Serancsuk tapintatosan. – Kérlek, nézd el a viselkedésemet. Magánbeszélgetést folytatsz a fiaddal; nem kéne jelen lennem. Engedelmeddel távozom, és szomszédolók egy kicsit.
– Köszönöm – felelte Szmin. Csöndben figyelte, amint a barátja felkel az ágyából, piros csíkos pizsamakabátot húz meztelen felsőtestére, és kisiet.
– Szerencsés fickó – mondta Szmin komoran a fiának. – Azt hiszem, hamarosan kiengedik, míg én...
– Míg te, apám?
Szmin nem fejezte be a gondolatot. Mit sem számít már a bizonyosság, hogy nem hagyja el élve a Moszkvai 6. Számú Kórházat.
– Ó, Kolja, szegénykém – suttogta elgyötörtén. – Ha legalább megbízott volna bennem!
Kis szünet után Vaszilij megkérdezte:
– Mit tettél volna, apám? Szmin pislogva nézte a fiát.
– Hogyhogy mit? Természetesen segíteni próbáltam volna. Valahogyan. Akárhogyan! – Szmin a fiát vizsgálta. Olyan furcsa volt a hangja. – Talán helytelenítenéd, Vaszilij?
– Ó, dehogy! – sietett a válasszal a fiú. – Szó sincs róla. Az apák kötelessége, hogy segítsenek a fiaikon.
Az a hamis hang még mindig ott volt. Szmin a homlokát ráncolta. Kényszeríteni akarta magát, hogy éberebb, intelligensebb legyen; valami bántja a gyereket.
– Ki vele, Vaszilij. Mi a baj? Valamit rosszul tettem?
– Ugyan, apám!
– Talán – váratlan, kellemetlen gondolat villant át a fején –, azaz neked... esetleg... akarom mondani, te akarsz elmondani valamit nekem?
– Nem, apám.
– De igen, apám – makacskodott Szmin. – Olyasmi bánt, amiről nem tudok, így van?
– Igazán nem – bizonykodott a fiú. – Komszomolista szavamra.
– Hát akkor mi van? Nincs türelmem találgatósdira, fiam. Kérdéseid volnának, esetleg a balesetről vagy az én tetteimről? – Nem.
– De igen! – kiabált Szmin. – Tizenhat éve nevellek, tudom, mikor bánt valami! Azonnal mondd meg, mi az!
Vaszilij kinyitotta a száját. Azután becsukta, megrázta a fejét, majd hirtelen kitört belőle:
– Miért kellett engem körülmetéltetni, apám? Szmin ámulva meredt a fiára. A gyerek lázongva folytatta:
– Tudom, persze, egészségügyi okokból. De miért kellett pont nyolc nappal a születésem után csinálni, holmi zsidó vallási hagyománynak megfelelően?
– Honnan tudod, hogy a nyolcadik napon történt? – Szmin ingerültségén átsütött a döbbenet.
– Én nem tudtam. Ők tudták.
– Kihallgattak? – suttogta Szmin felkavartan.
– Igen, a szervek, két álló órán át! De én semmit se tudtam, ami érdekelte volna őket, legfeljebb... az a vacsora a nagymamánál. Azt mondták, az is vallásos szertartás volt. „Széderestének” nevezték. Tényleg az volt? Aztán arról kérdeztek, milyen ceremóniát tartottunk a tizenharmadik születésnapomon.
Szmin reszkető kézzel intett.
– Mit tettek veled?
Vaszilij igyekezett megnyugtatóan válaszolni.
– Az égvilágon semmit, apám. Csak ezeket a dolgokat kérdezték, és az okozta a nehézséget, hogy nem tudtam válaszolni. De igazuk van? Tényleg volt nekem olyan... olyan „barmicvóm” a tizenharmadik születésnapomon?
Szmin megint lehunyta a szemét. Rosszul tette. Érezte, mint mosódik el az öntudata, és ezt most nem engedhette meg magának. Erőnek erejével éberséget kényszerített magára, és válaszolt a fiának:
– A tizenharmadik születésnapodon természetesen zsúrt rendeztünk. Tizenhárom év – komoly kor, különös figyelmet érdemel. A lehető legjobb zsúrt szerveztük számodra anyáddal, amit csak megengedhettünk magunknak, de ez nem volt barmicvó. Te is tudod. Vagy emlékszel bármiféle vallásos szertartásra is a születésnapoddal kapcsolatban?
– Nem, apám, de...
– De nem is emlékezhetnél ilyesmire, mert nem került sor rá. Még titokban sem. Mondd csak, fiam. Kaptál-e valaha is vallásos nevelést? Bármilyet. Tőlem, anyádtól, akárkitől?
Vaszilij habozott.
– Nagymama néha szól, hogy mikor van jom kippur.
– A te nagyanyád – sóhajtotta Szmin – disznóhúst eszik és rákot meg mást is, ami tilos volna, ha vallásos zsidó lenne. Tizennégy éves kora óta nem volt zsinagógában, nem vallásos. Sok tekintetben régimódi, igaz; nincs ebben semmi titok. – Habozott. – Igaz, ami igaz – tette hozzá –, zsidónak minősül, mert zsidó anyától született. Mint én is. De te nem. Nagyanyád egészen addig nem is tekintette magát zsidónak, amíg ötvenéves korában hirtelen kellemetlenné nem vált, ha valaki zsidó.
– Miért vált kellemetlenné?
– Nem hallottál a zsidó orvosok peréről? Nem? Nos, akkoriban rossz idők jártak a zsidókra, mert Sztálin úgy döntött, hogy zsidó összeesküvés szerveződik ellene.
– Szóval a nagymama nem is vette komolyan, hogy zsidó?
– A te nagymamád mindent komolyan vesz. – Szmin egyre nehezebben beszélt. A fájdalom is visszatérőben volt. – Te azonban nem vagy zsidó. Nézz az igazolványodba. Az van beleírva: „orosz”.
Vaszilij konokul meredt maga elé.
– Mégis, miután kikérdeztek, a KGB-s zsidnek nevezett.
– Akkor jelentsd fel! – kiáltotta Szmin. – Nem volt hozzá joga! Semmi rosszat sem tettél. Nincs mitől félned.
Vaszilij a tizenhat événél öregebb szemekkel nézte az apját.
– És te, apám? Neked félned kell valamitől?
Szmin egy pillanatig mérlegelte a választ, majd megrázta a fejét. A helyes válasz így hangzott volna: „már nem”, mivel az összes vádpontot, amivel esetleg szembe kellett volna néznie, megsemmisítette egyetlen döntő jelentőségű tény. Már nem éri őt utol a megtorlás. Meg fog halni, de ettől nem félt.
– Azt akarod tudni, hogy börtönbe kerülök-e? Nem. Ebben biztos lehetsz.
A fiú elgondolkozott ezen a válaszon, s kifürkészhetetlen arccal nézte apját. Szmin gyengéden megszólalt:
– Más is van, Vaszilij. Mi az?
– Mi mi, apám? – kérdezte udvariasan a gyerek.
– Mondd el – könyörgött Szmin. – Még mindig aggaszt valami. Mondd el, mi az.
– Apám, nagyon fáradt vagy – magyarázkodott Vaszilij. – Nem lenne helyes, ha tovább bosszantanálak. – Újabb pillantást vetett az apja arcára, és vállat vont. – Mielőtt Nyikolajt... letartóztatták... mi... beszélgettünk.
– Miről?
És akkor felszakadt a gát. A fiú úgy szónokolt, mintha a Komszomol-alapszervezet előtt tartana beszámolót: a vezetés hiányosságai, a szabálytalanságokkal szemben tanúsított vétkes türelem, a fegyelem szükségessége.
– Értem – bólintott Szmin. – Bátyád szeretné, ha visszatérne Sztálin. Erre gondolsz?
– Apám, ez egyáltalán nem ostobaság! Joszif Visszarionovics idején legalább erőskezű vezetésünk volt! Sztálin erősítette a fegyelmet!
– Sztálin gyilkos volt, Vaszilij.
– Apám!
Egymásra meredtek. Vaszilij fordította el elsőnek a fejét.
– Pihenned kellene – mondta bűnbánóan. – Igen, tudom, mire gondolsz. Sztálin elvtárs lelövetett néhány embert.
– Néhány embert? Mit gondolsz, hányat?
A fiú vállat vont.
– Talán néhány százat.
– Néhány százat? Milliókat, Vaszilij! Nemcsak trockistákat, nemcsak kártevőket: a kommunista párt vezetőségének a felét! A Vörös Hadsereg főtisztjeinek többségét! És akkor nem is beszéltem az erőszakos kollektivizáció miatt éhen halt parasztokról vagy azokról a megszámlálhatatlan milliókról, akiket táborokba küldtek elpusztulni, hogy csak néhány tért vissza megrongált egészséggel és tönkretett élettel!
– Apám! – Vaszilij nem tudott úrrá lenni döbbenetén. – Úgy beszélsz róla, mint egy zsarnokról. Ez képtelenség!
– Ez igaz. Hát semmit se tudsz? Sose hallottál Hruscsov beszédéről, melyet az 1963-as pártkongresszuson tartott?
– Még meg se születtem akkor.
– Akkor is tudnod kellene róla! Súlyt kellett volna helyezned rá, hogy megtudd!
– Honnan tudhattam volna? Ha mindez igaz, neked kellett volna elmondanod nekem!

Este tízre elcsendesedett a 6. számú kórház. A legtöbb beteg aludt. Kiürültek a boltíves folyosók. A nővérek és az ügyeletes orvosok csak suttogva beszéltek, míg köreiket rótták: lázat mértek, itt ciklosporin-injekciót, ott antibiotikumot adtak be, átkötöztek egy égési sebet, ágytállal szolgáltak, kicserélték a sérültek vénáiba csordogáló plazma, teljes vér, fiziológiai sóoldat vagy glukóz műanyag zacskóit. Még az étterem is – itt várakozhattak a rokonok –, még az is csaknem üres volt. Vaszilij összekucorodott egy asztal alatt, és aludni próbált.
Nem volt könnyű. Megállás nélkül korholta magát, amiért vitatkozott az apjával, holott annak a puszta életben maradáshoz is minden erejére szüksége van, és minden segítségre is, amit csak kaphat.
Vaszilij t az éhség is gyötörte. A konyhát rég bezárták már. A sápadt, fiatal litván nő, aki most a földre terített pokrócon alszik, néhány órája adott neki a saját készleteiből két karéj kenyeret és egy almát. Igaz, akkor még nem tudta, hogy Vaszilij csupán az egyik beteg fia (mi testvérek vagyunk, ezért valószínűbb, hogy megfelel a csontvelőm!), és ami rosszabb, hogy csak tizenhat éves.
Egyre valószínűbbnek tűnt Vaszilij számára, hogy az apja nem hagyja el élve ezt a kórházat.
Nem volt könnyű szembenéznie ezzel a lehetőséggel. Vaszilij sosem számolt vele, hogy az apja esetleg meghalhat. Semmi sem készítette fel erre. Egész életében mellette állt Szemjon Szmin, s mindig buzgott benne az életerő. El sem tudta képzelni a világot, melyben nincs ott valahol az apja is – élve. Tizenhárom nappal korábban az apja halálának lehetőségét nevetséges gondolatként elvetette volna. Most már korántsem volt nevetséges, de Vaszilij még mindig nem tudta elfogadni.
Másfelől viszont Vaszilij értelmes fiatalember volt. Amikor a doktornő megállt a folyosón, hogy beszéljen vele, gondosan figyelte szavait, a hangsúlyokat és az arckifejezését.
– Az állapota igen súlyos – magyarázta a doktornő –, de minden tőlünk telhetőt megteszünk. – Az ember ezt akár biztatásként is felfoghatná, nem?
A következő percben azonban a doktornő a litván lánnyal beszélgetett. Vaszilij figyelmét nem kerülte el, hogy a doktornő hanghordozása, arckifejezése, még a szóhasználata is csaknem ugyanaz; most mégis biztosan tudta, hogy az orvos nem tesz mást, mint felkészíti a lányt arra, hogy bátyja, a tűzoltó meg fog halni.
Vaszilij ismerte az egybevágóság mértani tételét; az orvos szavaiból tehát helytelen volt reményt merítenie.
Vaszilij kikászálódott az asztal alól, és felállt. Túl sok gond nyomasztotta. Még egy tizenhat éves fiú álmát is elveszi, ha a bátyját bebörtönzik, az apja pedig tőle pár méterrel haldoklik. Bekukkantott az apja szobájába. A Serancsuk nevű mérnök teli torokból horkolt, egyik keze az arcán átvetve. A spanyolfalak mögé belesve Vaszilij láthatta, hogy apja is alszik. Arra gondolt, fog egy széket, és odaül az ágya mellé, de elvetette az ötletet. Félt, hogy felébreszti az apját, és nagyon-nagyon fullasztónak találta a kórházi légkört. Nem pusztán az nyomasztotta, hogy betegek voltak itt; végtére is erre való a kórház. Még csak nem is az apja ittléte zavarta annyira. Azt találta csaknem elviselhetetlennek, hogy az itt haldokló emberek szinte még fiúk voltak, gyerekek, néhányuk Nyikolajnál is fiatalabb; valamennyi kopasz és csillogó szemű, mint az újszülöttek. Még szemöldökük se maradt!
Leszaladt a lépcsőn, odabólintott az álmos őrnek, és kilépett az enyhe tavaszi éjszakába. Hiszen az utcákon autók szaladnak! Az emberek úgy állnak az utcasarkokon és kiabálnak taxik után, mintha a kórházfal másik oldalán nem is éppen most fizetne oly sok ember oly drágán a csernobili katasztrófáért! Mégis, csaknem megnyugtató volt az utcán tartózkodni, emberek között, akiknek semmi közük a tragédiához; Vaszilij szinte biztonságban érezte magát köztük. Könnyed léptekkel végighaladt a háztömb mellett, a fehér és arany tornyú templom felé, balra fordult, körbejárta a tömböt. Jó hosszú séta volt. El kellett volna fáradnia tőle. Nem sikerült. Csak a kórház bejáratánál zuhant rá a kimerültség, amikor a lépcsőn kapaszkodott felfelé az apja ajtajához.
Benézett a szobába. Szmin nyitott szemmel feküdt. Ujját az ajkához illesztette, és magához intette a fiút.

Aftazia Szmin mindenkit felébresztett, amikor dühösen, de diadalittasan belökdöste az étterembe a sántikáló, rosszkedvű Nyikolaj Szmin főhadnagyot. Vaszilij a szemét dörzsölve meredt a bátyjára, miközben Aftazia türelmetlenül kérdezte:
– Hogy van az apád? Miért nem engednek minket be hozzá?
Két beteg felesége, egymás mellett ülve az egyik asztalnál, pusmogni kezdett. A litván tűzoltó húga érdeklődéssel nézegette a légierő egyenruháját viselő fiatalembert.
– Engem is kiküldtek, nagymama – válaszolta Vaszilij. – Azt mondták, aludnia kell.
Aftazia halkabban folytatta:
– Akkor itt maradunk, amíg föl nem ébred. Hadd tudja, hogy az a bűnöző fia megúszta a büntetést.
Körülhordozta tekintetét a termen, értésére adva a többi nőnek, hogy ki-ki a maga dolgával törődjön. A főhadnagy óvatosan leereszkedett öccse mellé a székre. Sziszegett, ahogy a kemény fához ért a teste.
– De hát mi történt? – kérdezte Vaszilij panaszosan.
Nagyanyja komor arckifejezéssel válaszolt:
– Kihoztam. – Nem részletezte, miféle régi bolsevik elvtársakat keresett meg, s hogy micsoda szerencse, hogy az ügyész olyan valakinek a fia, aki valamikor az ő halott férje alakulatában szolgált. Csak ennyit mondott: – A végén nem találták meg azt a gusztustalan mocskot, ami Nyikolaj szerint nem is volt az övé.
– Fájt a fenekem, ahol azt a lefolyócsövet beledöfték – mondta makacsul Nyikolaj. – Bevettem néhány fájdalomcsillapítót.
– Hát persze – bólintott Aftazia. – Ezt mondtad a szerveknek is, nem csoda, hogy az arcodba nevettek. Ahszmentova doktornő olyan ostoba, hogy összekeveri a hasist az aszpirinnel; nem is beszélve arról, hogy a vérmintát a csontvelő levétele előtt adtad. – Nyikolaj vállat vont. – Mindenesetre – folytatta a nagyanyja –, ha lesz annyi eszed, hogy megkeresd azt a vacakot, ami sose volt a birtokodban, és lehúzd az egészet a vécén, mielőtt elkapnak vele, akkor elfelejtik neked az egészet. Ellenkező esetben viszont nemcsak a vérvizsgálat gyatra bizonyítéka alapján indítanak ellened eljárást.
Nyikolaj válaszra se méltatta. Az öccséhez fordult.
– Apánk jobban van?
Vaszilij habozott, majd vonakodva felelt:
– Azt hiszem, rosszabbul. Műanyag függönyökkel vették körül, most alig lehet látni őt. Mindenesetre, beszélgettünk.
– Miről? – kérdezte Aftazia.
Vaszilij felfújta az arcát, aztán mindent meggyónt. – Politikai dolgokról beszélgettünk, nagymama. Én... attól tartok, felizgatta magát, és ez nem tett jót neki. Az én hibám.
– Kis hülye! – vicsorgott a bátyja. Vaszilij lehajtotta a fejét.
– Tudom, hogy nem kellett volna – mentegetőzött. – Igazad van. Hülyeség volt háborgatnom, amikor ilyen beteg, de legalább... – Lenyelte a mondat folytatását. Úgy hangzott volna: De legalább nem csuktak le kábítószer-csempészésén, és ezt nem akarta kimondani. – Legalább – mondta inkább – utána elaludt. Később megint nála voltam.
– És?
– És megkért, hogy tegyek meg valamit neki, de először nem értettem, hogy mit. Egy levelet kellett föladnom.
– Levelet? – visszhangozta a nagyanyja. – Miféle levelet?
– Honnan tudhatnám? Vastag volt, annyi tény. És önmagának címezte, a te lakásodra, nagymama. Amikor visszajöttem... – habozott – utána is igen sokat beszélt, de azt hiszem, nem volt magánál. A Központi Bizottság tagjaként szólított meg.
Aftazia Szmin a homlokát ráncolva körülnézett. Sokkal halkabban folytatta:
– Valóban? S ugyan mi mondanivalója volt apádnak a Központi Bizottság tagja számára?
Vaszilij csaknem sírt.
– Igazán furcsákat mondott, nagymama, nem is értettem teljesen. Azt mondta nekem, illetve a KB-tagnak, akinek engem vélt, hogy helyesli a Legfelső Szovjet tagjainak a szabad választását. Azt mondta, egyetért vele, hogy valamennyi tisztségre több jelöltet állítsanak, akár egy vagy két újabb párt égisze alatt!
– Ó – állapította meg Aftazia Szmin szomorúan –, értem. Teljesen igazad van. Apád valóban magánkívül volt.

32. FEJEZET
Május 14-e, szerda

Tizennyolc nap telt el a Csernobili Atomerőműben bekövetkezett robbanás óta. A Szovjetunió összes tévékészüléke bekapcsolva várja a nagyjelentőségű beszédet. Mihail Gorbacsov tűnik fel a képernyőn. Arca komoly, de fellépése magabiztos. Beszélni kezd.

– Jó estét, elvtársak! – kezdte. – Amint önök is tudják, súlyos szerencsétlenség ért bennünket: baleset a Csernobili Atomerőműben. A baleset fájdalmasan érinti szovjet népünket, és aggodalmat kelt a nemzetközi közvéleményben. A történelem folyamán először a valóságban is szembekerültünk az ellenőrzés alól elszabadult nukleáris energia sötét erejével.
Mi is történt?
A szakértők jelentése szerint a negyedik egység tervszerű leállítása során a reaktor kapacitása hirtelen, ugrásszerűen megnőtt. A nagy mennyiségű gőzkibocsátás és az ezt követő reakció hidrogénképződésre és – robbanásra vezetett, ennek során a reaktor megsérült, és radioaktív anyagok szabadultak fel.
Korai volna kimondani a végső szót a baleset okairól. A kormánybizottság aprólékosan megvizsgálja a probléma valamennyi vonatkozását, így a tervezési, kivitelezési, működtetési és technikai részleteket is.
Magától értetődik, hogy a vizsgálat lezárása után levonjuk a szükséges következtetéseket, és intézkedéseket hozunk ehhez hasonló események előfordulásának a megakadályozására.

Harminc kilométerre a reaktortól Konov közlegény vacsorája fölé görnyedt, de szemei a televízió parányi képernyőjére tapadtak. Nem is tudta, mit eszik. Elég baj: csirke volt, az egyik helybéli paraszttól vásárolták, miután a technikusok meg járatták a detektoraikat a madár tollai között, sőt még felnyitott hasában is, és fogyasztásra alkalmasnak nyilvánították.
– Nagyon úgy hangzik, mintha még sokáig itt kéne rostokolnunk – morgott a mellette ülő katona.
– Itt maradunk, Miklasz, amíg a dolgunkat el nem végeztük – vetette oda Konov. – Maradj veszteg, kérlek. Szeretném végighallgatni. – Gorbacsov hangja pedig tovább szólt:
– A helyzet komolysága önmagáért beszélt. Sürgős és szakszerű értékelésre volt szükség. Mihelyst megbízható kezdeti információhoz jutottunk, a szovjet nép elé terjesztettük őket, és diplomáciai csatornákon át értesítettük a külföldi kormányokat is.
Az azóta kialakult helyzetben elsőrendű kötelességünknek, kiemelt fontosságú kötelességünknek tartottuk, hogy garantáljuk a lakosság biztonságát, és megfelelő segítségről gondoskodjunk a szerencsétlenség által sújtott személyek számára.
Az erőmű közelében épült település lakóit néhány óra leforgása alatt evakuáltuk, s mikor kiderült, hogy a környező zóna lakosainak egészségét is potenciális veszély fenyegeti, őket is biztonságos területekre költöztettük.
Sok ember testi épségének megvédésére azonban még ezek a biztonsági intézkedések sem bizonyultak elegendőnek. Ketten a baleset során vesztették életüket, az egyikük az automatikus rendszerek beállításával foglalkozott, a másik pedig az erőmű operátora volt.
A mai napig kétszázkilencvenkilenc sérültet részesítettek kórházi ápolásban, különböző súlyosságú sugárbetegség diagnózisával. Közülük heten haltak meg. Minden lehetséges kezelést megadnak a többieknek.

Kijevi lakásukban Didcsukék és a nagyszülők a tévékészülékük előtt csoportosultak.
– Meg sem említette az evakuált gyerekeket – bosszankodott Didcsuk asszony.
– Viszont egyikük se kapott sugárbetegséget – vigasztalta a férje. – Különben is, alig egy napja, hogy telefonon beszéltél a lányunkkal.
– Nem akarok telefonon beszélni vele! A karjaimban akarom tartani!
– Hamarosan, kedvesem, arra is sor kerül. Odafigyelj! Gorbacsov elvtárs haragszik!
Valóban a homlokát ráncolta, és nyersen mondta:
– Nem tekinthetek el a baleset még egy vonatkozásának az említéséről. A Csernobilban történtek külföldi fogadtatására gondolok. – Megállt egy pillanatra. Arcvonásain enyhült a feszültség. – Hangsúlyozni kívánom, hogy a világban a reánk zúdult szerencsétlenséget és a bonyolult helyzet megkövetelte cselekedeteinket többnyire megértéssel kezelték.
Elmondhatatlanul hálásak vagyunk barátainknak a szocialista országokban, akik e nehéz pillanatban is kimutatták szolidaritásukat a szovjet néppel. Hálásak vagyunk a többi állam politikai és közéleti személyiségeinek őszinte együttérzésükért és támogatásukért.
Baráti érzéseinket fejezzük ki azon külföldi tudósoknak és szakembereknek, akik késznek mutatkoztak, hogy közreműködjenek a baleset következményeinek leküzdésében. Szeretném külön megemlíteni Robert Gale és Paul Terasaki amerikai orvosok részvételét a baleset által érintett személyek kezelésében és hálánkat kifejezni azon országok üzleti köreinek, amelyek azonnal reagáltak a különféle felszerelések, anyagok és gyógyszerek beszerzésére irányuló kérésünkre.
Gorbacsov ismét a homlokát ráncolta.
– Ugyanakkor azonban nem hagyhatjuk figyelmen kívül, és politikailag is értékelnünk kell azt a fogadtatást, amellyel a csernobili események egyes NATO-országok, elsősorban az Egyesült Államok kormányai, politikai személyiségei és tömegtájékoztatása részéről találkoztak.
E körök féktelen szovjetellenes kampányba fogtak.
Nehéz elképzelni is, mi mindent írtak és mondtak azokban a napokban: „áldozatok ezrei”, „a halottak tömegsírjai”, „az elhagyott Kijev”, vagy hogy „egész Ukrajna földjét megmérgezték”. És így tovább.
Általánosságban elmondhatjuk, hogy egész hazugságheggyel kellett szembenéznünk, mégpedig a legszemérmetlenebb és legrosszhiszeműbb hazugságokkal. Kellemetlen, de elkerülhetetlen, hogy mindezt felidézzük. A nemzetközi közvéleménynek tudnia kell, mire számíthat. Erre van szükségünk ahhoz, hogy megválaszoljuk a kérdést: mi volt a tényleges célja ennek a rendkívül erkölcstelen kampánynak?
Leszögezhetjük, hogy szervezőit nem érdeklik a balesettel kapcsolatos valódi tények, sem pedig a lakosság sorsa Csernobilban, Ukrajnában, Belorussziában vagy akármelyik ország bármelyik területén.
Csak ürügyet kerestek, hogy gyalázzák a Szovjetuniót és külpolitikáját, csökkentsék a kísérleti atomrobbantások betiltására és a nukleáris fegyverzet teljes felszámolására irányuló szovjet javaslatok hatását, ugyanakkor pedig enyhítsék az Egyesült Államok külpolitikai szereplésének, valamint militarista irányvonalának egyre erősödő bírálatát.
Kereken kijelenthetjük, hogy bizonyos nyugati politikusok nagyon is konkrét célokat követtek: hogy megsemmisítsék a nemzetközi kapcsolatok kiegyensúlyozásának lehetőségét, hogy a szocialista országok iránti bizalmatlanság és gyanakvás újabb magvait hintsék el...

Warner Borden felemelkedett, hogy újra töltsön Emmaline-nek, de a lány eltakarta a tenyerével a poharát.
– Köszönöm, elég volt. Haza kell most mennem, de kösz, hogy megnézhettem nálad az adást.
– Ne nekem köszönd – mosolygott Warner. A borosüveget a kezében tartotta, hátha a vendég meggondolja magát. – Hanem az öreg Gorbacsovnak. Remek műsort csinál.
Emmaline habozott.
– Ami azt illeti, szerintem van benne igazság...
– Miben? Abban, hogy mi mindent összeírtak az amerikai lapok? A fenébe is, szivi, ha az oroszok vették volna a fáradságot, hogy előálljanak a tényekkel, akkor az egész találgatósdira nem került volna sor.
– Én is azt hiszem – felelte Emmaline megfontoltan. – Mindenesetre megemlékezett az amerikai orvosokról.
– Hogyne. Egyetlen mondatban. Most pedig... oda süss, rátért a leszerelésre. Ezt nem szabad kihagynod; meg az üvegben is maradt még valami, egy füst alatt azt is megihatjuk.

– A csernobili baleset – folytatta Gorbacsov – megmutatta, micsoda sötét szakadékot nyithat meg az emberiség előtt a nukleáris háború. A jelenleg felhalmozott nukleáris arzenálban ezer és ezer katasztrófa rejlik, s ezek mindegyike sokkal szörnyűbb lehet, mint a csernobili...
Az atomkorszak a nemzetközi kapcsolatok új megközelítésére kényszerít minket. Egyesítenünk kell a különböző társadalmi berendezkedésű országok erőfeszítéseit, hogy véget vessünk a katasztrofális fegyverkezési versenynek, és gyökeres javulást érjünk el bolygónk politikai légkörében...

A Moszkvai 6. számú Kórházban, Szemjon Szmin szobájában senki se hallotta a végső szavakat a suttogóra állított tévékészülékből, bár Vaszilij Szmin meredten nézte könnyben úszó szemeivel. Bátyja, Nyikolaj becsukott szemmel támasztotta homlokát az ablaküvegnek. Anyja a levegőbe bámult. Arckifejezése nem szomorú, nem is haragos. Annak a nőnek az értetlensége tükröződik rajta, aki sose hitte volna, hogy ilyen rosszra fordulhat a sora.
A szoba másik oldalán a nagyanyja lefogta apja szemét. A műanyag függönyöket hátrahúzták. A vércserélő készülék csöndesen gubbasztott, fényei kialudtak. Szemjon Szmin aludni látszott, szája nyitva, a széles, barátságos arc merev.
– Mit is mondott az előbb, hogy Csernobilnak kilenc halálos áldozata van? – kérdezte Aftazia. – Itt a tizedik.

33. FEJEZET
Május 16-a, péntek

Nem messze Moszkvától, Mityino városában csöndes temető található. Bejáratától kétszáz méterre külön parcellát nyitottak. Egyelőre néhány sír van csak benne, bőségesen hagytak viszont helyet a továbbiaknak. Ez a „hősök parcellája”. Az itt eltemetett halottak egy dologban hasonlítanak egymásra. Mindannyian ugyanott haltak meg – a Moszkvai 6. számú Kórházban –, és mindannyian ugyanonnan érkeztek – a Csernobili Atomerőműből.

Nem sok gyászoló gyűlt össze Szemjon Mihajlovics Szmin temetésére: összesen tízen voltak. Két fia, felesége, édesanyja. Két orvos a Moszkvai 6. Számú Kórházból. Hűséges „vízvezeték-szerelő elvtársa”. A pripjatyi pártszervezet másodtitkára szívesen felfüggesztette egy napra moszkvai ügyeinek intézését, hogy megtartsa a gyászbeszédet Szmin fölött. Nyolcukon kívül még két gyászoló volt jelen. E kettő láttán ámultak el a doktorok és talán a pripjatyi másodtitkár is, mivel fekete Zil hozta őket, és a gyászolók csoportján azonnal végigfutott a suttogó hír: F. V. Misko és A. P. Milaktyijev elvtársak érkeztek. A Központi Bizottság tagjai! Csak az öreg Aftazia Szmin volt annyira vakmerő, hogy odamenjen hozzájuk, és név szerint köszöntse őket. Misko és Milaktyijev viszont a későbbiekben mindenkinek odaköszöntek, és többekkel barátságosan szóba is elegyedtek.
– Köszönöm, hogy eljöttek, Fjodor Vasziljevics – szólt Aftazia az öregebbhez.
– Miért is ne tettük volna? – tiltakozott udvariasan a miniszter. – Az ön fia nagyszerű ember volt. Hősi halált halt. Nincs bennem kétely afelől, hogy amikor a vizsgálóbizottság befejezi a munkáját, Szemjon Mihajlovics tevékenységét minden szempontból példamutatónak találják. Egyébként is – tette hozzá –, nincs már közöttünk olyan sok öreg bolsevik, hogy ne osztozzak családi gyászukban.
Aftazia mindezt elengedte a füle mellett.
– Honnan olyan bizonyos a bizottság munkájának eredményében?
Milaktyijev válaszolt a társa helyett:
– Senki se jósolhatja meg, amíg valamennyi bizonyítékot össze nem gyűjtik. Az emberi tévedések lehetőségét nem lehet kizárni. Én azonban betekintést nyertem a legtöbb jegyzőkönyvbe. Az ön fia, Aftazia Izraelovna, nem volt ment némi ügyeskedéstől, de mindig az erőmű érdekében, sohasem a saját hasznára.
– Egyetértek – bólintott Misko is. – Ön is láthatja, hogy Szemjon Mihajlovics dísztemetésben részesül.
– De milyen szerény dísztemetésben – jelentette ki Aftazia csípősen. – Mindenesetre, mindkettejüktől kedves, hogy eljöttek – enyhült meg a hangja. – Hadd mutassam be önöket az özvegynek és a fiainak.
Milaktyijev a torkát köszörülve körülpillantott. A többiek hallótávolságon kívül álltak, mégis habozva szólalt meg:
– Talán nem veszi rossz néven, Aftazia Izraelovna: rendkívül jól néz ki. Furcsa, hogy ennek ellenére alig hallottunk ön felől oly sok éven át. Azt kellett hinni, hogy ön súlyos beteg, vagy visszavonult valamelyik idősek otthonába...
– Vagy meghaltam? Kétségtelenül igaza van. Régóta nagyon csöndesen élek. Miért is ne? Öreg asszony vagyok, semmi mondanivalóm sincs.
– Kétlem – vélte Misko. – Azt hiszem, valamennyien sokat tanulhatnánk öntől, és most jött el az ideje, hogy a régi bolsevikok szavára különösképpen figyeljünk.
– Miért éppen most? – nézett fel Aftazia kutatóan a nem túl magas, mégis föléje tornyosuló Miskora.
– Hatalmas változások idejét éljük, ön is tudja. Látom, teljesen tiszta a feje, ugye?
– Az elmúlt évek során rengeteg tiszta gondolatom volt – felelte Aftazia. – És nemcsak én gondolkodtam tisztán. Sok régi barátom is ezt tette. Közülük a legtöbben éppen ezért ötven éve halottak.
– Hogyne, a sztálini éra túlkapásai – bólintott Misko. – Most más szelek fújnak.
– Valóban? Talán kiürült Lefortovo? No mindegy – tette hozzá békülékenyen –, tényleg más szelek fújnak, de nem olyan könnyű kizökkenteni a dolgokat a megszokott kerékvágásból. Volt egy fiam, Fjodor Vasziljevics. Fel kellett nevelnem. Nem volt apja, és nem engedhettem meg magamnak, hogy az anyját is elveszítse. Tartottam a számat. Nem volt kedvem egy táborban rostokolni harminc évig, mialatt senki se vigyázott volna Szemjonra. Megtanultam nyugton maradni.
– Ezt mindannyian megtanultuk, ugyanazért.
– Nos – mosolygott Aftazia –, nem hinném, hogy ma is félnem kellene a harminc év tábortól, vagy igen? Fjodor Vasziljevics, mi régóta ismerjük egymást. Édesapja 1944-ben megkérte a kezemet, s ha le nem tartóztatják, akkor ma a fiamként tekintenék önre.
– Bár így történt volnál – mondta őszintén Misko.
– Akkor miért nem beszél egyenesen? Mire szeretne kérni?
– Talán nem ez a legjobb hely és alkalom... – feszengett Milaktyijev.
– Na ki vele! – morgott Aftazia. – Éppen az imént nevezett régi bolseviknak, nem? Hát az is vagyok. Nem pedig törékeny virágszál, aki csak a gyászát tudja pátyolgatni egyetlen fia temetésén; ő se kívánna ezt tőlem. Hát akkor maga miért kívánja?
– Nos – pillantott Misko a társára –, az a helyzet, hogy néhányan megfogalmaztunk bizonyos javaslatokat...

Serancsuk szórakozottan nézte az öregasszonyt és a Központi Bizottság két tagját. Türelmetlenül várta, hogy kezdődjék végre a szertartás. Elegáns, pezsgőszín ruhás nő lépett hozzá.
– Dr. Ahszmentova vagyok – jelentette be. – Hematológus a 6. számú kórházban. Én vizsgáltam az ön és az összes többi beteg vérét.
– Köszönet a jól végzett munkáért – felelte Serancsuk udvariasan. – Nem ismertem meg önt a megszokott kórházi öltözék nélkül.
– Én azonban megismertem önt, Serancsuk elvtárs. Mert gondom volt rá, hogy megtudjam, ki az a Leonyid Serancsuk; beszélni akartam önnel, mielőtt elbocsátják a kórházból. Ez holnap esedékes, ugye?
– Remélem – mondta meglepetten Serancsuk. – Miről akar velem beszélni?
Az asszony csücsörített.
– Reméltem, hogy a felesége majd elmondja, de ha jól tudom, már távozott.
– Így van, visszatért a régi munkájához. Miről van szó?
– Tudja – mélázott a doktornő –, én eléggé tágan értelmezem a munkámat. Nem elegendő, ha az ember a szó technikai értelmében jól dolgozik, ámbár én e tekintetben is a maximumra törekszem. De ahogy én látom, kötelességem, hogy az érintettek tudomására hozzak minden szokatlan tényt, amelyre munkám során fény derül.
Serancsukot idegesítette a nő fontoskodása.
– No és miféle tényekre bukkant velem kapcsolatban? – A kérdés ironikusabban hangzott, mint szerette volna, de a doktornő nem zavartatta magát.
– Nem kizárólag önnel kapcsolatban, Serancsuk elvtárs. A feleségével és a fiúval, Borisz Serancsukkal kapcsolatban.
– Igen? – ösztökélte, egyre bosszúsabban.
– Az ön vércsoportja 0, Serancsuk elvtárs. A feleségéé A. A gyereké AB. – Csípőjén összefogta a kezeit, és várakozóan tekintett Serancsukra.
– Igazán, Ahszmentova doktornő – tiltakozott a férfi. – Az égvilágon semmit se értek ezekből a dolgokból. Ha veszély fenyegeti a fiamat...
A doktornő a fejét rázta.
– Nem fenyegeti semmi veszély az egészségét, de nem is erről van szó. Már többször tanúskodtam efféle ügyekben. Apasági keresetek esetében, például, amikor a vércsoportok vizsgálata fényt deríthet egy törvénytelen gyermek apjának a kilétére. Biztosíthatom önt, Serancsuk elvtárs, nem ön veszítené el a pert, ha a felesége apasági keresetet nyújtana be ön ellen.

A tízperces gyászbeszéd elég hosszú volt ahhoz, hogy a tisztesség ne szenvedjen csorbát, és elég rövid, hogy a másodtitkárnak később se kelljen esetleg restelkednie néhány túlzottan lelkes kitétel miatt. Ezután a koporsót a sírgödörbe eresztették. A gyászolók egy-egy földgöröngyöt dobtak utána. Ekkor jött el az ideje, hogy távozzanak, és átengedjék a terepet az ásójukra támaszkodó, egyre türelmetlenebb sírásóknak.
Senki se akart azonban távozni, amíg a Központi Bizottság két tagja el nem indul, ők pedig nem siettek. Körbesétáltak, minden gyászolóval kezet ráztak, minden családtaggal csókot váltottak, mindenkihez volt egy udvarias szavuk. A szégyentől és a méregtől émelygő Serancsuk hangtalanul füstölgött magában, hát nincs sürgősebb dolguk ezeknek a ráérős párttisztviselőknek, hiába a magas beosztás? Természetesen nem ezzel a kettővel ordibált gondolatban, sőt: amikor vele is kezet fogtak, erőt vett magán, és válaszolt az egészségét firtató kérdésekre, s meglepődve vette tudomásul, hogy mindketten emlékeznek a nevére.
– Ez csak természetes, Serancsuk elvtárs – mosolygott Miskoj az öregebb és elegánsabb. – Elolvastuk a balesettel kapcsolatos tanúvallomását, az önét is és a többiekét is. Az ön munkáját és helytállását csak elismerés illetheti!
– Korai még kitüntetésekről beszélni – tette hozzá Milaktyijev melegen –, de ha valaki, hát ön feltétlenül rászolgált!
Serancsuk még köszönetet is tudott mondani nekik. Meglepve bámult utánuk, mígnem teljes félórával a szertartás befejezése után Misko miniszter az órájára pillantott, és tisztán, mindenki által hallhatóan így szólt:
– Ó, hiszen már csaknem három óra, nekem pedig fél négyre a Goszplanban kell lennem!
– Nekem pedig vissza kell érnem a hivatalba – mondta Milaktyijev is. – Kisegíthetünk valakit egy fuvarral Moszkvába? Nem? Akkor hadd tegyelek ki a hivatalodnál, Fjodor Vasziljevics. És reméljük, hogy legközelebb nem ilyen szomorú alkalommal találkozhatunk önökkel.
A kevésbé szomorú alkalmak várattak még magukra, amikor Milaktyijev az irodájába ért. Udvariasan bólintott a titkárnőjének, belökte a szobája ajtaját, és asztalára pillantva megállt. Nagyméretű, szögletes boríték hevert rajta, kézzel írott, nagybetűs címzéssel: A. P. Milaktyijev részére. SAJÁT KEZŰ FELBONTÁSRA!
Milaktyijev nyitva hagyta az ajtót. Az asztalhoz lépett, a háromszoros pecsétekkel küszködve feltépte a borítékot, és belenézett a dokumentumba. Kísérőlevelet nem mellékeltek hozzá. Aláírást sem talált, sem pedig feladót a borítékon. Semmi sem mutatta, hogy honnan érkezett. A mondandója azonban nagyon is világos volt. „A szocialista megújulásért” mozgalmat szorgalmazó iratot hivatalos és szenvtelen stílusban készítették ugyan, mégis megdöbbentő dolgokat tartalmazott. Minden bekezdés, minden mondat egyet kért:

Országunk elérte azt a pontot, melyen túl a soha be nem hozható lemaradás következik... A Szovjetunió a legjobb úton van ahhoz, hogy hamarosan a kevéssé fejlett országok soraiba kerüljön... Egyszerre van szükség gazdasági és politikai reformokra... Különféle, egymással versengő politikai szervezetek megalakítását kívánjuk, melyeket a nép szabad választások révén ellenőriz... Tiszteletben kell tartanunk a szocialista államiság olyan alapvető alkotmányos elveit, mint a szólás-, gyülekezési és sajtószabadság, a személyes sérthetetlenség elve, a levél- és telefontitok védelme, az egyesülési jog...

Mind ott volt, minden szó.
Milaktyijev végigolvasta mind a tizenhét sűrűn gépelt oldalt, míg a titkárnője kíváncsian pislantgatott felé a nyitott ajtón át. Amikor végzett, felemelte a hangját:
– Margarita Ivanovna! Mi ez? Honnan érkezett?
A titkárnő idegesen a főnökéhez lépett.
– Kézbesítő hozta. Egy katona; azt mondta, sürgős, és személyesen önnek küldték...
– A nevét megkérdezte? Elkérte az igazolványát? Ugyanígy kaphattam volna levélbombát is vagy halálos méreggel megfertőzött iratot! Akármilyen bűnöző nyugodtan besétálhat, és idecsempészhet bármit az asztalomra, ha távollétemben önnek kell gondoskodnia a biztonságról?
Egy perc alatt sikerült megríkatnia a titkárnőt, nem is annyira goromba fellépésével, mint inkább azért, mert ez a fellépés oly éles kontrasztban állt szokásos gyengéd tapintatával. Sebaj, gondolta, később ez még jóvátehető. Az pedig fontos, hogy Margarita Ivanovna bármikor tanúsíthassa főnöke döbbent megrökönyödését, sőt méltatlankodását, amiért ez a forradalmi irat a semmiből az asztalára pottyant... mert amikor keresni kezdik majd a feladót, a legkevésbé azokra gondolnak majd, akik maguk is egy ismeretlentől kapták a példányukat.

34. FEJEZET
Május 19-e, hétfő

A Csernobili Atomerőmű 4. reaktora körül betonpajzsokat emelnek. Odabenn továbbra is dühöng a démon, de a reaktormagból eredő sugárzás legnagyobb része már nem jut ki a külvilágba. A szennyezett törmeléket darukkal emelik teherautókra, hogy elszállítsák. A daruk vezetőfülkéjét ólommal bélelték; a teherautókat úgyszintén. A többi épületben, az erőmű területén és Pripjaty városában is a legtöbb felületet újraburkolták, vagy friss földet hordtak rá. A maradékot legalábbis lemossák, lepermetezik, vagy nyersgumi jellegű festékkel átfestik. A harminc kilométeres evakuálási zóna határán belül még a kolhozokra is kiterjed a munkálatokat végzők figyelme. A parasztok rimánkodnak. Szeretnének visszatérni a földjeikre, mivel a Kijevtől északra elterülő vidék a Szovjetunió kenyereskosara. A telek errefelé enyhébbek a moszkvainál, a termőföld fekete vagy szürke, a leggazdagabb a világon. Moszkva környékén rozsot és káposztát termesztenek. Csernobil körül búza és kukorica nő. Szergej Konov közlegény pedig tisztában van vele, hogy a Szovjetuniónak szüksége van erre az élelemre.

Konov tehát zokszó nélkül engedelmeskedett, amikor azt a parancsot kapta, hogy a fehér ruhás technikusok egyikét kísérje végig a gabonaföldeken. Forrón tűzött a nap. A látóhatáron magasodtak Csernobil vörös-fehéren csíkozott kéményei: legalább füst nem szállt már fel az erőműből.
Kemény feladat várt Konovra a búzaföldeken. Talán akkor sem végzett keményebbet, amikor gyorsan kötő cementtel kellett eldugaszolnia a csatornák víznyelőit, vagy amikor a törmeléket lapátolta. Ezúttal egyszerre két olajtartályt, két nehéz olajtartályt cipelt a hátán, hogy kevesebb időt fecséreljen visszafordulásra és újratöltésre. Ha a technikus érzékelői radioaktív foltot találtak a magas gabonaszárak között, Konov odalépett, és alaposan lepermetezte, ezzel megsemmisítve egy-egy négyzetméternyi termést, hogy a többi zavartalanul fejlődhessék – ámbár Konov el nem tudta képzelni, ki eszi majd meg ezt a búzát, amikor beérik.
Déltájban a technikus ragaszkodott a pihenőhöz – az ő döntése, nem Konové –, s a katona ekkor megkérdezte, mi történik a búzával. A társa félrehúzta a szája elől a gézmaszkot, úgy válaszolt:
– A sugárzás szintjétől függ. Aratás után majd megmérik. Ha a veszélyes szint fölött van, egyszerűen elraktározzák, amíg „kihűl”. – Elővett egy csomag cigarettát, és Konovot is megkínálta. Az a fejét rázta. Húzza csak félre a technikus a maszkját, ha akarja; ő a maga részéről nem felejtkezett meg az érvényben lévő utasításokról.
Amikor aznap este a szálláson leakasztotta a maszkot a szája elől, és a felcsernek nyújtotta ellenőrzésre, halk, ám vészjósló bip-bip-bip hangzott a tömpe sugárzásdetektorból.
– Nem komoly – ásított, és kikapcsolta a készüléket. Az a por azonban komisz dolgokat tartalmazott, és Konov örült, hogy legalább ő nem vette le odakint az álarcot.
Vacsorára a megszokott ételeket adták; híg leves, sózott hal, burgonya. Izgalmas rémhír szolgált fűszerként. Harminc nap után leváltják őket, mert addigra a nyári behívások eredményeképpen bőségesen lesznek újoncok.
– Nagyszerű. – Konov barátja, Miklasz a teájába mártogatta a kenyerét. – Hadd süssék meg a kopaszok a golyóikat.
Konov csöndben evett tovább. Kisvártatva félvállról odavetette:
– Azt hiszem, szívesen maradnék még.
Miklasz nem tudott úrrá lenni meglepődésén.
– Komolyan beszélsz? Mi bajod, Szerjozsa? Hiszen még lányok sincsenek itt, akikért érdemes lenne maradni!
– Lányok Mtyincinben sincsenek, csak disznók. – Konov nyugodtan félbehajtotta második szelet kenyerét, hogy nagyobbat haraphasson.
– Azok a disznók Mtyincinben legalább oroszul beszélnek. Itt még inni se lehet.
– Ha pedig tovább iszod azt, amit Mtyincinben adnak el neked, akkor megvakulsz.
– Jobb megvakulni, mint megpörköltetni a golyóimat! – Miklasz egészen komolyan beszélt. – Honnan tudod, hogy nem a tied lesz a következő hősi sírhely?
Erre nem volt frappáns válasza Konovnak. Pedig ami azt illeti, éppen eleget gondolkodott erről a lehetőségről. Arra a következtetésre jutott, hogy a katonai parancsok ezúttal fölöttébb értelmesek. Ő tehát aprólékos gonddal betartotta az összes utasítást: mit érintsen, hogyan lélegezzék, mit tehet. Soha életében nem volt ilyen tiszta. Naponta legalább hatszor zuhanyozott. Szolgálaton kívül mindig a laktanyául szolgáló, beszögezett ablakú öreg istállóban tartózkodott.
Mindennap kimosta a ruháit – az egyenruhát, nem azt a kezeslábast, amit akkor kapott, ha elhagyta a barakkot. Akármilyen meleg volt is odakint, sose vette le a sapkát, kesztyűt, maszkot. Minden másnap sorba állt a szálláshely végében felállított orvosi segélyhelyen, és megszúratta magát. A lelet minden alkalommal azt mutatta, hogy a vére még mindig bőviben volt azoknak a kis fehér micsodáknak, amiket leghamarabb megöl a sugárzás.
Az elmúlt három és fél heti időszakban Konov a csernobili romeltakarítás és tisztogatás tucatnyi különböző műveletében vett részt. A legrémisztőbb az volt, amikor a bedöglött reaktor tetejéről kellett futtában lehajigálni a forró grafittömböket. Az ember egyik oldalát a nap sütötte, a másikat meg a még mindig parázsló, hatalmas grafit- és uránmag. Háromszor is részt vett ilyen akcióban, de ezt a munkát már befejezték.
A többi feladat nem is volt félelmetes. Zömmel kifejezetten unalmas kulimunkát végeztek: homokzsákokkal megemelték a gátakat az erőmű hűtőtava körül, elterelték a patakokat, amelyek a Pripjaty folyóba ömlöttek, hosszú éjszakákon át magányosan őrködtek a harminc kilométeres zóna peremén, a sietősen felállított őrtornyok között, hogy visszatartsák az ostobákat, akik hazalopódznának elhagyott otthonaikba.
Konov leginkább azt szerette, ha a kiürített Pripjatyba szólította feladata. Lehetett az a feladat akármi, kezdve azzal, hogy folyékony gumit kell permetezni az elhagyott autókra, és végezve a törmelék teherautókra lapátolásával. Lassan-lassan saját városaként gondolt Pripjatyra. Ugyanolyan jól ismerte, mint odahaza Moszkvában a Lenin sugárutat; eligazodott mindenütt, a kisgyerekek vidámparkjától (vajon hol vannak most azok a kisgyerekek? És beleül-e valaha valaki az óriáskerék piros-fehér csíkos gondoláiba?) a központi körút mentén feltépett földekig, ahonnan buldózerrel kotorták össze a virágágyást és a zöldségeskertet egyaránt, és biztos helyre szállították.
Még az őrjárati szolgálat hosszú, magányos éjszakáit is szerette a városban. Olyankor puskát akasztott a vállára a fosztogatók ellen, és az elhagyott kutyák mindenhonnan hangzó, gyászos vonítását hallgatta a teliholdas éjszakában. Akármi volt is a feladat, Konov elvégezte. Sose panaszkodott, és másnap reggel frissen és készségesen jelentkezett újabb munkára.
A főhadnagy alig ismert rá Szergej Konov közlegényre.
A következő nap palackba vizeléssel kezdődött. Reggeli előtt a laktanya minden katonája felsorakozott, és egymás után belevizeltek a vizeletmintafiolákba. A sugártechnikus óvatosan megszagoltatta detektorával a mintákat; a jelek szerint azonban eddig egyetlen apró mérgező lövedék se került Konov szervezetébe, így hát nem is látott okot rá, hogy távozzon, amikor pedig szívesebben maradna. Márpedig maradni szeretett volna, jóllehet nem volt elragadtatva a lehetőségtől, hogy meg kell ossza a zónát ezer zöldfülű újonccal, akik sose értenék meg, milyen világ volt itt a robbanást követő, első rettenetes napokban.
Komoran mélázott az új tisztek érkezésének kilátásától. A jelenlegiekkel ki lehetett jönni; Oszipov főhadnagy már arról is letett, hogy folyton levágassa Konov haját. Az újak azonban mindezt megváltoztathatják, az pedig majdnem olyan rossz lenne, amilyen annak idején a kiképzőbázison volt.
Ezzel együtt is pontosan tudta: itt akarja tölteni a sorkatonai szolgálatból hátralevő – mennyi is? Alig harminc nap? Az még ezer óra sincs! – időt, éppen itt, a kiürített zónában, ahol segíthet Csernobil gyilkos romjainak eltakarításában.

Valamivel később Konov felkapta reggelis tálcáját. A szállás egyik sarkába húzódott vele. A főhadnagy melléült, és rágyújtott.
– Egyen csak tovább, Konov – parancsolta. – Nem hivatalosan jöttem. Magánbeszélgetés, ha nincs ellene kifogása.
– Parancsára, Oszipov főhadnagy elvtárs.
– Szeretnék kérdezni valamit, Konov. Miért jelentkezett önként, hogy továbbra is itt marad?
– Hogy a Szovjetuniót szolgáljam, Oszipov főhadnagy elvtárs.
– Jó, persze – morogta a tiszt –, de nem volt maga mindig ilyen lelkes. Régóta csodálkozom magán, Konov. Maga nem egy tökfej. Még iskolája is van, ugye. Már rég őrvezető lehetne. Tiszthelyettes-iskolára is mehetett volna. Miért volt maga olyan kibaszottul rossz katona?
Konov tűnődve nézett a parancsnokára. Úgy döntött, hogy megmondja az igazat:
– Az a helyzet, hogy egyetlen célom volt. Olyan gyorsan szabadulni a katonaságtól, ahogy csak lehet, főhadnagy elvtárs.
– Aha. – A főhadnagy nem is számított ennél jobb válaszra. – Gondolja meg, Konov. Egyáltalán nem olyan rossz hely a hadsereg. Persze, ha az ember közlegényként szolgál, az más. Megfontolhatná viszont, hogy jelentkezik valamelyik fegyvernem akadémiájára, akár magára a Frunze akadémiára, ahol én is végeztem. A tiszt élete egészen más.
– Hálás vagyok, főhadnagy elvtárs, a figyelméért – felelte Konov udvariasan. Lenyelte a fekete kenyér és a kása maradékát. A fehér kenyérszeletet a teával akarta megeszegetni.
– A Szovjetuniónak szüksége van jó tisztekre, Konov – mutatott rá a főhadnagy. – A nagy honvédő háború nem az utolsó volt, ugye tudja. – Konov illedelmesen bólintott. A főhadnagy folytatta: – Igen nagy veszély fenyegette akkor a hazánkat. Hatalmas csatákat vívtak ezen a környéken is. 1941-ben Hitler németjei egészen idáig eljutottak. Legjobb védelmi vonalunkat Pripjaty mocsarai jelentették.
– Mégis áttörtek?
– Itt a mocsaraknál nem. A harckocsik akkoriban nem voltak erre képesek. Kemény harcok dúltak Csernyigov környékén, tőlünk száz kilométerre keletre, és Kijev körül, lenn délen. Nehéz idők jártak akkoriban, de hova jutottak végül a fasiszták? Egészen Sztálingrádig eljutottak, ott aztán megtanulták, hogyan kell visszavonulni. Miért? Mert ott voltak a szovjet hadsereg bátor katonái és tisztjei. Maga is közéjük tartozhatna. Nem – emelkedett fel –, ne válaszoljon most. De szeretném, ha gondolkodna a dolgon.
Amikor a főhadnagy elment. Miklasz felállt a priccséről, és átült a barátjához.
– Mit akart tőled?
– Meghívott teára a tisztiklubba, mi mást akart volna? – mondta Konov. – Miért, mit hittél? Gyerünk, munkára. Ma ismét Pripjatyba megyünk.

A páncélozott szállítójármű megállt a rádiógyár néptelén épületénél. A két katona leszállt.
– Ide vele! – rendelkezett Konov.
Miklasz gúnyosan túljátszott gesztussal belenyúlt fehér overallja belsejébe, és előhúzta a zsákot, amelybe Konov a konyhai hulladékból visszamentett ételmaradékot gyűjtötte.
– Nagyméltóságod ebédje – kántálta szolgai alázattal. – Váljék méltóságod egészségére!
Konov fütyült rá. Elővette saját zsákját, melyet lehúzott a penészes kenyérdarabok és a tisztek vacsorájából megmaradt disznócsontok súlya. Körülnézett, hol célszerű letennie az elhagyott állatok számára hozott ennivalót.
– Úgyis elpusztulnak, te is jól tudod – jegyezte meg Miklasz.
– Előbb-utóbb ez történik mindannyiunkkal – válaszolt vidáman Konov. – Hadd odázzák el egy kicsit a kutyák.
Miklasz felsóhajtott.
– Még mindig ragaszkodsz hozzá, hogy önként itt maradj?
– Miért ne?
– Ezer meg egy ok miatt! Ha már ragaszkodsz az önkéntességhez, miért nem jelentkeztél valamelyik új falu építésére, ahol az itteni parasztokat akarják elhelyezni? Ott legalább emberek vannak körülötted!
– És napi tizennégy órán át áshatom a házaik alapját, mi? Én aztán nem! – felelte Konov, bár valójában nem ezért utasította el ezt a javaslatot.
– Pedig onnan legalább biztosan nem két fejjel térnél haza – morogta Miklasz.
– Ami viszont téged illet – vágott vissza Konov –, hasznodra válna még egy fej. Válassz magadnak épületet.
– Ó, a gyárépület rászolgál a szoros őrzésre – vágta rá Miklasz gondolkodás nélkül.
– Akkor őrizd. – Konov pontosan tudta, hogy Miklasz azt a tucatnyi láda dobozos kvaszt és Coca-Colát akarja szorosan őrizni, amit még a legelső katonák találtak a rádiógyár büféjében. Több mint a fele el is fogyott azóta. Konov azt fontolgatta, nem kellene-e figyelmeztetnie Miklaszt annak a veszélyére, hogy leveti a maszkját a Coca-Cola kedvéért; belátta, hogy értelmetlen lenne. Különben is, nyugtatta magát, a gyár belseje egész tiszta.
Pripjatynak csaknem a negyede egész tiszta volt már – csaknem egész tiszta. Még a legjobb háztömb körül is maradtak kiirthatatlanul radioaktív foltok, a szennyezés beivódott a burkolatba, vagy beszorult az épületek repedéseibe. Eltávolításukhoz le kellene mindent bontani. Az ilyeneket az ember figyelmeztető jelzéssel látja el, és a közelükben futva közlekedik. Helyenként azonban olyan épületek is adódtak, melyek sugárszintje alig haladta meg a háttérsugárzást.
Pripjaty városa látszólag alig változott az elmúlt három hét során. Élettelen geológiai képződménynek látszott. Kétségtelen, hogy előbb-utóbb bevonja a patina, és talán szét is mállik, addig azonban sok idő van még, s azalatt semmi se változik. A nyitva hagyott ajtók nyitva maradnak. A sílécek, gyerekkocsik, biciklik érintetlenül álldogálnak az erkélyeken. A fák alá állított autók, melyeket a tulajdonosaik az időjárás viszontagságai ellen ponyvával védtek, mozdulatlanul állnak ugyanott. A szél és az eső felcsavarták a száradni kiteregetett ruhát a kötelekre, ezek már nem csapdosnak a szélben; néhány ruhanemű túl hevesen csapdosott, és a kötélről elszabadulva most a járda szélén hevert, vagy egy elpusztult rózsabokorra borult. Konov megállt a sarkon, habozott, majd belépett az utca jobb oldalán egy hatemeletes ház kapuján.
Jó minőségű, új épületek álltak errefelé. A csernobili erőmű dolgozói számára épültek, s bár sietve húzták fel a falakat, valakinek gondja volt rá, hogy a beton tömör legyen és a szerelvények működjenek. Az áramszolgáltatást természetesen kikapcsolták már. Az apró kis felvonó a földszinten állt, ajtaja nyitva. Konov csak egy pillantást vetett rá, és megindult a lépcsőn fölfelé.
A lakók többsége gondosan bezárta maga mögött az ajtót távozáskor. A legfelső emeleten Konov minden kilincset erősen megmarkolt, meg is rázta őket; egyik se nyílt ki. Ennyit kívántak tőle, nem többet. Ő azonban nem sajnálta az időt, sorban valamennyi ajtóra rátapasztotta a fülét. Nem fosztogatókra számított, hanem arra, hogy valamelyik család a nagy sietségben és kapkodásban ott felejtett egy madarat, macskát vagy kutyát.
Semmi se hallatszott. Konov egy szinttel lejjebb megismételte a műveletet. A negyedik emeleten egy Dazscsenko nevű család – cédula tudatta a nevet az ajtó mellett – olyannyira sietett, vagy oly reménytelenül naiv volt, hogy nyitva hagyták a lakásuk ajtaját. Konov benyitott, hogy körülnézzen.
Undorodva fintorgott, ahogy beleszimatolt a levegőbe. Roppant kellemetlen szagok terjengtek itt. Az ő dolga azonban nem az volt, hogy szaglásszon, hanem hogy körülnézzen. Hozzá is látott. Balra nyílt a gyerek szobája, azaz két gyereké, javította ki magát Konov. Két kislány ruhái lógtak a fal mentén. Az egyik talán négyéves lehetett. A másik pedig, a szoknya és a blúz alapján, tizenéves pionír. A következő szobát, a szülők hálószobáját csaknem teljesen elfoglalta a dupla ágy, mely bevetetlen maradt, a komód fiókjai kihúzva, tartalmuk szétdobálva. A falon Lenin képe függött, mellette (Konov mosolyogva észlelte) egy ikon. Mindkét szoba az ablakokon beáradó napfényben fürdött, a penetráns szag azonban megmaradt.
Ha ez a saját lakása lenne, Konov biztosan ablakot nyitna. Egyrészt azonban nem az övé a lakás, másrészt pedig, mi értelme volna? Akármi büdösödik is, tovább fog büdösödni, a nyitott ablakon meg a legközelebbi időváltozáskor beesne az eső.
Márpedig itt és most nemcsak penészt és rothadást hoz az eső.
A bomlás bűze a konyhából jött. A hűtőszekrény ajtaja nyitva. Akármit tettek is bele, teljesen szétrohadt. Konov levegő után kapkodva becsukta az ajtót; ennél többet nem tehetett, bár megfordult a fejében, nem vetik-e szét annak az – ugyan mi lehet? csirke? leves? akárminek a bomlási gázai az ajtót.
Egészen kellemes lakás, állapította meg. Az előszobából még két ajtó nyílt: az egyikben mosdó és zuhanyozó, a másikban vécé. Valaki nagy gonddal kivágott néhány képet egy külföldi újságból – a szöveg alapján Konov svédnek vagy németnek vélte –, és az ajtó belső oldalára tűzte. A képek Lady Dianát és férjét, a walesi herceget ábrázolták. Szóval a kislányok ideültek a dolguk elvégzésére, és ábrándosan merengtek a gyönyörű páron. Az étkezőben kicsiny, de egészen új tévékészülék állt a földön, zsinórjai takarosan körétekerve. Nyilván szerették volna magukkal vinni, de a legutolsó percben belátták, hogy képtelenség bármit hozzátenni a csomagjaikhoz.
Sem fosztogató, sem pedig elhagyott állat nem volt itt, Konovnak pedig még több szintet végig kellett járnia. Addig babrált az ajtózárral, míg sikerült bezárnia maga mögött; amikor a család visszatér, mindent úgy találnak, ahogy itthagyták. A szagokat is.

Ha valaha visszatérnek.

A második épületbe lépve Konov megállt a küszöbön, körülnézett, fülelt. Meleg nap volt, de nem csendes. Ide hallatszott a buldózerek zaja egy másik városrészből, feltépik a szennyezett talajt, hogy a legveszélyesebb részét összegyűjtsék és eltemessék. A narancssárga locsolóautó sokkal közelebb dübörgött. Módszeresen végigmosta az üres utcákat, hogy megtisztítsa őket a mérgező portól. (De ki mossa le a mérgeket a tetőkről, falakról, ablakpárkányokról?) Konov kiáltani készült Miklasznak, aki, semmi kétség, odaát a túloldalon, a gyárban lődörög, csuklyáját leeresztve, és cigarettázik... hirtelen felkapta a fejét.
Valaki, nem túl magasan fölötte, nagyon halkan becsukott egy ajtót.
Ha fosztogató az illető, akkor nagyon kis termetű. Konov félreállt a liftajtó mögé, úgy hallgatta a parányi, óvatos lépéseket, a ruha suhogását és a ziháló lélegzetet, miközben az ismeretlen leóvatoskodott a lépcsőn. Amikor az utolsó lépcsőfordulóra tért rá, Konov előlépett, hogy a betolakodó szeme közé nézzen.
– Az ég szerelmére – kiáltotta csodálkozva –, mit keres itt, nagymama?!
Az öregasszony legalább nyolcvanéves volt, s még vékonyabb, mint ahogy sejteni lehetett. Ezüst- és palaszínű haját pici kontyba fogta olyan szorosan (és olyan kevés haja volt), hogy kivillant a fejbőr rózsaszínje. Öregasszonyos fekete blúzt és hosszú, fekete szoknyát viselt, kezében ültetőlapátot szorongatott.
A lapátot fenyegetően Konovnak lökte, mintha fegyvert fogna rá.
– Hol lehetnék máshol, te ostoba! – sipította. – Ez az otthonom!
– Ejnye, ejnye, nagymama! – korholta Konov. – Miért nem menekült el a többiekkel? Hogy jött vissza? Nem tudja, hogy életveszélyes itt maradni?
– Hogyan lehetne veszélyes számomra az otthonom? – vitatkozott az öregasszony. – A nevem Boriszova, és itt élek. Eredj, fiam. Menj el. Nagyon jól megvagyok itt; hagyj csak magamra.

Konov természetesen nem hagyhatta magára az öregasszonyt. Tíz perc túlfűtött vita után ő is beletörődött a megváltoztathatatlanba. Ezenkívül csak két lehetősége maradt: megölheti Konovot, és elrejtheti a tetemét, aminek következtében a katonák átkutatnák a terepet, vagy pedig hagyja, hogy Konov a sípjába fújva ide csődítse az osztag többi emberét, és együtt elvigyék innen.
– Maga olyan kedves fiatalember – alkudott a néni. – Megtenne egy apróságot? Egy egészen kis szívességet? És aztán, megígérem, magával megyek...
Amikor Konov elbúcsúzott az irányítóponton a kis öregasszonytól, az könnyes szemmel csókolta meg kesztyűs kezét. Konov vigyorogva ment a parancsnokához jelentéstételre. Oszipov főhadnagy rezignáltán hallgatta végig.
– Ilyenek az öregek! – sóhajtotta. – Mit lehet velük kezdeni? Megmondták nekik, hogy az életükkel játszanak. Tudják, hogy így is van, a tudatuk mélyén tisztában vannak a helyzettel... mégis visszajönnek. Mit is cipelt?
Konov habozott, aztán felsorolta.
– Néhány holmit a lakásából. Meg mást is: egy vallásos érmét, a jegygyűrűjét, néhány apróságot. Eltemette őket a földbe, segítettem neki kiásni.
A tiszt vállat vont. Oszipov főhadnagy végtére is jószívű ember volt, mindez azonban nem érintette.
– Lássam a tollat, Konov – nyújtotta a kezét a dózismérőért. A főhadnagy futó pillantást vetett rá, aztán megmerevedett. – Mit művelt, maga őrült? – förmedt rá. – Takarodjon a közelemből! Azonnal méresse meg magát!
Húsz perccel később, miután a sugárvédelmisek meztelen teste minden porcikája fölött megjáratták műszereik érzékelőit, Konov a körme alá szorult piszokra meredt.
Mégse valószínű, hogy túl gyorsan visszakerül a Mtyincinben állomásozó 416. Lövész Gárdahadosztály laktanyájába. Hallgatta a fültépő csilingelést, ahogy jobb keze ujjait a detektorhoz közelítette. Erről a kezéről húzta le a kesztyűt, hogy a bábuskának segítsen, amikor az esőcsatorna alatt a földben kotorászott értékeinek viaszosvászonba tekert kis csomagja után. Az orvos ránézett Konov kezére, és dühösen szitkozódott.
– Ha már a haját nem nyíratja, legalább a körmeit levághatná! Mióta van ez a kosz a körme alatt?
– Nem tudom. Talán egy órája.
– Egy órája! Hát – az orvostiszt szánakozva nyúlt a táskája után –, legalábbis azoknak a körmöknek menniük kell. Ha szerencsések vagyunk, az ujjakat talán megmenthetjük.

35. FEJEZET
Május 19-e, hétfő

A Fekete-tenger partja olyan népszerű a Szovjetunióban, mint Florida az Egyesült Államokban. Ez a Szovjetunió egyetlen meleg vizű, napsütötte üdülőövezete. A partot üdülők, szanatóriumok, ifjúsági táborok és kempingek szegélyezik. Az év minden szakában zsúfolt valamennyi. Külföldi turisták költik itt kemény valutájukat, az üdülők többsége azonban szovjet állampolgár, aki oly jól szolgálta hazáját, hogy megérdemel egy vagy két hét luxust. Úszás, könnyűbúvársport, windsurf, halászat, hegymászás, séták, napozás – a fekete-tengeri üdülés megannyi vonzó lehetősége. Jaltában találkozott Sztálin, Roosevelt és Churchill a II. világháborúban. Ott látható a Nyikitszkij arborétum, az öreg ház, melyben Csehov élt és alkotott csaknem száz éve. Szocsi mellett az ásványvízforrások és Novij Afonban a barlangok. Szuhumi, Macseszta, Szimferopol s száz másik település verseng a turisták kegyeiért, senkit se ér csalódás.

Serancsuk kiszállt az Il-86 repülőgépből. Azonnal meglátta feleségét a várakozók tömegében, közvetlenül a repülőtéri terminál kijáratánál. Gyengéden megcsókolta, majd lelkesen mesélni kezdte:
– Mit szólsz? Igazi Jumbo jet, háromszázötven utas fér bele! Ha Borisz visszajön, szervezzük meg, hogy ő is kipróbálhassa, jó?
– Hát persze. – Tamara gondterhelten nézte a férjét. Serancsuk elégedetten szemlélte az asszonyt. Tamara alig egy héttel korábban érkezett, s máris... trópusi külsőt öltött. Bronzbarnára sült. Sötét szemüveget viselt, fehéren mintázott zöldesszürke kendőt a fején, fehér blúzt és sortot. A koránál legalább tíz évvel látszott fiatalabbnak, ha az arcán tükröződő feszültségtől eltekinthetünk. – Vissza kell menned a kórházba? – kérdezte.
– Soha! – nyilatkoztatta ki Serancsuk. – Végleg elbocsátottak. Még azt is megígérték, hogy engedélyezik a visszatérésemet a Csernobili Atomerőműhöz ez után a kis vakáció után. Benne van a zárójelentésben, elolvashatod. De nem most. Most élvezni akarom munkásállamunk üdülőparadicsomát.
Gyorsan megtalálta és vállára lódította táskáját.
– Milyen csodásan meleg van! – lelkendezett, amikor kiértek a repülőtér épületéből a fekete-tengeri nap fényébe. – Okosan választottál, kedvesem.
– Komolyan? – aggódott Tamara. – Olyan nehéz eldönteni, hova menjen az ember. Ha például Szocsit választom, megnézhetnénk az Agur vízesést és a barlangokat...
– Mégis, nem pompás-e – vigyorgott Serancsuk –, hogy ilyen szerencsések vagyunk és válogathatunk? Egyébként itt vagyunk a legközelebb Borisz táborához, holnap oda is kocsizunk és meglátogatjuk. A mai nap azonban a kettőnké, kedves Tamarám, mivelhogy bőven van mit ünnepelnünk.
Tamara megadta magát.
– Ahogy akarod, drágám – suttogta. – De azért vigyázz magadra. Csak most jöttél ki a kórházból. Nem szabad kifárasztanod magad.

Lehet, gondolta Serancsuk, hogy az ő egészsége aggasztja Tamarát. Ez indokolná a tartózkodó modort, az alkalmankénti szórakozottságot, azt, hogy Tamara olykor-olykor habozva beszél.
De lehet mindez attól is, hogy Tamara fejében ugyanaz jár, ami Serancsukéban, nevezetesen az, amit Ahszmentova doktornő mondott Szmin temetésén.
Serancsuk négy napja gondolkodott az akkor hallottakon. Senkivel se beszélt róla, még a feleségével sem. Elsősorban vele nem. E négy nap alatt azonban alig gondolt másra. Felidézte házasságuk minden percét. Főként azon törte a fejét, hogy részletesen visszaemlékezzék valamennyi eseményre, ami Tamara teherbe esése táján történt. Kétségtelen, állapította meg szomorúan, meglehetősen viharos szakaszát élték akkoriban a házasságuknak. Sokat veszekedtek. És micsoda ostobaságokon! Hogy megdöbbent, amikor rájött, hogy a felesége féltékeny. Éppen őrá!
Ő meg elég bolond volt, és tréfával próbálta elütni.
– Hát persze – kiáltotta zabolátlanul –, minden lány utánam koslat! Buknak az acélfogaimra.
– Nem érdekelnek az utánad koslató lányok – vetette oda Tamara jegesen. – Az érdekel, hogy te koslatsz utánuk.
– Nem igaz – nyögte Serancsuk. – Ostoba vagy.
Aznap éjjel Tamara a fotelban aludt, egyetlen szobájuk távolabbi végében, míg ő álmatlanul és magányosan hánykolódott az ágyukban.
A dolgot az tette bonyolulttá, hogy Tamara nem volt teljesen ostoba.
Serancsuk valóban vonzódott egy nőhöz. Ő is a Moszkva környéki tőzegerőmű munkatársa volt, a személyzeti osztályon dolgozott. Serancsuk soha egy ujjal nem illette, de önmagának bevallotta, hogy nem hagyja hidegen az asszony. Sőt még rosszabb volt a helyzet. Mivel egy munkahelyen dolgoztak, ugyanakkor, ugyanoda kaptak beutalót. Semmi se történt – főleg azért, ismerte be Serancsuk, mert a nő azonnal kikezdett egy másik férfival –, ő azonban felkészült rá, hogy otthon kitör a botrány.
Legnagyobb meglepetésére a felesége szívélyesen fogadta. Ami azt illeti, szokatlanul szerető hitvesnek mutatkozott; szinte újraélték a mézesheteket.
Egy kérdés rágta most Serancsuk agyát: mit tett Tamara, amíg ő távol volt? És kivel?

A délutánt a strandon töltötték. A víz még májusban is hideg volt kissé Serancsuk számára, de jólesett, hogy a pálmafák levelén átszűrődő napfény melegében sütkérezve heverészhet, miközben Tamara féltő gonddal kenegeti a napolajat a hátára. Visszamentek tágas, levegős szobájukba a szanatóriumban. Fényes nappal szeretkeztek, alig váltottak szót, csak egymás karjába hullottak. Fontos dolgokról meg végképp nem beszélgettek, mert amikor Tamara komoly képet öltött, és megköszörülte a torkát, Serancsuk felpattant, és kijelentette, hogy éhen hal, ha azonnal nem mennek vacsorázni. Pompás vacsorát költöttek el egy tengerparti étteremben. Ráérősen eddegéltek, Szmin temetéséről beszélgettek, a fiuk jövőjét tervezgették, a csernobili erőmű sorsát találgatták. Későn este értek vissza a szanatóriumba.
– Gyere, élvezzük egy kicsit a friss levegőt – javasolta Serancsuk. A terasz a domboldalra és az azon túl elterülő tengerre nézett. A sarokban találtak egy kétszemélyes hintaszéket. Serancsuk átölelte a feleségét.
– Nagyon csöndes vagy, drágám – szólt nagy sokára.
– Gondolkodtam. – A felesége lassan, habozva beszélt. A félhomályban ismét feltűnt arcán a délutáni kifejezés, mely jelezte, hogy komoly dolgokról akar beszélni.
– Ha a jövőre gondolsz – kezdett sebes beszédbe a férje –, hadd szolgáljak néhány jó hírrel. Új személyzetis jött az erőműhöz, Ivanovnak hívják. Meglátogatott a kórházban, mielőtt elbocsátottak. Azt ígéri, állással várnak, s még a fizetés is jobb lesz. Mesélt arról is, hol lakunk majd a következő hat hónapban vagy egy évben.
Tamara szemében halvány érdeklődés csillant.
– Pripjatyban?
– Nem, nem Pripjatyban. Sokáig nem lakik majd senki Pripjatyban. Hanem Csernobilban. Emlékszel, a város kívül esik a harminc kilométeres zónán, és egész biztonságos. Új városrészt építenek oda, azt ígérik, jó minőségben. Zöld-félsziget lesz a neve, arról a környékről nevezik el, ahova épül. A lakásunk még a pripjatyinál is jobb lesz, ha elkészülnek az új házak. Ivanov megígérte, hogy a lakáskiutalási lista élére kerülünk, és már lerakták az alapokat. Válaszra várva elhallgatott.
– Jól hangzik – felelte Tamara kényszeredetten.
– Persze most – folytatta Serancsuk –, hogy nincs Szmin, aki rajta tartaná a szemét a dolgokon, ki tudja, mikor kezdenek repedezni a falak, és meddig maradnak az ajtók a zsanérjaikon? Ez azonban nem minden. Más örömhírem is van. Ivanov azt mondja, téged is felvesznek az erőműhöz. Az üzemi rendelőbe.
– Nagyszerű. – Most először gyúlt öröm Tamara arcán. Aztán ismét visszahúzódott.
– Fázol? – aggódott Serancsuk. – Talán be kéne mennünk, hogy jól kialudjuk magunkat. Reggel pedig meglátogatjuk a fiunkat.
Tamara hosszan hallgatott. Aztán a férjéhez fordult, és gyorsan, csaknem durván kibökte:
– Tisztáznunk kell valamit. Beszélt veled Ahszmentova doktornő?
Serancsuk egészen nyugodtan válaszolt:
– Az a vérszívó vámpír? Hogyne. Összevissza halandzsázott a vércsoportokról. Nem értem én az ilyesmit.
– Leonyid – Tamara hangja szomorúan csengett –, nem hiszek neked. Tökéletesen érted te annak a boszorkánynak a mondókáját.
Serancsuk megrázta a fejét.
– Amit én értek, kedvesem, az sokkal fontosabb holmi vérképvizsgálatoknál. Értem, hogy pompás fiunk van, aki világéletében az enyém volt. Talán elfelejtetted? Én masszíroztam a hátad, amikor Borisz még a hasadban volt, én jártam végig az összes moszkvai boltot gumibugyiért, etettem, büfiztettem, pelenkáztam... nyilván többet is segíthettem volna – tette hozzá őszintén. – Biztos, hogy rád maradt a neheze. Ez is elég azonban ahhoz, hogy tudjam, ki az én szeretett gyermekem, akit az én nagyon-nagyon kedves feleségem szült nekem. Mit érdekelnek engem a vércsoportok? Most pedig, kedvesem, mivel a szúnyogok is érdeklődnek a vércsoportom iránt, jobb lesz, ha bemegyünk, és ágyba bújunk.

36. FEJEZET
Május 20-a, kedd

A KGB mindig alapos munkát végez, néha pedig az aprólékosságig pontos. Olykor megelégszenek azzal, hogy csupán alapos munkát végezzenek, például egy házkutatás során. A háziak ilyenkor jobban örülnének egy tornádónak. Minden szekrényt, dobozt, fiókot kinyitnak, a tartalmukat feltúrják és szétszórják a padlón. A párnákat, matracokat felszakítják, kiöntik tartóikból a lisztet és a sót, feltépik a függönyök és lepedők szegesét; amikor pedig a KGB emberei távoznak, annyi papírt, könyvet, fontosnak ítélt miegymást visznek magukkal, amennyit a karjuk elbír. Amikor viszont az aprólékosságig pontos munkát végeznek, tovább tart a procedúra, de nem okoz akkora felfordulást. Ilyenkor hosszú tűkkel kutatgatnak, és nem szakítják szét a holmikat, az előírásoknak megfelelően magukkal hoznak egy helybéli rendőrt, általában vissza is teszik a helyére, amit kivesznek – bár néha nem nagyon rendesen. S előfordul, hogy még hivatalos házkutatási parancsot is felmutatnak.

A kijevi külvárosban álló kis lakás átvizsgálásakor például felmutatták Szelena, Aftazia és Vaszilij Szminnek a házkutatási parancsot. A helybéli rendőr kínosan feszengett, még sosem volt ilyen régi bolsevik társaságában. Hálásan elfogadta a teát, amivel a háziak kínálták, míg a KGB emberei a munkájukat végezték. S hogy mennyien voltak! Minden szobára hat szorgoskodó jutott. Egyikük csak feljegyzéseket készített, a másik dolga az volt, hogy rámutasson a különös figyelmet érdemlő helyekre, és négyen végezték a tulajdonképpeni munkát, gyorsan, szemmel látható gyakorlattal.
Ezalatt pedig a Szmin család, vagyis ami megmaradt belőle, udvariasan csevegett a rendőrrel.
– És itt van a vízellátásunk kérdése – magyarázta Szelena Színin, udvariasan felemelkedve a székéről, hogy a konyhai különítmény egyik embere felfordíthassa és alulról is megvizsgálhassa az ülést. – Azt hallani, hogy hamarosan a Gyeszna folyó és az új kutak vizét kapjuk. – A radioaktív szennyezést ugyanis nemcsak a Pripjaty folyóban, hanem a Csernobil körüli összes karsztvízben is mindenütt kimutatták, fel egészen a hetven kilométerre északra elterülő Bragin városáig.
– Hétezer régi kutat zártak le – erősítette meg a rendőr, majd a keresőkre pillantva hozzátette: – Legalábbis ezt beszélik.
– Így igaz – bólintott Szelena. Ismét helyet foglalt.
– Aftazia mama! Amikor reggel a piacon jártál, ellenőrizték a friss zöldségfélék minőségét?
– De mennyire! – Aftazia sugárzott a lelkesedéstől. – Ott járatták azokat a hogyishívjákot a paradicsom meg a gyümölcs fölött, és a műszer leghalkabb csipogására zutty, repült az egész szállítmány a szemétbe, és fuccs az eladási engedélynek. A mi szocialista államunk nagyszerűen gondoskodik a polgárairól. Még egy teát? – kínálta a feszengő rendőrt. Az a homlokát ráncolta, és elutasítóan rázta a fejét. – Az egészben a vásárlók a legrosszabbak – folytatta Aftazia. – El tudjátok képzelni? Sétálnak, sétálgatnak kofától kofáig, ázsiai arcokat keresnek, csak tőlük vásárolnának. A keleti tartományokból! Nyilván azt remélik, hogy innen kétezer kilométerre termesztett káposztához juthatnak. Én kizárólag tisztességes ukránoktól vásárolok – fejezte be erényesen.
– Nem mintha tatár és kalmük testvéreink nem volnának tisztességesek – egészítette ki Szelena.
– Hát persze – értett egyet Aftazia. Nyájasan rámosolygott a házkutatók vezetőjére. – Máris végeztek? Mi pedig milyen jól elbeszélgettünk a rendőr polgártárssal.
A KGB embere elgondolkodva nézegette. Rövid ideig úgy látszott, még talán a mosolyt is viszonozza. Aztán megrázta a fejét.
– Magunkkal viszünk néhány könyvet és dokumentumot, hogy tanulmányozhassuk őket – közölte. – Itt tessék aláírni a nyugtát.
– Ha nyugta, akkor önnek kéne aláírnia, és adnia nekem egy példányt – mutatott rá Aftazia Szmin. – No, hadd lássam. Ezek a levelek? Természetesen elvihetik őket; az idősebbik unokám írta őket, aki ismét bevonult alakulatához, és Afganisztánban szolgálja a hazáját. Ez a könyv? Szolzsenyicin írta, nem vitás, de nézze csak: ez az Ivan Gyenyiszovics egy napja, teljesen elfogadott mű. Sebaj, talán ön is élvezni fogja; vigye csak magával. – Végigturkálta a tucatnyi könyvet, aztán egymásra rakta őket, és széttárta a karját. – Ha szükségük van ezekre, vigyék. Hogy is vitatkoznék az állam szerveivel! Nem, sose vesződjék a nyugtával; kiben bízzam, ha a kormányban nem bízhatok? És köszönöm a figyelmességét.
A csekista lassú mozdulatokkal összehajtotta a papírt, közben nem vette le a szemét Aftaziáról. Alig harmincéves, halványszőke hajú, kellemes, kerekded arcú férfi volt. Túl fiatal, hogy egy efféle osztag parancsnokául nevezzék ki.
– Szmin elvtársnő – mondta –, maga igazán figyelemreméltó asszony. 1916 óta párttag. Az októberi forradalom hőse. És még ebben a korban is élénk, tettre kész!
– Úgy bizony – mosolygott Aftazia. – Hinné-e, elvtársam? Úgy érzem, most kezdek csak élni igazán!
A KGB-s bólintott, mondani akart valamit, de meggondolta.
– Lehet, hogy találkozunk még – indult az emberei után a lépcsőházba.
– No hát akkor... – Aftazia Szmin összeszedte a csészéket. – Tüntessük el ezt a rendetlenséget. – Elindult a hálószobájába. Unokája visszatartotta egy percre.
– Nagymama. Mit gondolsz, visszajönnek?
– Nem – rázta meg a fejét határozottan Aftazia. – Ha azt mondta volna, hogy biztosan találkozunk még, akkor talán visszajönnek. Ha azt mondta volna, hogy többet nem találkozunk, akkor biztosan visszajönnek. Ő azonban azt mondta: „lehet”, és ez azt jelenti, hogy sohasem. Gyere, segíts beágyazni.

Egy szinttel lejjebb Didcsukék mindent elkövettek, hogy ne hallják föntről a súlyos lépteket. Arra készültek, hogy kimennek hazatérő lányuk elé a vasútállomásra.
– Azon tűnődöm – Okszana szórakozottan fellibbentette a függöny sarkát, hogy kilessen az utcára –, helyes-e, hogy máris hazaengedjük a gyereket. A tábor végül is semmibe se kerül.
– Ezt már megbeszéltük, drágám – felelte a férje. – Lia nagyon szenvedett a honvágytól. Különben is, a veszély elmúlt. – Szobájuk falára pillantott, ahol a sugárszintmérő csoport krétajele tanúsította, hogy ebben a lakásban nem mérhető a háttér szintet meghaladó sugárzás.
– Én is azt hiszem – mondta Okszana rosszkedvűen, majd halkabban folytatta: – Még mindig itt vannak az autók.
A férje bólintott.
– Töltenél még egy teát?
– Mégis aggódom – jegyezte meg az asszony.
Az okokat nem részletezte. Aggódhatott az evakuált házaspár viselkedése miatt, akiket befogadtak; a férj, aki állást keres, nem volna nehéz eset, de a felesége ki se teszi a lábát a szobából, amit átengedtek nekik, és egész nap sírdogál. A fejük fölött történő események is aggaszthatták. Didcsuk helyesebbnek látta, ha a kislányukról beszél.
– Végül is – erőltetett mosolyt az arcára –, ha Kijev elég biztonságos ahhoz, hogy ide irányítsák a kitelepítetteket, mint a mi vendégeinket is, akkor igazán értelmetlen, hogy Liát megint másik helyre telepítsék át!
Okszana sóhajtott.
– Talán arról is gondoskodnunk illenék már, hogy visszahozzuk a szüléidet.
– Jól elvannak a nővéremnél – felelte a férfi. – Hadd legyen most rajta a sor.
– De gyermeket vár. És képzeld csak – kezdte boldogan, hogy eszébe jutott valami igazán érdekes beszédtéma, ami elnyomhatja a fenti hangokat –, csuda érdekes cikket olvastam a Dolgozó Nő legújabb számában. Tudtad, hogy a városi nők hetven és a vidékiek kilencven százaléka illegális abortusszal szünteti meg első terhességét?
– Illegális abortusszal? Megdöbbentő! – méltatlankodott Didcsuk. Lelke mélyén ugyanannyira örült a beszédtémának, mint a felesége. – Miért illegálissal, ha szabad kérdenem?
Okszana Didcsuk némán szemlélgette a férjét.
– Föltételezem, hogy sose jártál még abortuszklinikán.
Didcsuk döbbent, csaknem sértett arcot vágott.
– Mint ahogy te sem!
– Hát persze hogy nem – nyugtatta Okszana. – Legalábbis a magam dolgában nem. Irina Lavcsek azonban megkért, hogy kísérjem el, amikor teherbe esett.
Didcsuk arca elborult volna, ha nem uralkodik rajta.
– Ő az, aki külön él a férjétől?
– Verte őt a férje, tudod. Ő meg nem azt akarta, hogy a gyereket is verje, hanem hogy elválhasson tőle.
– Ha teherbe esett a férjétől, akkor ott nemcsak verés folyt. – Abbahagyta, a lépcsőházból beszűrődő hangokra figyelt. Mintha beszélgetnének a lépcsőfordulóban. Pislogott. – Hol is tartottunk? Hogy abortusza volt, te meg vele mentél, és fogtad a kezét.
– Kedvesem – bizonygatta Okszana –, egyáltalán nem volt könnyű neki. Az ő gyereke is volt. Különben is, ahhoz, hogy legálisan mehessen abortuszra, különleges orvosi engedély kellett, így természetesen mindenki tudott a dologról. A klinikán meg, amikor belépsz, mit gondolsz, mit látsz először? Hatalmas plakátot: „Édesanyák! Ne öljétek meg gyermekeiteket!”
– Senki se kötelezi, hogy ránézzen a plakátra, nem igaz?
– Lehetetlen nem meglátni. A műtét pedig igazán kellemetlen, mert gyakran nem pazarolják az érzéstelenítőt azokra a nőkre, akik abortuszt akarnak.
Didcsuk csücsörített.
– Mi lesz a haza üdvével? Hogyan marad erős a hazánk a következő generáció számára is, ha ilyen sok az abortusz?
Okszana nem válaszolt egyenesen. Méltó válasz csak az lehetett volna, ha felhívja a férje figyelmét rá, hogy nekik maguknak is csak egy gyerekük van, s a fő oka annak, hogy Okszana mindeddig elkerülhette az abortuszt, abban keresendő, hogy sikerült receptet szerezniük az oly nehezen beszerezhető fogamzásgátló eszközökre. Már nem örült, hogy felvetette ezt a témát. Mégis folytatta:
– A buta kislány tehát mindezt tudja, mert hallja az idősebb barátnőitől. Mit tehet? Lehet, hogy nem is akar törvényes abortuszt, mert ha túl fiatal, előbb meg kell szereznie a szülei engedélyét. Azt teszi tehát, amit a barátnői. Keres egy szülésznőt.
– És néha belehal.
– Így van, de... mi ez? – nézett kérdőn a férjére. Didcsuk csendre intve felemelte a kezét.
A lépcsőházból léptek zaja hallatszott. Okszana vakmerően résnyire nyitotta az ajtót, és mindjárt be is csukta.
– Elmennek – súgta.
– Ó! – sóhajtott a férje. Rengetegen voltak. Nem siettek, egymás közt mormogtak. Okszana a függönyt résnyire elhúzva óvatosan kikukkantott az ablakon.
– Beszállnak a kocsikba – jelentette. – Indulnak.
– Ó – mondta megint a férje. Pislogva nézte a feleségét. – Miről is beszéltünk?
– Nem emlékszem. Mindegy. Ha délután ki akarunk menni az állomásra, akkor most ebédet kell főznöm.
Az evéshez készülődve hallhatták, hogy odafent megint fel-alá járkálnak – sokkal kevesebben és sokkal könnyedebb léptekkel; a Szmin család a lakás rendjének helyreállításán fáradozott. Didcsukék nem beszéltek erről. Semmi haszna sincs megvitatni a szervek cselekedeteit, főként akkor nem, ha egyikük-másikuk még a közelben ólálkodhat. Még így is rugóként pattantak fel mindketten, amikor kopogtattak az ajtón.
Pedig csupán az öreg Aftazia Szmin volt az. Ahhoz képest, hogy az állam szervei csak most vizsgálták át a lakását, egészen derűsnek és gondtalannak látszott.
– Ugye, nem zavarok?
– Hát persze hogy nem – felelte Didcsuk udvariasan, de bizonytalanul. – Éppen a lányunk elé készülünk az állomásra.
– Ó, ma jön haza? Csodálatos. Én csak egy percig tartom fel önöket. – Nem söpörte éppen félre az ajtóból Didcsukot, de akkora magabiztossággal indult befelé, hogy a tanár kénytelen volt félreállni az útból. – Látogatókat kaptunk, bizonyára látták – mesélte vígan. – Micsoda kellemetlenség! Ők természetesen csak a kötelességüket teljesítették, mi pedig magától értetődően örömmel segítettünk, hiszen nincs mit rejtegetnünk. Mit is akarok mondani: ugye, megvan a menyem születésnapi ajándéka, amit magukra bíztam?
– Nem az unokájáé? – kérdezte ijedten Okszana Didcsuk.
– Tulajdonképpen mindkettőjüké – mosolygott Aftazia. Didcsuk lapos borítékot húzott elő az egyik fiókból. – Ez az? Ó, köszönöm. El is viszem, lehet, hogy kicsivel hamarabb átadom. Még valamit szeretnék kérni. Egy telefont. Interurbán hívás lesz, ragaszkodom hozzá, hogy kifizessem; fel kell hívnom egy régi barátomat Moszkvában. – Összehajtotta a borítékot, belegyömöszölte a táskájába, és engedélyre se várva, a telefonhoz indult. Hosszú számot tárcsázott, s azonnal felvették a kagylót.
– Halló – kezdte kedvesen. Nem mutatkozott be. – Csak azért jelentkezem, hogy sok boldogságot kívánjak a nagy nap alkalmából. Nálunk is volt egy összejövetel; szívesebben mentem volna a tiétekre. – Didcsukék nem hallhatták a választ, de Aftazia arckifejezéséből ítélve barátságos lehetett.
– Ó, hogyne – bólintott Aftazia. – A cikk teljes biztonságban van. Ami azt illeti, éppen nálam van. Az összejövetelünkön a vendégek is látni szerették volna, de sajnos épp nem volt kéznél. Nos? Mikor találkozunk legközelebb? Nem? Hát ha ti nem jöhettek le, talán mi beugrunk valamelyik nap. Hogy adjam postára az ajándékot? Ugyan, nem hinném, hogy az megbízható lenne; még elkallódna. Hát, a legjobbakat mindannyiótoknak.
Letette a telefont, a retiküljében kotorászott pénzért.
– Házassági évforduló – magyarázta. – Egy régi elvtárs fia; ki hinné, a kezemben tartottam csecsszopó korában, és képzeljék: már saját unokája van! Nem is tartom fel magukat tovább... és köszönöm, hogy a segítségemre voltak a születésnapi ajándékkal.
– Szívesen – felelték egyszerre Didcsukék. Komoran néztek össze, amikor az öregasszony távozott. A születésnapi ajándék kérdését azonban sosem beszélték meg, sem akkor, hiszen az egyik látogató bármely percben visszatérhet, sem pedig később.

Különben is, sokkal kellemesebb volt a leányuk hazatérése felől gondolkodni. Taxit rendeltek, s nagyvonalúan meghagyták a sofőrnek – illő borravalóval támogatva a parancsot –, hogy várja is meg őket. Az állomáson ezúttal sokkal oldottabb volt a légkör, mint három hete.
Nem csupán a Didcsuk szülők várták türelmetlenül a gyereküket. Eluralkodott az ünnepi hangulat... bár komor felhangok is érződtek. Most tették közzé a halottak legújabb hivatalos névsorát. Eddig huszonhármán vesztették életüket, közülük huszonegy férfi és két nő. Mindenki tudta, hogy ez a szám még emelkedik. S nem is csak egy héten át vagy az év hátralevő részében, hanem hosszú-hosszú időn át, ahogy a sugárzás okozta lassú rombolás eredményeképpen elrákosodnak a sejtek, halva születnek a magzatok, vagy ami rosszabb, élve születnek, sose látott rendellenességekkel. Az orvosok szerint legalább százezer, de meglehet, kétszer ennyi szovjet állampolgárt ért akkora sugárterhelés, hogy évtizedeken keresztül indokolt lesz gondos orvosi megfigyelés alatt tartani őket.

A vonat természetesen késett. Félóra elteltével Didcsuk felsóhajtott, és kiment, hogy kifizesse és elküldje a taxit. Ragyogó arccal tért vissza.
– Ezt képzeld el! – újságolta a feleségének. – Azt mondta, ingyen is várakozik! Az ő gyerekét is evakuálták, a fiú szombaton tér haza, a sofőr meg örülne, ha látná, hogy a mi gyerekünk épen és egészségesen megérkezett.
Okszana szemeit boldog, érzelmes könnyek futották el. Aztán belévillant az aggodalom.
– Szombaton? – A legtöbb kijevivel együtt őket is értesítették, hogy a következő néhány szombatot önkéntes társadalmi munkának kell szentelni, ezzel is elősegítendő annak a kilenc kilométeres vízvezetéknek a felépítését, amelyre ősszel lesz szükség. Akkor ugyanis az áradások következtében Kijev összes közelebbi ivóvízforrása ihatatlanná válik a Csernobil környékéről elkerülhetetlenül elfolyó víztől.
Didcsuk arcára kiült az aggodalom.
– Tényleg, egészen elfelejtettem. Talán csak kiengedik a fia elé – vélte.
A felesége nem figyelt. Meglepve nézte a szomszéd vágányt, ahol a délutáni moszkvai gyors vesztegelt. Egy öregasszony alkudozott a vasutassal, aki végül vállat vont, és hagyta, hogy a hölgy diadalittasan bevonuljon a peronra.
– Oda nézz, Aftazia Szmin – mutatta a férjének. – Mit keres itt? Nem is mondta, hogy Moszkvába készül!

37. FEJEZET
Május 21-e, szerda

A TWA légitársaság sirályszárnyat formázó terminálja a New York-i Kennedy repülőtéren nem csupán építészeti látványosság. A méretei is lenyűgözőek. Külön útlevél- és vámvizsgálat fogadja itt a külföldi utasokat. Ez enyhíti a zsúfoltságot ami igazán hasznos. Az Egyesült Államokba nem könnyű bebocsáttatást nyerni. A vámvizsgálatolykor nagyon alapos. Külföldi állampolgároknak vízumot és egészségügyi bizonyítványokat kell felmutatniuk. Néha gondosan kifaggatják őket politikai nézeteikről és esetleges büntetett előéletükről. Az is megesik, hogy a repülőtéren visszafordítják őket, fel kell szállniuk a hazafelé tartó gépre. Még az amerikai állampolgárok is éveken át panaszkodtak, hogy egy örökkévalóságon át kell hosszú sorokban várakozniuk. Oly sok képviselőt háborgattak emiatt a választói, hogy végül az amerikaiak számára megkönnyítették a hazatérést. A bevándorlási hivatal vizsgálatát elkerülik, és többnyire a vámnál is továbbintik őket, ha kijelentik: nincs elvámolnivalójuk. Akiket azonban felszólítanak, hogy fáradjanak be a szomszéd helyiségbe, azok rendszerint komoly kellemetlenségekre számíthatnak.

Komisz meglepetés volt Dean és Candace Garfield számára, hogy udvariasan kitessékelték őket a vámpultnál kígyózó sorból.
– Hiszen mindent ráírtunk a kérdőívre! – méltatlankodott Garfield. – Nem is beszélhettünk még a vámossal sem!
Aztán megpillantotta tévéhálózatának New York-i reklámfőnökét, aki egy fiatal hölgy és az Egyesült Államok Bevándorlási Hivatalának egyenruhás tisztviselője társaságában tartott feléjük.
– Ne törődjetek a csomagokkal – vigyorgott a reklámfőnök. – Bobby barátunk áthessenti őket a vámon; számotokra más programot szerveztünk addig.
A „más program” egy kis szobában kezdődött, ahol a közegészségügyi szolgálat egyik orvosa vért vett az ujjuk begyéből. Odakint pedig fél tucat újságíró és tévés fogadta őket, akik alig várták, hogy hírességekkel találkozzanak, s még türelmetlenebbül várták azokat a hírességeket, akik a csernobili katasztrófa közeléből érkeztek. Aznap este Garfieldék viszontláthatták önmagukat a hatórás hírekben.
– A csuda vigye el, fodrászhoz kellett volna mennem Párizsban – mérgelődött Candace.
A férje a csatornákat váltogatta.
– Nagyszerűen nézel ki, szivi, igazán – nyugtatta lojálisan. – Odanézz, még a CBS-be is beletett minket!
Úgy bizony. Igaz, hogy kevesebb időt kaptak, mint a saját hálózatukban, Garfield azonban így is viszontláthatta önmagát, amint belevigyorog a kamerába, és magyarázza:
– A doktor szerint hogyishívják, tellurium meg valamilyen más – urium került a szervezetünkbe a robbanás miatt. Ugyanez a helyzet mindenkivel Ukrajnában. Nem sokat kaptunk, nincs miért aggódnunk. És igen, a kijeviek egész jól vannak. Amennyire láthattuk, mindent eltakarítottak, bár nyilvánvalóan eléggé aggódnak a jövőjükért. De... a csudába is, ki ne aggódnék miatta?
– Kihagyták az egészet, ahol a Tanya elvtársnőről beszélek – panaszkodott Candace. A műsorvezető átváltott egy „idevágó jelentésre”.
– Szavad ne feledd – szakította félbe a férje. – Meg akarom hallgatni ezt. – Az „idevágó jelentés” az Amerikai Atommérnökök Egyesületének sajtóértekezletéről tudósított.
A szóvivőnek több időt adtak, mint Garfieldéknak. Elmagyarázta: a Csernobilban történtek sosem fordulhatnak elő Amerikában. Hogyne, itt is voltak a múltban balesetek... jelentéktelen technikai zavarok, ha tárgyilagosan szemléljük őket, és ha nem tartozunk az antinukleáris megszállottak közé. És természetesen senki se sérült meg ezek során. Vagy legalábbis nagyon kevesen. Igen, igaz, hogy a korábbi jelentésekkel ellentétben a Csernobili Atomreaktornak van védőburka, de négyszögletes és nem kupola alakú. Igen, kétségtelen, a Three Mile Island idején az ottani hatóságok is napokon át visszatartottak minden információt. Hogyne, az Atomenergia Felügyelet elnöke ingerültségében mondott valami olyasmit, hogy a jelek szerint azért nem mindig veszik komolyan a sajtószabadságot az Egyesült Államokban; jó, persze, fejezte be a szóvivő láthatólag bosszúsan, rengeteg szőrszálhasogató érvet lehet felhozni az amerikai atomenergetika ellen. Ezt teszik a Jane Fondák és azok az emberek, akik a bálnákat szeretik. Hadd tegyék, joguk van hozzá.
Mindazonáltal kétségtelen, hogy nálunk ilyesmi nem történhet. A csernobili események is csak azt igazolják, hogy az oroszokra nem lehet magasan fejlett technikát bízni. Vezetési módszereik kritikán aluliak. Nem vitás, hogy a csernobili vezetők nagy bajban vannak, de rá is szolgáltak!
– Krisztusom – Garfield tovább kapcsolgatott a csatornák között, de csak az időjárásjelentés jött be –, nem tetszik nekem ez a dolog. Remélem, Szemjon unokabátyám jól van.
– Kár, hogy nem a kék ruhát viseltem – mondta a felesége.

Volt egy másik „idevágó jelentés” is, de az nem szerepelt a hírekben. Garfield sajtófigyelő szolgálata viszont annak rendje és módja szerint eljuttatta hozzá az újságkivágást. A Franciaországból érkezett tudósítás szerint a Cap La Hague nukleáris újrafeldolgozó üzem öt dolgozója szenvedett sugárfertőzést – egyikük a megengedett évi dózis ötszörösét –, amikor radioaktív folyadék szivárgott el az egyik csőből.
A hír nem vert nagy visszhangot az Egyesült Államokban. Még Franciaországban se vették túl komolyan, kivéve egyetlen újság szerkesztőségét, ahol egy vállalkozó kedvű riporter a balesetnél sokkal aggasztóbb tényre bukkant. Kiderült, hogy tavasszal kritikus állapotba került egy másik francia reaktor. A primer áramkör hibája miatt leálltak a szivattyúi. Ez önmagában is elég rossz volt, s még súlyosabbá vált a helyzet, amikor a teljes leolvadást megelőzendő, a dízelüzemű tartalék áramkört akarták bekapcsolni. Az első generátor csődöt mondott. Az utolsó szalmaszálat a második generátor bekapcsolása jelentette.
Ez a generátor történetesen működött. Az így előállított elektromos árammal üzembe helyezhették a szivattyúkat, és így megelőzték a leolvadást. A franciák tehát a katasztrófát elkerülték, mert sikerült leállítani a megvadult reaktort. Káromkodtak egy keveset, és néhányan hazamentek alsóneműt cserélni; ez volt az egész.
Ez a riport se keltett szenzációt, mivel szerencsés befejezésről számolhatott be... eltekintve attól, hogy (amint a riporter a szerkesztőjét tájékoztatta) igazán szerencsésnek mondhatják magukat a franciák, amiért meleg tavaszi napon történt a baleset. A második tartalékgenerátor is dízelüzemű, és az erőmű dolgozói szerint hideg időben a dízelmotorokat általában nem lehet beindítani.

38. FEJEZET
Május 22-e, csütörtök

A Csernobili Atomerőmű még mindig nem működik, és egy darabig nem is fog. Derűlátó vélemények szerint azonban előbb-utóbb újra beindul. Az erőmű még a levegőből nézve is szokatlan, új látvány.
A törmelék nagy részét elkotorták. A tervezett 5. reaktor számára ásott hatalmas üreget félig megtölti a radioaktív hulladék és a kiásott talaj. Földből emelt rámpák vezetnek az erőmű belsejébe, a turbinacsarnokba és mindenhová, ahol nehézgépekre van szükség. A kép hihetetlen erőfeszítésről tanúskodik. Csernobilban a Szovjetunió összes erőforrását igénybe veszik. Teherautó-konvojok, vonatok, repülőgépek hozzák az utánpótlást az ország minden részéből: csöveket, fúróberendezést, javítási és építőanyagokat, bármit; legalább négyezer-ötszáz teherjármű és további nyolcszáz busz dolgozik Csernobilban.
A három épségben megmaradt reaktor munkaterülete immár teljesen légkondicionált; tekintettel a radioaktív porra, a háromszoros szűrőket állandóan ellenőrzik, és kétóránként cserélik. A szabad felületeket vastag, sugárzásbiztos, ólomtartalmú festékkel mázolták le. A dolgozók rövidített műszakokat tartanak. Páncélozott szállítójármű hozza-viszi őket. Az erőmű területének legnagyobb része továbbra is tiltott terület, csak a sugármentesítő osztagok léphetnek be. A generátorok hűtővize még mindig a hűtőtóból jön, de ez a víz már radioaktív. Az ivó- és mosdóvizet független hálózatról biztosítják. Új kutakat fúrtak három kilométerrel távolabb, onnan érkezik csővezetéken a víz. Elég kevés. Az erőmű legalább akkora hiányt lát munkáskézben, mint ivóvízben, és a munkásokat is messziről kell szállítani; többségük számára Csernobil városa a legközelebbi lakható hely.

Első munkanapján Serancsuk harminc kilométert utazott a várostól az erőműig. Páncélozott csapatszállító jármű vitte munkahelyére.
Serancsuk sose ült még páncélautóban. Azzal a tucatnyi dolgozóval se találkozott korábban, akik most vele együtt tették meg a hosszú utat az erőműig. A páncélkocsi biztonságában senki se bíbelődött a porálarcokkal. Valamennyi arc új volt számára. A jelek szerint a többiek jól ismerték egymást, úgy beszélgettek, ahogy hosszú időn át összeszokott kollégák közt szokás. Serancsuk mégis bizonyosra vette, hogy egyikük sem volt az erőmű alkalmazottja azokban a régmúlt időkben...
Régmúlt időkben? Hiszen, ha jobban utánaszámol, alig huszonhét nap telt el a robbanás óta! Még annyi sem: szombat reggel 1.23-kor lesz éppen négy hete.
Úgy érezte, a fél élete eltelt azóta.
– Tegyék fel a maszkokat, kérem – figyelmeztette őket a PCSJ vezetője. Vigyorogva húzták fel az álarcokat. A szállítójármű nagyot zökkent, és megállt a bejáratnál. Serancsuk is felállt a többiekkel együtt, de a vezető udvariasan feltartotta a kezét.
– Ne szálljon le, Serancsuk elvtárs. Önt a személyzeti osztályon várják. Az tizenkét kilométerrel távolabb van, a parancsnoki ponton.
– De én meg akartam nézni az erőművet! A sofőr habozott.
– Jöjjön, üljön mellém – ajánlotta végül. – A szélvédő ólomüvegből van; itt legalább kiláthat. Szaladunk egyet az erőmű körül, talán láthatja, amit akar; úgyis fel kell vennem másokat is, akik a parancsnoki pontra igyekeznek.
A Csernobili Atomerőmű körül senki se „szaladt” a szó szoros értelmében. Túl sok serénykedő földmunkagépet kellett kerülgetni, túl sok területet zártak el kötélkordonnal és a sugárzásra figyelmeztető táblákkal, túl sok helyen kotorták el a szennyezett útburkolatot a földekék és buldózerek, mély kátyúkat hagyva maguk után. A PCSJ bukdácsolva kanyargott az akadálypályán. Serancsuk lelkesedése rohamosan csökkent. Az erőmű nemhogy jobban nézett volna ki, mint amikor utoljára látta, még rosszabb képet mutatott. Hozzá se kezdtek a javítási munkákhoz, az erőfeszítések változatlanul a bontásra irányultak. Természetes, gondolta Serancsuk letörten, először a rothadó részeket kell eltávolítani, csak aztán indulhat az újjáépítés...
Befordultak a következő sarkon. Serancsuk megpillanthatta a felrobbant reaktor roncsait.
Hatalmas, sokcsuklós daru magasodott a 4. reaktor maradványai fölé. Hogyan, hogyan nem, a megmaradt falak szederjes, beteges rózsaszínt öltöttek; mintha szégyenkezve pirulnának, gondolta fanyarul Serancsuk. Óriási, ablaktalan, hernyótalpas munkagép gubbasztott mozdulatlanul az egyik töltésen. Kisebb járművek kerülgették. Az út, ha lehet, még rosszabb volt, mint az erőmű eddigi, viszonylag sértetlen területein, a vezető azonban komor képpel a gázba taposott. Vadul rázkódva száguldottak tovább. A sofőr arcán csak akkor engedett fel a feszültség, amikor az ablaktalan irodaépület már elválasztotta őket a romoktól.
– Ennyit lehet látni – mondta Serancsuknak. – Most felvesszük a következő csapatot, és irány a parancsnoki pont.
A meleg, délutáni szellőben csapkodó sátorvászonból összeállított építmény előtt álltak meg. A sofőr dudált. Hét-nyolc férfi sietett elő. Fehér vagy zöld védőöltözékük és maszkjuk alatt teljesen felismerhetetlenek voltak. Serancsuk reménykedve nézegette őket, ahogy a PCSJ belsejében lehúzkodták a maszkjukat, miután a sofőr bezárta az ajtót. Most se talált ismerőst.
A motor dübörgését túlkiabálva kölcsönösen bemutatkoztak. Serancsuk meglepetéssel vette tudomásul, hogy a mellette ülő férfi hadseregtábornok, a túloldalon pedig az Atomenergia-ügyi Minisztérium egyik szakértője foglalt helyet. Zöld vagy fehér kezeslábasukban teljesen egyformák voltak. A minisztériumi ember meglepve vette tudomásul, hogy Serancsuk a robbanás előtti idők óta tartozik az erőmű vezetői közé.
– Csakugyan? Pedig azt hittem, mindannyian... távoztak – fejezte be, elvetve a halottak vagy börtönben vannak kifejezést.
– Néhányan megmaradtunk – felelte Serancsuk szárazon. – Hogy állnak a dolgok az erőműben?
A tizenkét kilométeres út során a tájékoztatást hallgatta. Hetven tonna ólomsörétet dobtak le helikopterekről, és elnyelő réteget olvasztottak a reaktormag fölé („De még így is akkora ott a sugárzás, hogy a környező tetőkön egyszerre csak egy percig dolgozhatnak a takarítómunkások!”). Hatalmas betontáblákat öntenek, a reaktornál beemelik őket, újra befalazzák velük a reaktormagot. Hatalmas acéltartályokban gyűjtik a takarítás során elfolyó vizet, hogy ne szennyezzék tovább a már amúgy is károsodott talajvizet az erőmű körül. Acélajtókat hegesztettek a 4. reaktormag közelében vezető folyosókba, hogy sose nyissák ki őket, s majd részét képezzék a „szarkofágnak”, melybe mindörökre betemetik a reaktormagot.
– Mindörökre? – visszhangozta Serancsuk. – Hogyhogy mindörökre?
– Mindörökre, az annyi, mint mindörökre – felelte határozottan a minisztérium embere. – A maga életében és a gyermekeiében, az ő gyermekeikében... valószínűleg évszázadokon át. A Csernobili Atomerőművet rég leállítják és szétszedik, de a szarkofág még mindig ott áll majd.
– Amikor a többi reaktor ismét működésbe lép, az emberek e mellett a... szarkofág mellett fognak dolgozni?
– Mindennap. És figyelik, mit mutatnak odabent a műszerek, nehogy valami elszabaduljon. Mindig. Örökké.

Az irányítóközpont többé-kevésbé tartósan megtelepedett egy nyári Komszomol-táborban. Serancsuk kiszállt a többiekkel együtt, és a sofőr útmutatása szerint végighaladt a kaviccsal felszórt ösvényeken a tábor hajdani irodaépületéhez. Észre se vette a barakkokra és étkezőhelyiségekre árnyat borító, gyönyörű fákat. Igyekezett megbarátkozni a szigorú szóval: „örökké”.
Sose gondolta végig, mi történik majd a tönkrement reaktormaggal. Ha egyáltalán gondolt rá, úgy vélte, szétszedik és eltemetik. Egyszerűen nem jutott eszébe, hogy a blokknak ott kell maradnia, ugyanolyan forrón, ugyanolyan fenyegetően, mindörökké.
A személyzeti és biztonsági részleg irodái a jól megépített, rusztikus ház második emeletén voltak. Az eredeti épületet dupla ajtókkal és dupla ablakokkal egészítették ki, és minden harmadik ablakra testes légkondicionálót szereltek háromszoros szűrővel. Akármekkora a forróság odakint, idebenn kellemes a levegő. Serancsuk első pillantása az ablaknál álldogáló férfira esett, aki a kinti ligetes tábort nézegette; hiszen ez az operátor szökött meg: mi is a neve? Kalicsenko? Hátul összefogott kezekkel ácsorgóit. Amikor megfordult, és Serancsukra nézett, arcán egyszerre suhant át a felismerés és valami védekező ellenségesség.
Serancsuk megadta a titkárnőnek a nevét, majd odaköszönt:
– Jó napot! – Azután, egyéb beszédtéma híján, megkérdezte: – Maga aznap éjjel szolgálatban volt, ugye?
– Egy ideig – ismerte el Kalicsenko óvatosan.
Serancsuk elgondolkodva nézte.
– Össze kéne jönnünk hamarosan, hogy egyeztessük a tapasztalatainkat, ha nincs ellene kifogása. Rengeteg kérdésre még mindig nem kaptam választ.
– Magától értetődik – felelte Kalicsenko udvariasan. Bárcsak esnél össze holtan, gondolta magában. Kérdések! Mintha nem válaszolt volna legalább tízezer kérdésre eddig is... és nem vitás, hogy az első osztály új titkárának további tízezer kérdése lesz, ha majd fogadja.
Amikor azonban Ivanov, az első osztály titkára kijött az irodájából, csupán érdektelen, futó pillantást vetett Kalicsenkóra. Serancsukhoz fordult szívélyesen mosolyogva:
– Ó, nagyszerű! Fáradjon be, kérem!
– Igazán köszönöm – tiltakozott udvariasan Serancsuk –, de Kalicsenko operátor előttem érkezett.
– Nem tesz semmit! Teljesen rendben van! – sugárzott Ivanov. – Bizonyos vagyok benne, hogy az operátor szívesen vár egy kicsit. Ne zavarjanak – parancsolta a titkárnőnek, és betessékelte Serancsukot az irodába. Kalicsenko mogorván nézett utánuk.

Érezhető volt a különbség Hrenov és az utóda, Ivanov között: az egyik ravasz és bizalmaskodó, a másik dagályosan kedélyes. Az érdemi különbség azonban csak annyi, mint a málnafagylalt meg a meggyfagylalt között. Mindkettejük bensőjében azonos hőmérséklet uralkodott, és ez a hőmérséklet fagyos volt. Ivanov túláradó szívélyessége, ahogy aznap bekísérte Serancsukot az irodába, az égvilágon semmit sem jelentett a jövőre nézve. Csupán azt mutatta, hogy Ivanov szeretné, ha a hidrológus mérnök aznap barátként tekintene rá.
Serancsuk tehát nem lepődött meg, amikor Ivanov egy kacsintás kíséretében palackot varázsolt elő asztala mélyéről, és szemét összecsippentve megvallotta, hogy sajnos csak borral szolgálhat, igaz viszont, hogy a legjobb grúz borral.
– Parancsoljon, Leonyid – töltötte csordultig a poharát –, foglaljon helyet. Nem, ne abba a kemény székbe. Üljön oda az ablak mellé, a díványra. Én is odahúzom a székemet. – Felemelte a poharát. – A Csernobili Atomerőmű jövőjére! Mint nemzetünk, ellenáll az élet viharainak, és megacélozzák a sorscsapások!
– Helyes – mondta Serancsuk óvatosan. Hörpintett a borából. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a személyzetis alig nedvesítette meg a pohara alját.
Valami megváltozott.
Serancsuk csak találgathatta az okát, de kétségtelenül más volt a légkör, mint rövid moszkvai találkozásuk során. Vendéglátója nem csupán szívélyesen viselkedett: sugárzott.
– Ahogy mondottam volt, kedves Leonyidom, nagy-nagy szükségünk van önre. Úgy érzem, meg kell mondanom... nem hivatalos még ugyan, de miért ne tudhatná... a balesettel kapcsolatban folyó előzetes vizsgálat szerint teljesen tiszta a maga háza tája.
– Vizsgálat? – ismételte Serancsuk bizalmatlanul.
– Egyelőre nagyon kezdeti stádiumban van – biztosította Ivanov. – S hogy micsoda rothadt mocsokra derül fény! De ezt nyilván tudja is. Ami viszont személyesen önt illeti, a cselekedetei minden bírálaton felül állnak. Világos, hogy folytonosan jelezte a hiányosságokat, és ha tehette, a kijavításukon fáradozott. Úgyhogy önnel kapcsolatban nincs vádaskodásnak helye. Sőt azt hiszem, dicséretben részesül majd. Még kitüntetésről is beszélnek.
– Nem kell nekem kitüntetés – dörmögte Serancsuk.
– Kedves barátom! Teljesen megértem az álláspontját. Senki se ácsingózik ilyesmiért, mindazonáltal elismerésre méltóan viselkedett, és ha az állam nyilvánosan kifejezésre kívánja juttatni elismerését, azzal legalább példát állít a többiek elé.
Serancsuk a fejét rázta.
– Az egyetlen ember, aki tényleg kitüntetést érdemelne, halott.
– Ó? Csakugyan? No és ki légyen az, ha kérdenem szabad? – kérdezte udvariasan Ivanov.
– Hát kétség fér hozzá? Szmin igazgatóhelyettes, természetesen.
– Ó – csücsörített Ivanov. – Értem. Szóval Szmin, mi?
– Hát persze hogy ő. Maga még nem volt itt akkor, Ivanov. Fogalma se lehet róla, mit tett Szmin ezért az erőműért. Ócska anyagokról és hitvány munkafegyelemről beszélnek, nem is teljesen alaptalanul; de mindez sokkal rosszabb lett volna Szmin nélkül. És sokkal jobb, ha ő lehetett volna az egyszemélyi vezető, ahogy meg is érdemelte!
– Uhum – mondta Ivanov közönyösen, s a palackért nyúlt. – Hadd töltsék még. – Serancsuk udvarias tiltakozási kísérletei ellenére ismét csurig töltötte a poharát. – Érdekes, hogy éppen most említi Szmint. Az igazat megvallva sok minden érdekel engem is vele kapcsolatban. Sosem találkoztam vele, amíg életben volt, ezt ön is tudja. Véleményemet a nyilvántartott adatokra, no meg az önhöz hasonló emberektől hallottakra kell alapoznom.
Ivanov rámosolygott Serancsukra a pohara fölött, a választ várta. Aha, gondolta Serancsuk. Kibújik a szög a zsákból. A kihallgatás tárgya Szmin.
– Szmin igazgatóhelyettes nagyszerű ember voltfelelte elővigyázatosan.
– Csakugyan. – A személyzetis ismét csücsörített. – Én persze kénytelen vagyok az ön megfigyeléseire hagyatkozni. Ugye, nem venné rossz néven, ha feltennék néhány kérdést, hogy elősegítsem saját véleményem kialakítását Szminről?
– Miféle kérdéseket?
– Ó, különféléket. Csak hogy benne legyek a képben. Például úgy tudom, közös szobában voltak Szminnel a Moszkvai 6. Számú Kórházban. Azon tűnődöm... miről beszélgettek?
Később abbamaradtak a beszélgetésekkel kapcsolatos kérdések, helyettük Szmin látogatói kerültek terítékre. Harmadik pohár borát hörpölgetve Serancsuk rájött, hogy Ivanov bizonyosan sokat tud már Szmin látogatóiról, nyilván akadt a kórháziak között is egy-két jótét lélek. Mégis többre volt kíváncsi. Hogy például Serancsuk, úgy is, mint Szmin szobatársa, hallotta-e, miről beszélget Szmin.
Serancsuk egyre elővigyázatosabban válaszolt. Kétségtelen, hogy az összes adat és jegyzőkönyv Ivanov rendelkezésére áll. Serancsuk tehát óvatosan kerülgette azt, amit hallott vagy sejtett az idősebbik fiú kábítószerügyéről. A Szmin családon kívüli látogatók? Hogyne, egy vagy kettő. És ketten igen-igen magas helyről, nemde, kérdezte Ivanov mosolyogva.
Serancsuk gyanakodva habozott. Pedig mitől tarthat? Igazán nem árthat Szminnek az a tény, hogy a legmagasabb beosztásokban is voltak barátai. Serancsuk tehát készségesen beszámolt a Központi Bizottság két tagjáról – elismerte, mekkora hatást gyakorolt rá, hogy ott láthatja őket –, azonban illetlen lett volna hallgatóznia, sőt ha tehette, tapintatosan elhagyta a szobát, amikor Szminhez látogató érkezett.
– Magától értetődik – udvariaskodott Ivanov. – Különben is, más eszközök révén is érintkezhetünk embertársainkkal. Levelek útján, például... Vagy esetleg napló... Emlékei szerint írogatott valamit Szmin a kórházban?
Serancsuk megint habozott. Egyre kevésbé tetszett neki a kérdések új iránya.
– Hát, igen – engedett vonakodva –, de nem tudom, mit. Sohasem mutatta meg. Föltételeztem, hogy a családjával levelez, vagy a végakaratát írja... nem tudom, sose láttam közelről.
– És mit olvasott Szmin elvtárs? Látta őt olvasni?
– Olvasni? Szinte soha. Tudja, fájdalmat okozott neki. Olykor mintha a Pravdát láttam volna a kezében. Egyszer-kétszer könyvet is, de sohasem tartósan.
– Értem – mondta Ivanov. – Csak újságot és egyszer-kétszer egy könyvet. Nincs abban semmi rossz, igaz? Engem viszont, tudja, egy bizonyos dokumentum érdekel, hátha azt is olvasta. Összefűzött papírlapokról van szó, valószínűleg írógépen készítették. Talán tizenhét oldal összesen. Semmi effélét se látott?
Serancsuk a fejét rázta. Ivanov a falat bámulva mélázott. Aztán megkérdezte:
– És ön találkozott-e akár Misko, akár Milaktyijev elvtárssal, a Központi Bizottság két tagjával?
– Csak a kórházi szobában... és igen, a temetésen is, de csak egy percre.
Ivanov hallgatott, majd elmosolyodott, és újabb pohár bort töltött.
– Most pedig – mondta vígan –, mielőtt hazasietne kedves feleségéhez, aki nyilván türelmetlenül várja, hogyan tetszik önnek az első munkanap a régi munkahelyén, beszélgessünk egy kicsit az ön jövőjéről. Nagyon komoly sugárdózist kapott, ugye tudja.
– A kórház véglegesen, gyógyultan elbocsátott – védekezett Serancsuk.
– Ön mindenesetre túllépte az atomerőmű dolgozói számára megállapított határt. Általában mindenkit elküldenek, aki huszonöt radot összeszed. Ön legalább nyolcvanat kapott. Sajnos soha többet nem léphet a reaktorterembe.
– Hiszen ez képtelenség! – kiáltotta Serancsuk megrettenve. – Hogyan végezzem anélkül a munkámat?
– Egyszerűen – mondta kedvesen Ivanov. – Más helyiségben, más munkakörben. Nem, dehogy küldjük el. Itt van önre szükségünk még egy ideig, tanácsadóként a kár felszámolásán dolgozó személyzet mellett. Utána, ha van kedve, elmehet egy időre, de csak azért, hogy részt vegyen a nukleáris biztonságtechnika tárgyában szervezendő tanfolyamon. A minisztérium valamennyi vezető beosztású munkatárs számára kötelezően előírta a részvételt. Amikor pedig visszatér közénk Csernobilba, önre bízzuk a teljes személyzet biztonságtechnikai képzésének, valamint az új biztonsági szabványok végrehajtásának és végrehajtatásának a feladatát. Nagyon felelősségteljes állás, Leonyid. Kérem, ne utasítsa vissza.
Serancsuk a borospoharát bámulta.
– Áthelyezésemet kérhetném egy másik erőműhöz. Hagyományoshoz.
– Természetesen megteheti. Nem akadályoznám. Mégis szeretnénk, ha köztünk maradna.
S tulajdonképpen nincs választása, hiszen hogyan is hagyhatná el Szmin igazgatóhelyettes erőművét?
– Rendben van – mondta végül.
– Nagyszerű! Csodálatos! Lássuk csak, most csütörtök van... nincs értelme, hogy holnapra bejöjjön... jobb a hosszú hétvége, ismét össze kell szokniuk a kedves feleségével, no nem? Mondtam már, mennyire örülök, hogy továbbra is ön mellett maradt? – Ahogy Serancsuk megmerevedett, Ivanov még hozzátette: – Ó, Serancsuk elvtárs, hogy el ne felejtsem: ha ismét összefutna akár Misko, akár Milaktyijev elvtárssal, feltétlenül tudassa velem, kérem.
Öt perccel később a titkárnő közölte Kalicsenkóval, hogy bemehet. Lényegesen barátságtalanabb fogadtatásban részesült. Nemcsak bor nem volt; Ivanov perceken át a jelét se adta, hogy észrevenné: az operátor ott feszeng előtte, egyik lábáról a másikra állva.
Kalicsenko elég türelmesen várakozott. Nem is számított jobbra. A KGB már Juzsevinben kihallgatta, s annak alapján pontosan tudta, mi vár rá. Ivanov legfeljebb megerősítette mindezt. Megfutamodásának körülményei egyszer s mindenkorra, kitörölhetetlenül felkerültek a személyi lapjára. Gondosan figyelik mostantól. A következő botlása az utolsó lesz.
Kalicsenko mindvégig alázatos és bűnbánó volt. Nem tagadott semmit. Nem keresett mentségeket. Elismerte gyávaságát, fegyelmezetlenségét, azt, hogy elhagyta szolgálati helyét, engedély nélkül távol maradt munkájától... akárhány kifejezést talált Ivanov ugyanannak a megbocsáthatatlan, ám tagadhatatlan tettnek a leírására, Kalicsenko mindet elfogadta.
Csupán a beszélgetés legvégén mondott Ivanov olyasmit, amire Kalicsenko nem számított.
Persze ha alaposabban belegondol, az se volt meglepő. Csupán a logikusan következő, elkerülhetetlen lépés volt.

Kalicsenko ezúttal nem számíthatott a barátságos tűzoltóra, aki átengedi a priccsét, míg első éjjeli műszakjára vár az új rezsimben. Szerencséjére a büfé egy elhagyott sarkában kényelmes helyet talált. Ott bóbiskolt egy pohár kvasz fölött, amíg jelentkeznie nem kellett a szunnyadó 3. reaktor vezérlőtermében.
Nagyon jól tudta, hogy csupán néhány fal választja el a felrobbant 4. reaktor roncsaitól. Kalicsenkóhoz hasonlóan a műszak többi dolgozója is idegesnek látszott. Az egyhangú munka azonban lassanként megnyugtatta őket... ő pedig gondolkodni akart mindazon, amit Ivanov mondott neki.
Tennivaló nem sok akadt, mivel három reaktort leállítottak, a negyedik pedig tartósan üzemen kívül volt. Az a kevés viszont nem tűrt halasztást: a szunnyadó reaktormagok hőmérsékletét folyamatosan figyelni kellett, és naponta ellenőrizni a szivattyúk, rúdmozgató mechanizmusok, vízkeringető rendszerek állapotát – minden mindig tökéletesen működjék, mert senki se mer szembenézni a következményekkel, ha még egy reaktor megvadul a Csernobili Atomerőműben.
A munka mégse kötötte le túlságosan Kalicsenko figyelmét. Nem is volt ez baj, mert át akarta gondolni, mivel bocsátotta őt útjára Ivanov. Kalicsenko igyekezett minden szóra visszaemlékezni:
– Csak kétféleképpen törölheted tisztára a lapodat, Kalicsenko. Az egyik lehetőséged az, hogy tökéletesen feddhetetlen életet élsz hátralevő napjaidban. Sajnos ahhoz, hogy ez meghozza gyümölcsét, egy élet kevés. A másik lehetőséged az, hogy nagy szolgálatot teszel a Szovjetuniónak. Megbízhatatlan elemek is dolgoznak köztünk, Kalicsenko. Nem minden ukrán olyan lojális, mint te... vagy legalábbis, mint amilyennek remélhetőleg bizonyulsz majd. Állítólag ismét felütötte a fejét a nacionalista izgatás. Az effélék leleplezéséhez állandó éberségre van szükség. Te is segíthetsz. Gondod legyen rá, hogy megtedd.
Kalicsenko összerezzent. Éppen elég nehéz szembenéznie a társaival a megfutamodása miatt, mi lesz, ha rájönnek, hogy emellett még besúgó is lett?
A műszak többi dolgozója hirtelen kiáltozni kezdett. Eltartott egy ideig, míg Kalicsenko ráébredt, hogy valahol a távolban hangosan csörög egy riasztócsengő, és még tovább, amíg felismerte, hogy már huzamosabb ideje füstszagot érez.
Újabb tűz!
Képtelenség, gondolta Kalicsenko elkeseredetten. Csak nem rombolja megint szét magát a Csernobili Atomerőmű? Ismét azon kapta magát, hogy pánikba esve rohan... de ezúttal, minden tudatos elhatározás nélkül, nem az újabb katasztrófa elől rohant. Hanem egyenesen feléje.

39. FEJEZET
Május 22-e, csütörtök

Moszkvában a Gorkij utca játssza azt a szerepet, amit New Yorkban valaha a Park Avenue töltött be. Aki itt lakik, az valaki. A Gorkij utca épületeiben tágasak és világosak a lakások. A falak derékszögben találkoznak, az ajtókkal nem kell birkózni, hogy becsukódjanak, és senki se kíván érvényt szerezni a kilenc négyzetméter per fő szabálynak. Az autók, mint Johnny Stark pasztellkék Cadillac Eldoradója, nem a járdán parkolnak, és nem vitorlavászon huzattal vannak letakarva. Tágas garázsok állnak rendelkezésükre, és nemcsak az autóknak van helyük bőségesen. A Gorkij utcában balerinák és filmsztárok, zongoraművészek és sakkbajnokok, a Központi Bizottság tagjainak testvérei és a legnagyobb tábornokok unokái laknak. Magától értetődik, hogy mindenkinek van dácsája. Magától értetődik, hogy mindannyian külföldre járnak. Ez a Gorkij utca paradoxona: az emberek, akiknek ennyi hely áll a rendelkezésükre, alig töltenek itt valami kis időt.

Emmaline Branford sosem vett még részt olyan partin, amelyet a Gorkij utca valamelyik lakásában tartanak. Eleinte hallgatag volt, mert nem tévedett: ezek az emberek magasabb súlycsoportba tartoztak. Az az ösztövér, korán kopaszodó egyenruhás bizonyára tábornok – tele van a váll-lapja csillagokkal. Emmaline csaknem biztos volt benne, hogy a csinos nő, aki abba a kövérkés fiatalemberbe karol, a leningrádi Kirov ünnepelt táncosa, partnere pedig a Bolsoj baritonistája. Amennyire megítélhette, Pembroke Williamsonnal ők ketten voltak amerikaiak – leszámítva persze Johnny Stark feleségét –, de a kékes hajú idős hölgy a francia filmgyártás híressége, a túrabakancsos fiatal pár pedig, mint kiderült, ausztrál. Emmaline igyekezett árnyékként követni Pembroke-ot, amíg a harmadik vagy negyedik érdekes vendég le nem rohanta, hogy angoltudását gyakorolhassa, vagy hogy az ő orosz szókincsét fejlesszék. Az első egy filmrendező volt, a második meg, te jó ég, egy űrhajós!
Aztán rájött, hogy bőrszíne miatt ő is bizonyos értelemben hírességnek számít Moszkvában.
A vörös kreppruha teljesen az alkalomhoz illőnek bizonyult, a többi nő legalább annyira elegánsan öltözött, és egyikük se áruházi készruhaosztályról szerezte be a ruhatárát. A táncosnő gyöngyei biztosan valódiak. Johnny Stark felesége pedig, az amerikai nő – azaz a volt amerikai nő – igazán nem vitte túlzásba az öltözködést... amíg az ember észre nem vette az ujján a követ: legalább három karát.
Emmaline el se tudta képzelni, miért hívták ide.
Amikor Pembroke telefonált, hogy Johnny Stark meghívta az estélyre – igazából nem Stark rendezte, hanem az egyik barátja –, és hogy őt, Emmaline-t is meghívták („Hát persze, feltétlenül hozzon vendéget magával, és miért ne hívná azt a gyönyörű amerikai kislányt, akivel a Mir kiadónál járt?”), Emmaline majdnem visszautasította. Pedig mennyei ajándék ez az alkalom a kezdő diplomata számára Moszkvában, mivel ezek az ajtók nemigen nyílnak meg a követségen dolgozó amerikaiak előtt.
További tíz másodperc gondolkodás arról is meggyőzte, hogy nem mondhat le a páratlan lehetőségről: ő az első amerikai diplomata Moszkvában, aki a híres (és titokzatos) Johnny Stark személyes vendége, így hát eljött, a moszkvai menők krémjével cseresznyézik egy tálból, s egy fiatalembert hallgat, akinek majdnem igazi punkfrizurája van, és azt magyarázza, mennyire szeretné Amerikában előadni az ő szovjet rockszámait.
Az énekes legalább elvezette a hidegbüféhez, s így Emmaline beletörődött, hogy meghallgassa kerékbe tört próbálkozásait az általa képviselt zenei irányzat jellemzésére:
– Nem Prince, nem is Grateful Dead, talán azt mondhatnánk, hogy... egy leheletnyi, jó így?... a Rollingból, igen. – Emmaline pedig igyekezett annyi tökéletesen érett paradicsomot, annyi papírvékony, ropogós pirítósra lapátolt friss fekete kaviárt magába tömni, amennyit csak bírt. Már rég szem elől tévesztette Pembroke-ot, aki Johnny Stark feleségének a tolmácsolásával éppen az egyenruhás férfival tárgyalt, mikor utoljára látta. A rockénekes (nem is olyan fiatal, ha közelebbről nézi az ember) nem igényelt intenzív figyelmet, egy-egy bátorító fejbólintás éppen elegendő volt neki.
Ez kapóra jött Emmaline-nek, mert elgondolkodhatott arról, hogy mit is keres itt. Hiszen Johnny Stark nyilvánvalóan nem azért hívta meg éppen őt, mert csinosnak találta, vagy éppenséggel, mert a bőre fekete.
Nem. Biztosan nyomós oka van. A Johnny Starkhoz hasonló emberek nem pillanatnyi szeszélyüknek engedelmeskedve cselekszenek. Talán le akarja itatni, hogy kikotyogja a CIA titkos terveit egy rejtett mikrofon hallótávolságában? Kétségtelen, lett volna hozzá pezsgő elegendő, de senki se igyekezett erővel belétölteni. Különben is, Johnny Stark dörzsölt alak, nem számíthat valódi titkokra tőle, mivel tudja, hogy ő nem az a fajta, aki igazi nagy titkokba lenne beavatva.
Pedig biztosan okkal hívták ide Pembroke-kal. Emmaline szerette volna megtudni, mi az.
Teljesen lekötötték a gondolatai. Föl se tűnt neki, hogy a rockénekes, együttérzőbb hallgatóságot keresve, eltűnt mellőle, amíg Johnny Stark meg nem érintette a karját. Friss pohár borral kínálta, és tökéletes amerikai angolsággal, szívélyesen kérdezte:
– Nos, jól szórakozik a mi hollywoodi figuráink között? Remélem. Ennyi igazán kijár annak, aki a legcsinosabb lány a szobában.
Emmaline diplomatikus mosollyal viszonozta a diplomatikus szavakat.
– Egyetlen hollywoodi figurával se találkoztam még.
Eltekintve tőled, gondolta. Stark fekete selyeminget viselt, melyet a mellcsontjáig kigombolt. Nyakában súlyos érme lógott vastag aranyláncon, a kiköpött hollywoodi producer volt, már ahogy azt az oroszok elképzelik.
– Mindenesetre ezért rendezte Teddy ezt a bulit. A filmes népség közül jó páran Moszkvában vannak a szövetségük közgyűlésén. Sajnos legtöbben még mindig a választási harcokat vívják. Hallotta, mit csináltak ma? Egészen elvetették a sulykot, megválasztották azt az őrült Elem Klimovot a szövetség főtitkárának.
Emmaline pislogott. A szovjet művészszövetségek nem szokták „elvetni a sulykot”. Ilyesmi sose fordult még elő. Igyekezett helyre tenni a nevet.
– Klimov az, aki a Jöjj és lásd-ot rendezte?
– Pontosan. Csupa vérontás és nemi erőszak. Azt hiszem, olybá veheti, mint a Szalmakutyák vagy az Apokalipszis most szovjet megfelelőit. Teljesen bolond, tudja. A szegény fickónak tavaly elgázolta a feleségét egy autó... nagyon tragikus..., ő meg azóta is az asszony hazajáró lelkével beszélget éjszakánként. Isten tudja, mit művel majd a szövetséggel. – Körbepillantott. Mosolyogva folytatta: – Ami azt illeti, éppen meg akartam kérdezni, nem kíváncsi-e az ikonjaimra. Megígértem, hogy megmutatom őket a mi díszvendégünknek, és azt is, hogy Pembroke-ot és magát is viszem. Hogy kocsival? Ó, arra nem lesz szükség. Én is ebben a házban lakom. Odafent. Maguk Amerikában penthouse-nak* neveznék.
[*Penthouse: felhőkarcoló tetejére épült ház]
– Nos – Emmaline igyekezett kitalálni, mi jár Stark fejében –, azt hiszem, legalábbis illenék elköszönni a házigazdánktól...
– Ó, Teddy eltűnt valamerre. Majd kimentem magát.
– Hát – nézett körül Emmaline bizonytalanul –, vajon Pembroke...
– Már szóltam neki – vigyorgott Stark. – Odáig volt a lelkesedéstől. Sose gondolta volna, hogy a Központi Bizottság tagjával cseverészhet majd.

Emmaline úgy érezte magát, mintha megérintették volna egy elektromos zsibbasztókészülékkel, amilyennel rossz arcú pasasok döfködik a veteránösszejövetelen a lányok fenekét. Összerándult. Minden izma megfeszült. Alig értette a nevet, amikor bemutatták az udvarias öregúrnak – talán Misko? –, mert mindent elnyomott a fejében a mágikus szavak visszhangja: a Központi Bizottság tagja.
Kezdő diplomatákat soha, soha nem mutatnak be a Szovjetunió Kommunista Pártja Központi Bizottsága tagjainak.
Alig figyelt fel a liftre, amibe Stark beterelte négyüket (pedig legalább háromszor akkora volt, mint az ő házában, és egészen zajtalan). Észrevette, hogy Stark szobája tágas és jól légkondicionált; enyhén megborzongott. Mit sem látó szemmel meredt Stark ikonjaira, holott a tizenhatodik századi belorusz példány (Stark tájékoztatása), melyet körben aranylevelek borítottak, nem csupán akkora volt, mint a Mona Lisa, hanem diszkrét fények is játszottak rajta. Csak akkor tért magához, amikor már a hímzett kárpitozású sezlonon ült a dohányzóasztal mellett, melyet a The Economist, a Der Spiegel és a The New Yorker legfrissebb számai borítottak. Stark vitte a szót.
Humoros, mégis komoly hangot ütött meg.
– Most pedig talán komolyan is beszélhetünk egy kicsit, ugye? Nem hivatalosan, ha szabad így mondanom. Próbáljuk megérteni egymást, s segítsük ezzel elő, hogy országaink is ezt tegyék. Egy pillanatemelte fel a kezét bocsánatkérően, és oroszra váltott Misko kedvéért. Egyidejűleg kinyitotta a parányi fagyasztót, négy jéghideg kupicát és egy üveg szalmaszínű italt vett elő.
Misko válaszolt, Stark fordította:
– Azt mondja, nagy megelégedéssel fogadná ezt. Úgy véli, hogy őszintén beszélhetünk, még ha nem is teljes nyíltsággal... mivel vannak dolgok, amiket még a legkritikusabb szemléletű barátok se mondhatnak egymásnak, és hadd tekintsük ma estére tiszteletbeli barátnak egymást... különösen akkor nem, mikor kis társaságunk egyik tagja az Egyesült Államok diplomáciai testületében szolgál.
Megértően Emmaline-re mosolygott. Aha, gondolta Emmaline, nem hivatalosan vagyok itt, hogy nem hivatalos jelentést tegyek. De miről? Misko éles szemmel figyelte a lányt. Most közbeszólt, oroszul, egyenesen Emmaline-hez intézte a szavait.
– Nem kell megígérnie, hogy nem tesz jelentést a hivatalos amerikai szerveknek. Nem is kérnék olyan ígéretet, amelyet nem tarthat meg. A jelentéséből különben is titkos dokumentum lesz, amit lefűznek valahol, huszonöt éven át nem olvashatja el senki, utána pedig már mindegy.
Stark sebesen fordított Pembroke-nak, közben jéghideg vodkát töltött a jéghideg poharakba.
– Az iszákosság elleni kampány sikerére ürítem poharam – jelentette be. – Kérem, ne higgyék, hogy gúnyolódom. Egyetértek vele. Magam sem iszom többet napi két pohárnál, azt is csak hetente kétszer. Kivéve különleges alkalmakat, mint ez a mai.
Miután mindannyian ittak, Misko szólalt meg:
– Ha már szókimondásról beszélünk – mondta kedélyesen –, kezdjük apróságokkal. Itt van egy apróság, amiről rég szerettem volna egy amerikaival beszélni. A maguk filmjeire gondolok. Láttam a Fehér éjszakákat meg a Moszkva a Hudson folyón címűt. Az egyikben minden orosz gazember. A másikban valamennyien féleszűek vagyunk. Miért nincsenek olyan amerikai filmek is, amelyekben néha legalább egy oroszt tisztességes embernek mutatnak?
– Mert pénzügyi bukás lenne – jósolta Pembroke, miután Stark befejezte a fordítást. – Az amerikai filmgyártásnak egyetlen sarkalatos törvénye van. A film nem lehet veszteséges. Bármit megbocsátanak nekik, kivéve ezt.
– Ó, persze, a kapitalista dollárimádat. Pembroke a fejét rázta, mielőtt Stark befejezhette volna a fordítást.
– Igen is meg nem is. Így működik a kapitalizmus, ez azonban nem szükségképpen rossz. A McDonald's jobb ételt kínál, mint egy szovjet szálloda büféje. Miért? Mert a McDonald's vezetőit anyagilag ösztönzik. Tudják, hogy ha nem elégítik ki a fogyasztók igényeit, tönkremennek. A pénz ösztönzi őket.
– Ami azt illeti – szúrta közbe Stark angolul, miután a fordítással végzett –, még Lenin is támogatta a kis magánvállalkozást a NEP-korszakban, ugyanezért.
– Megpróbálkozhatnának vele még egyszer – vigyorgott Pembroke. – Főként az éttermekben. Rajtam a sor, felhozhatok én is egy apróságot? Nézzük csak: miért dolgoznak Moszkva összes félig-meddig elfogadható éttermének a portásai olyan szorgalmasan azon, hogy távol tartsák a vendéget?
– Jó kérdés – tapsolt Stark. – Én is tudnék válaszolni rá, de kérdezzük először Mr. Miskót. – Gyorsan lefordította a kérdést, majd továbbította Misko válaszát. – Mr. Misko úgy véli, hogy ezeket az állásokat többnyire öreg embereknek tartják fenn, azok meg minden országban hajlamosak a bakafántoskodásra. Én más elméletet dolgoztam ki. Azt hiszem, hogy a jelenség magyarázata az „örök éberség” szabályában keresendő. Minden szovjet gyereket arra nevelnek, hogy állandóan legyen résen, vegye észre az állam ellenségeit: a lógósokat, feketézőket, iszákosokat. Persze a rosszabbakat is, de az átlagos tízéves gyerek nem sok hazaárulóval és CIA-ügynökkel találkozik a játszótéren. Igaz, ami igaz, a tízéves gyerekek közül sokan maguk is iszákosokká és feketézőkké válnak felnőttkorukra. De az „örök éberséget” sohasem felejtik el. Azután hatalmi pozícióba kerülnek: portások lesznek egy étteremben, színházi jegyszedők, trolibuszkalauzok. Ők majd megvédik a bejáratot! Éberen! Illetéktelenek oda be nem hatolnak. Ha nem biztos a dolgában az ember, legegyszerűbb nemet mondani, mivel a túlzott éberség csupán túlbuzgóság, míg az éberség hiánya az államot fenyegeti, így aztán mindegyikük ugyanolyan felszentelt híve az államnak, mint akármelyik KGB-ügynök.
Vigyorogva fejtette ki elméletét, és a két amerikai viszonozta a mosolyt. Mikor azonban Stark lefordította a szavait Miskónak, a Központi Bizottság tagjának arckifejezése láttán lehervadt a mosolya. Gyors szóváltás következett, Emmaline nem is tudta követni. Stark hangjában alig érződött a feszültség, ahogy folytatta:
– Díszvendégünk rendre utasított. Azt mondja, úgy beszélek a KGB-ről, ahogy az az amerikai kémregényekben szokásos, holott az állambiztonság szervei bizonyos értelemben a még teljesebb demokráciához vezetnek minket.
– Csakugyan! – Emmaline nem tudott uralkodni magán.
– Igen, csakugyan – felelte Stark nyomatékosan. – Mr. Miskónak igaza van. Bizonyosan egyetértenek velem, hogy a Szovjetunió az önök kifejezésével élve „liberálisabb” lett az elmúlt tíz év során. És kinek köszönhető ez? Előbb Andropovnak, aki előzőleg a KGB vezetője volt. Most Gorbacsovnak, akit Andropov karolt fel. Súlyosan tévednek, ha úgy vélik, hogy a KGB-ben csupa hidegháborús bajnok van, mint amilyenek az önök ügynökei vagy kémei. Ők...
Habozott, majd ismét mosolyogva vállat vont. Elővette a palackot a hűtőből, friss, behűtött poharakkal. Töltés közben így szólt:
– Látják, milyen gyorsan eljutunk az apróságoktól a nagy kérdésekhez!
A nagy kérdéseket még nagyobbak követték. Emmaline tudta, mire számíthat, mégis meglepődött, hogy az öreg Mr. Misko máris rátért a csillagháborús tervekre.
– Ha már úgyis rajtam a sor, hadd kérdezzem meg, miért tanúsít Amerika nagyobb érdeklődést az új űrfegyverrendszerek kifejlesztése, mint a nukleáris leszerelés iránt.
Pembroke az üres pohárral játszott.
– Mr. Misko talán úgy véli, hogy a csillagháborús terv megvalósítható?
Hamar megjött a válasz:
– A „nukleáris ernyő”, amely megvédi majd az amerikai tévéből ismert bájos kislányt, semmiképpen. Tudósaink szerint az ilyen totális védőpajzs létrehozása lehetetlen, márpedig elég intelligens tudósaink vannak. Ami azt illeti, az önök tudósainak a többsége ugyanezt mondja.
– Akkor minek ellenzik?
– Elsősorban azért, mert ha akár részlegesen is beválik, remek segédeszköze lehetne egy figyelmeztetés nélküli első csapásnak... és az önök országa mindig elutasította, hogy lemondjon a nukleáris fegyverek elsőkénti bevetéséről. Másodsorban pedig azért, mert a fejlesztés során önök kitalálnak majd néhány roppant aggasztó, új fegyverfajtát. Itt vannak például ezek a röntgenlézerek, amelyekkel önök röptében kívánják megsemmisíteni a rakétáinkat. Ha ezer rakétát lelőhetnek öt perc alatt, akkor bizonyosan arra is képesek, hogy minden városunkat felgyújtsák. S hogy hatékony módja-e ez a hadviselésnek? Kérdezzék meg Drezda vagy Tokió lakóit. Egyébként – folytatta Stark, kezét felemelve, mert Pembroke ismét szólni akart –, Mr. Misko megkért, mutassak rá, hogy ő válaszolt az ön kérdésére, ön viszont nem felelt az övére. Miért?
Pembroke ezúttal nem habozott.
– Az amerikaiak félnek önöktől – felelte. – Attól tartanak, ha létrejön az egyezmény, önök csalni fognak.
Emmaline gyomra összerándult. Nem számított ilyen szókimondásra. Miután azonban Stark befejezte a fordítást, Misko csak ennyit mondott:
– Igen, többször is megvádoltak minket csalással. De nem az önök szabálya, hogy a vádlottat ártatlannak kell tekinteni, amíg be nem bizonyosodik a bűnössége?
– Ennek csak akkor van értelme – felelte konokul Pembroke –, ha bíró és esküdtszék is van, és a bűnösnek talált vádlottat elítélik. Nem létezik nemzetközi büntetőtörvénykönyv.
– Van egy Nemzetközi Bíróság, amely Amerikát bűnösnek mondta ki, például, Nicaragua kikötőinek elaknásításában.
Pembroke habozott.
– Én nem támogatom a kontrákat, és nem lelkesedem a titkos háborúkért. Nem kedvelem sokkal jobban a CIA-t, mint a KGB-t. De az a Nemzetközi Bíróság kész cirkusz. Az elnököm elfogultnak tartja őket, lehet. Viszont semmi hatalma nincs. A Nemzetközi Bíróság elítélhet, de büntetni nem tud.
– Igen, nincs hatalma. Ön megadná neki a hatalmat, hogy megbüntesse például az ön hazáját?
– És az önét?
Most Misko gondolkodott egy darabig.
– Nem rajtam áll – mondta végül Stark közvetítésével –, de nem hiszem, hogy megadnám. Tudja, mi az amerikaiakban sem bízunk. Önök szerződésben kötelezték magukat arra, hogy sohasem szálljak meg egyetlen másik amerikai állam területét sem, de megtörték ezt a szerződést, és lerohanták Grenadát. Hadüzenet nélküli bombatámadást intéztek Líbia ellen. Miben különbözik ez Pearl Harbortól? Elítélik a légikalózkodást, de saját légierejük eltérítette egy baráti ország polgári gépét, nemzetközi vizek fölött, hogy elkaphassák az Achille Lauro elrablásával gyanúsított személyeket... ez bizony kimeríti a kalózkodás fogalmát...
– Nana, várjon egy kicsit!
– Egy pillanat, kérem – szólt Stark a fordítás közepén. – Van még valami. Az önök CIA-je megbuktatta Chile kormányát, és még annyi becsület se volt bennük, hogy nyíltan tegyék. Pardon – kérdezte kedvesen –, mit akart mondani, Pembroke?
Pembroke a homlokát ráncolta.
– Eredetileg azt, hogy az Achille Lauro elrablói terroristák voltak, de jobb érvem is van. Hadd fussak végig a magam kis listáján. Az önök országa nem tartotta be a helsinki értekezlet nyilatkozatában foglaltakat az emberi jogokról. Radart építettek Krasznojarszkban, mely megsérti a rakétaelhárító rendszerekkel kapcsolatos ABM szerződést. Az önök drágalatos KGB-je fenntartja a Gulag-szigetcsoportot, ahol...
Stark feltartotta a kezét.
– Lefordíthatom ezt, mielőtt folytatja? Nem szeretném félrefordítani. – Amikor befejezte, és Pembroke folytatta volna a listát, Misko szélesen elmosolyodott, előrehajolt, gyengéden megveregette Pembroke térdét.
Emmaline döbbenten hallgatta, hogy Misko közvetlenül szól Pembroke-hoz, lassú, gyenge angolsággal:
– Én azt mondom: „Vietnam”, te azt mondod „Afganisztán”, én azt mondom „El Salvador”, te azt mondod „Lengyelország”. Én azt mondom „Disznó-öböl”, te azt mondod „Magyarország”. Úgyhogy... úgyhogy... – Vállat vont, nem erőlködött tovább az angollal. Oroszul fejezte be, és Stark fordított.
– Így aztán, mondja Mr. Misko, jobb, ha nem vagdossuk tovább a jelzőket egymás fejéhez, hanem komolyra fordítjuk a szót. A csillagháborús tervekkel kapcsolatos eszmecserét például nagyon értékesnek találta. Van-e esetleg valami kérdése, amit szívesen feltenne Mr. Miskónak? – Mielőtt Pembroke válaszolhatott volna, folytatta, a nyakában lógó súlyos aranyérmével játszadozva. A hangja nem változott meg, de volt valami az arckifejezésében – megfeszült az állkapcsa, vagy összehúzta a szemét? –, amitől Emmaline figyelni kezdett. – Úgy emlékszem, a minap említett valami szóbeszédet egy titkos dokumentummal kapcsolatban. Azt hiszem, Miss Branford is feltette ugyanezt a kérdést. Nincs kedvük megkérni Mr. Miskót, hogy fűzzön ehhez hozzá valamit?
Misko arckifejezése is megváltozott. Nem ráncolta a homlokát. Csupán figyelmesen hallgatott, és bátorítóan bólintott, valahányszor Stark lefordította Pembroke egy-két mondatát.
– Mindössze szóbeszéd volt, az is másodkézből. Persze nem szívesen közölném, hol hallottam. – Elmagyarázta, mit hallott, különös tekintettel a legforradalmibb vonatkozásokra: a cenzúra megszüntetésére, a szabad választásokra, akár különböző politikai pártok részvételével.
Befejezte, és várt, míg Stark és a Központi Bizottság tagja egymással tárgyalt egy ideig. Azután Stark ismét az amerikaiakhoz fordult:
– Azt kérdezte, mit feleltem, amikor ön először érdeklődött. Elmondtam, amit önnek is: hogy nincs közvetlen tudomásom a dologról, és nem csodálkoznék, ha pártellenes nyugati emigránsok koholmánya lenne.
– Valóban ezt felelte nekem – erősítette meg Pembroke. – És mit szól ehhez Mr. Misko?
– Megkérdezem – felelte Stark, majd mondatról mondatra beszámolt a válaszról. – Először, Mr. Misko szerint szabad választásokat a fennálló szovjet törvények megváltoztatása nélkül is lehet tartani, és tartanak is ilyeneket. Megemlítette, amiről mi is beszélgettünk korábban, Miss Branford, a filmművészszövetség mai választását, ahol a tagság egyszerűen elutasította a jelöltek beterjesztett névsorát, és új, ellenzéki listát választott meg. Úgyhogy igenis megtörténik ilyesmi, bár természetesen nem gyakran...
– Az már igaz – morgott Pembroke.
Stark rosszalló pillantást vetett rá, aztán folytatta:
– Mr. Misko rámutat, hogy egy ismeretlen szerzőjű dokumentum esetében nem lehet kizárni, hogy koholmány. Továbbá arra is felhívja a figyelmet, hogy a magas beosztású személyeknek megfelelő vitafórumok állnak rendelkezésükre, anélkül hogy szamizdatokhoz kellene folyamodniuk. Mindazonáltal a párt és a nép vezetői nem zárkóznak el semmitől. Állandóan vizsgálják az összes lehetséges alternatívát. Mód van ezek mindegyikének előterjesztésére és megvitatására. Az értékes javaslatokat elfogadják. A vezetőség azonban nem dróton egy ütemre rángó bábok gyülekezete. A kérdéseket a legkülönbözőbb szemszögből vitatják meg, és vannak, akiknek a javaslatait visszautasítják, így tehát, még ha a dokumentum koholmány is, éppenséggel hű képet ad egyes magas állású tisztségviselők koncepciójáról, de, ahogy Mr. Misko mondja, nem a többségéről – mosolygott Stark –, hiszen akkor a Pravdában és nem egy szamizdatban tennék közzé.

Pembroke elkísérte Emmaline-t a buszmegállóba. A lány tűnődve mondta:
– Johnny Stark tudta, hogy kérdezősködtem az után a manifesztum után.
– Azt bizonyítja ez, hogy KGB-s?
Emmaline vállat vont. Szerinte ez azt bizonyította, hogy ketten is KGB-sek: Stark is meg Rima is, hiszen neki tett célzást a dologról. Mindenesetre megtartotta a véleményét magának. Csak annyit mondott:
– Tudja, először indiszkrécióval vádoltam magamban, amiért meghív minket, hogy tárgyaljunk ezzel a Mr. Miskóval... mindenáron utána kell nézzek holnap reggel, hogy kivel is beszélgettünk, ez lesz az első dolgom! Pedig nem hiszem, hogy Stark valaha is indiszkréciót követne el.
– Hát akkor mi történt odafönn maga szerint?
– A jó ég tudja! Valaki talán néhány pont előnyt akart szerezni valaki mással szemben. Hogy miféle játszmában? – Emmaline vállat vont. – Stark hozta fel azt a rejtélyes tizenhét oldalas dokumentumot, nem?
– De ő maga nem sokat mondott róla.
– Talán hallani akarta, mit mond Misko. Lehet, hogy azt hiszik, Misko is benne van. Mindketten elég nagyfejűek, tudja. A KGB nem viheti be Miskót csak úgy, egy kis kihallgatásra. Lehet, hogy Stark fel akarta cukkolni, hátha elszólja magát. – Felsóhajtott. – Akármi volt ez az egész, nem hinném, hogy maga vagy én valaha is belelátunk a kártyákba.
– És a glasznoszty?
– Akkora glasznoszty – felelte Emmaline komolyan – sose lesz.

40. FEJEZET
Május 23-a, péntek

A Föld légkörének áramlását magyarázva a meteorológusok szívesen illusztrálják mondanivalójukat „Caesar utolsó leheletével”. Érdekes számszerű egybeesés folytán az emberi tüdőben átlagosan található levegőmolekulák száma egészen közel áll ahhoz, ahány „tüdőegyenérték” levegőt tartalmaz a Föld légköre. Kétezer évvel ezelőtt a római Fórumon Július Caesar belehalt szúrt sebeibe. Utolsó leheletének molekulái azóta mindenhová eljutottak a szüntelen áramlás és keveredés következtében. A mi tüdőnkbe is. Átlagosan lélegzetvételenként egy molekulát szívunk be abból a levegőből, amellyel Caesar kilehelte a lelkét. Ez persze ártalmatlan. Caesar lélegzete semmit sem tartalmazott, ami kárunkra volna. Más a helyzet a Csernobili Atomerőmű haldokló 4. reaktorának utolsó, hatalmas „leheletével”. Ez még nem keveredett el olyan alaposan, mint Caesaré. Nem telt el annyi idő. A déli félteke levegője, mely alig-alig, csak az úgynevezett „Hadley-cellák” révén cserélődik az északiéval, a csernobili gázoknak csupán a töredékét vehette még át. Mégis, olyan sok gáz szabadult fel Csernobilban, hogy immár abból is van mindannyiunk tüdejében egy bizonyos számú molekula. És ez nemcsak az összes amerikaira, oroszra, kínaira, franciára és olaszra érvényes, hanem az afrikaiakra, ausztrálokra és kambodzsaiakra, sőt a kenyai elefántokra és az antarktiszi pingvinekre is. Mindennap belélegzünk valamennyit Csernobil utolsó leheletéből, és ezt fogjuk tenni életünk végéig.

Május huszonharmadikán reggel nyolc órára az újfent kigyulladt Csernobili Atomerőmű már hat órája küldött újabb mérgeket a levegőbe. Leonyid Serancsuk minderről semmit se tudott. Harminc kilométerrel odább tartózkodott, a pici lakásban, melyet Csernobil városában utaltak ki nekik (összesen két helyiség; hol alszik majd Borisz? Mégis, micsoda szerencse, hogy azonnal kaptak lakást!). Azt tárgyalták a feleségével: megkérdezzék-e Szmin özvegyét, eladja-e a telket, amelyen most már biztosan nem épül fel a dácsájuk, s nem kéne-e először kocsit bérelniük, hogy kimenjenek megnézni. Aztán kopogtak. Vlagyimir Ponomarenko, a Négy Évszak egyetlen életben maradt tagja állt az ajtóban. Röstelkedve, aggodalmasan, sürgetően.
Kimegy-e Serancsuk elvtárs az erőműhöz a legújabb vészhelyzetben? És ha igen, magával vinné-e őt is? Hogy micsoda vészhelyzet? Hát nem hallotta? Tűz, nagy tűz, hallatlanul veszélyes. Csak a jó ég tudja, hogy ütött ki, öngyulladás vagy valami hasonló a 24. szektorban. Nem könnyű megfékezni, mert ez a rész van a legközelebb a gyilkos reaktormaghoz, és annyira elárasztja a sugárzás, hogy a tűzoltók nem tudnak a közelébe férkőzni.
– És kérem, Serancsuk elvtárs! Most rögtön oda kell jutnom, hogy segítsek!
És természetesen Serancsuk elvtársnak is ezt kellett tennie, mivel Szem jön Szmin erőművét ismét szörnyű, váratlan veszély fenyegette.

Találtak egy taxit, amely hajlandó volt elvinni őket a harminc kilométeres zóna határán az ellenőrzési pontig. Ott felkönyörögték magukat egy mentőautóra, mely két újabb sérültet hozott ki – tűzoltók, természetesen. Az egyiket leütötte egy elszabadult tömlővég. A másiknak súlyosabb volt az állapota: elszakadt a védőruhája, amikor éppen egy falon akart áttörni, hogy hozzáférjen a tűzhöz. Az ápolók nagy óvatossággal emelték át a másik kocsiba.
A helyzet valóban aggasztó volt. Míg az úton végigbukdácsoltak, a sofőr beszámolt róla. Időnként le-letértek az útról, hogy kikerüljék a burkolat még mindig szennyezett részeit.
Serancsuk ismerte a terepet a tűz környékén. A reaktorépület 24. szektora néhány szinttel a bebörtönzött, haldokló reaktormag fölött volt. Komisz hely. A korábbi tüzek mindent felforrósítottak és kiszárítottak; valószínűleg valami elszenesedett törmelék melegedett fel annyira, hogy meggyulladjon. Senki se tudhatja. Senki se volt ott, aki láthatta volna. Az egész szektort behegesztett acélajtók zárják el, mivel minden zegét-zugát átjárja a sugárzás.
– Ezért a falakat kellett kibontaniuk. – A sofőr magyarázat közben a kormánykerékkel birkózott, míg a kocsi kátyúból kátyúba ugrándozott. – A tűz viszont magasabban volt, nem azon a szinten. Nem tudom, mit tesznek most... odanézzenek, még mindig ég, ott a füst!
Ott volt bizony, fekete pászmái elszennyezték a mélykék reggeli égboltot. Serancsuk előrehajolt, hunyorogva próbálta kivenni, mi történik fél kilométerrel távolabb.
– Mit keresnek azok az emberek a tetőn? – kérte számon. A sofőr nem felelhetett; amikor elindult, még nem voltak ott. – Hiszen ez veszélyes – mormogta Serancsuk az erőmű felső szintjeire pislogva.
A reaktormagot négy oldalán legalább részben takarták a betonfalak, alul pedig az a betonréteg, amelynek betöltéséhez Serancsuk segítségével eresztették le a vizet. A tetejét azonban csak az takarta, amit a daruk és a helikopterek rászórtak, és ez édeskevés a sugárzás áradatának visszatartásához. Azok az emberek ott a tetőn a groteszk ólom- és gumiruhák dacára is az életükkel játszanak.
Hirtelen elakadt a lélegzete.
– A dízelolaj! – A bejárathoz közelebb érve jobban, láthatta, hol dolgoznak a tűzoltók.
– Mi van? – kérdezte a sofőr. Ponomarenko is kíváncsian nézte. Serancsuk csak a fejét rázta. A tűzoltók a tartalék dízelgenerátorok üzemanyagtartályától alig néhány méterre küszködtek valamivel ott fenn a tetőn! S ha az a tartály felrobban...
Serancsuk el se merte képzelni, mi történik, ha a tűz tovaterjed, és eléri az olajtartályt.

Hosszú köteleket lógattak le a tetőről a fentiek, a földön pedig valamit szereltek a tűzoltók. Serancsuk és Ponomarenko kiugrottak a mentőből, az épület felé rohantak. Egy tűzoltó őrnagy pattant az útjukba.
– Basszátok meg az anyátokat, takarodjatok innen! – vicsorogta. – Még csak védőruhátok sincs!
– Én Serancsuk mérnök vagyok. A dízeltartályok... le kell ereszteni őket, különben azok is felrobbannak!
– Serancsuk? – húzta össze a szemöldökét a tűzoltó. – Rendben, tudom, kicsoda maga, akkor is le kell mennie a bunkerba. Mit jelentsen ez a dízelolajhistória?
Serancsuk gyorsan elmagyarázta, közben félreugrott egy tűzoltó útjából, aki üres tömlőt vonszolva rohant a tetőről lógó kötelekhez.
– Én tudom, hol vannak – sürgette. – Engedjen fel oda! Szereznie kell egy tartálykocsit, hogy legyen mibe leeresztenie az olajat; a csövek valószínűleg rendben vannak...
– Maga semmiképpen se mehet! – csattant fel az őrnagy. – Máris túl sok sugárzást kapott. Ne aggódjon, megtaláljuk a tartályokat...
– Őrnagy elvtárs – szólt bele készségesen Ponomarenko. – Én is tudom, hol vannak.
Az őrnagy rámeredt, aztán vállat vont.
– Rendben, futás védőruháért, aztán megmutathatja. Magának viszont, Serancsuk, irány a bunker, és semmi vita! Az életéről van szó, ember!

Serancsuk a cigarettafüstös, büdös, föld alatti bunkerban ette magát, míg száz tűzoltó és önkéntes az erőmű másik részében a tűzzel harcolt. A helyiség valamikor az erőmű tűzoltóinak a szálláshelye volt. Most a helyszíni műveleti parancsnokságnak adott otthont.
Serancsuk nem maradhatott ott. Az a helyzet, hogy ő ismeri a terepet. Az az épület csupa csapda és labirintus. A folyosókat szántszándékkal lezárták vasajtókkal, vagy egyszerűen eltömték őket a törmelékkel. A tűzoltók többsége pedig új, a megtizedelt régiek kiegészítéseképpen érkeztek. Tudják egyáltalán, hogy mit tesznek? Oda tudja vezetni őket Ponomarenko a tartályokhoz? Tudják-e, hogyan kell a leeresztő szelepeket kezelni? Működnek-e a szivattyúk? Találtak-e tartálykocsit a lefejtendő olajnak?
Serancsuk addig keresgélt, míg sikerült védőruhát találnia; nem a hatásos ólom-gumi kombinációt, csak a kötelező védőöltözéket, amit újabban mindenkinek viselnie kell az erőműben. Ezeket kisebb szivárgó sugárzás elleni védelemhez szánták. Legalább két számmal nagyobb volt a kelleténél. Serancsuk mégis belebújt, s amikor egy tűzoltócsoport befejezte a megbeszélést, és kirontott a bunkerből, hogy szavaikat tettekre váltsák, velük rohant.
A jó – az egyetlen jó – ebben a tűzben az volt, hogy a tűzoltók ezúttal tudták, mit csinálnak. Még felszerelésük is volt hozzá. Ott állt a tartálykocsi az épület falánál, a csöveket már bekötötték; megindult az olaj lefejtése. Mindenki sokkal ügyesebb, állapította meg Serancsuk ironikusan, van már gyakorlatuk. Ráadásul mindannyian személyes sértésnek tekintették a tüzet. Korábban ugyanis biztosra vették, hogy ilyesmi nem történhet meg kétszer.
Éles robbanás hallatszott föntről. Ijedten húzta be a fejét, és hirtelen pánikban meredt fölfelé.
Nem, nem a dízeltartályok robbantak fel. Valami egészen szokatlan dolog történt. A tűzoltók robbanóanyagot lógattak le a tetőről; cikcakkos szélű lyukat vágtak a falba, a résen fekete füst tódult ki. Serancsuk meglepve nézte, hogy már húzták is felfelé a földről a fecskendőket, s a tetőről valami falazóállvány-félét eresztettek le nagy rángatózás közepette a lyukhoz. Emberek voltak azon az állványon! Legalább négyen, és a himbálózó állvány köteleibe kapaszkodtak; fölöttük még két embert hevederben eresztettek le.
Serancsuk nem hitt a szemének. A tűzoltók elérték a falban tátongó lyukat. Nem haboztak. Az egyik beugrott, eltaszítva a platformot, majd kinyúlt és elkapta. A társai rögzítették közben a tömlőket, és követték az elsőt az épület belsejébe. Kiáltás hangzott. Az első fecskendő megduzzadt a víz nyomásától. A lyukon kiömlő füsthöz félelmetes, sárgás gőzfelhők csatlakoztak.
Serancsuk még mindig ott állt, fél szemmel a napba pislogva, amikor a tűzoltó őrnagy megkopogtatta a vállát.
– Mondtam magának, ember, a bunkerbe! Különben lefogatom, és elvitetem! A tűz? Amiatt ne aggódjék, most, hogy hozzáférünk, pillanatok alatt eloltjuk.
És meg is tették.

Azért nem volt ennyire könnyű.
Tulajdonképpen egyáltalán nem volt könnyű, és nem is adták ingyen a győzelmet. Huszonöt újabb sérültet kellett elszállítani, csaknem mindannyian tűzoltók, de az ólom- és gumiruhák a sugárzás nagyját távol tartották, s még azokat a hősöket is megvédtek, akik beugrottak a falba robbantott lyukon.
Ha ugyanilyen felszerelésük lett volna egy hónappal ezelőtt, mélázott Serancsuk, vajon hány életet menthettek volna meg? Például Szemjon Szminét is...
Senki se halt meg a második tűz során. A legmagasabb sugárterhelés se érte el a száz radot. Akadtak sápadt, hányástól gyötört emberek a gyülekezési körletben, de az elszállításra várakozók többsége káromkodott és tréfálkozott.
Néhányan, mint Vologya Ponomarenko is, büszkélkedtek az elszenvedett sugárdózis nagyságával.
– Tizenhárom rad! – düllesztette a mellét, kezében a töltőtoll alakú mérőműszerrel. – De az olajat leeresztettük, Serancsuk elvtárs.
– A haza büszke rátok, Vlagyimir. – Serancsuk csak félig-meddig tréfált. Aztán eszébe jutott Ősz unokatestvérének a halálos ágya. – Úgy értem... az egész haza. Különösen Ukrajna, természetesen.
Ponomarenko gyorsan lehiggadt. A dózismérőjét babrálta, mielőtt megszólalt.
– Amit Arkagyij mondott... van abban igazság. Maga is ukrán, Serancsuk elvtárs. Maga is tudja. De nem volt mindenben igaza az unokaöcsémnek. Csak néhány ostoba szeretné, ha Ukrajna független ország lenne.
– Én nem sokat törődöm a politikával – mentegetőzött Serancsuk.
– Arkagyij meg túl sokat törődött vele – mondta a futballista szeretettel. – Engem is gondolkodásra késztetett. És úgy gondolom, hogy talán hamarosan több szava lesz Ukrajnának abban, hogy mi történjék itt, és ez megéri a várakozást. – Megrázta magát, és elmosolyodott. – Beszélt már a mi igazi hősünkkel?
– Az igazi hőssel?
– Bogdan Kalicsenkóval. Egy perce még itt volt, de azt hiszem, bevitték a kórházba. Állítólag ő volt az első a tetőn, még a tűzoltók előtt. Képzelje el! Lopott magának egy védőruhát valahonnan, és azt hitték, közülük való!

Amikor Serancsuk visszaért Csernobil városába, a kis lakást üresen találta. Cédula hevert az asztalon: „Berendeltek a kórházba. Gyere be, hogy lássam, semmi bajod.”
Töltött magának egy pohár almalét. Arra gondolt, hogy kimegy az utcára, és telefonál a feleségének (szerencséjükből csak lakásra futotta, telefonra már nem), aztán úgy döntött, hogy akkor már akár be is mehet.
Csernobil városának zsúfolt utcáin sétálva kedveszegettnek érezte magát. A tűz okozta adrenalinizgalom már elmúlt. Mi hasznát vették a bajban, kérdezte magát. Igaz, felhívta a figyelmüket a dízeltartályok jelentette veszélyre, de Ponomarenko hatolt be a veszélyzónába. És ki mondja, hogy a tűzoltók nem birkóztak volna meg vele maguk is?
Leonyid Serancsuk nem volt kibékülve a gondolataival aznap este. Jó, a tüzet eloltották, de ki garantálja, hogy nem keletkezik újabb? Vagy valamilyen más, előre nem látott, váratlan baj, mely egy óvatlan pillanatban lecsap, hogy ismét halálos veszélybe sodorja Szemjon Szmin erőművét? Talán tényleg úgy van, ahogy az az ember mondta, hogy „örökké”, az annyi, mint állandóan, nap mint nap, folyton arra emlékezni, milyen veszélyes fordulatot vehetnek a dolgok és éberen figyelni örökké?
Nem engedte meg magának, hogy Szemjon Szminről gondolkodjék. Szüksége se volt rá: a fájdalom állandóan jelen volt.
Azután ott van Tamara. Kétségtelen, a szíve mélyén megbocsátott neki – már amennyiben megbocsátásra szorult; ha volt valami köze a valósághoz annak, amit az a boszorkány Ahszmentova összefecsegett. De vajon mindig emlékezik-e majd rá, hogy megbocsátott neki? Akkor is, ha váratlan dolgok adódnak, mint Ivanov szavai, amelyek felidézik, hogy Tamara (már ha igaz) felszarvazta, s hogy erről mások is tudnak?... Nem is szólva arról, hogy soha többé nem végezheti el azt, amihez ért, sem itt Csernobilben, sem pedig más atomerőműben...
Felsóhajtott, és átment az úton a kórházhoz. Végül is nem lehetsz mindig boldog, mondta magának.
Nem, javította ki magát, a lényeg az, hogy fogadd el, ami jön, és találd meg a módját, hogy azzal együtt légy boldog.
A felesége kipirult arccal serénykedett a felvételi szobában. Serancsuk először megnyugtatta, hogy minden rendben van vele, aztán hirtelen átölelte és megcsókolta.
Tamara meglepődött. Elhúzódott, aztán inkább nevetett, és viszonozta a csókot.
– Drágám – mondta –, mindez ráér. Örülök, hogy semmi bajod! Most pedig, kérlek... sok a dolgom. Mért nem látogatod meg Bogdan Kalicsenkót, és engeded, hogy eldicsekedjék a hősiességével? Megérdemli, rászolgált.

Kalicsenko kórházi pizsamát viselt, de nem volt az ágyban. A folyosón álldogált, mindenkinek az útjában, és a betört fejű tűzoltót nyugtatgatta. Serancsukot meglátva kicsit habozott, majd vigyorogva hozzálépett.
– A szegény fickót most viszik a műtőbe, de sebaj, biztosan rendbe hozzák. Hogy én? Hogyne, jól vagyok, csak nem találtam akkora védőruhát, amekkorába jól beleférek. Közel ötven radot kaptam, nem tudta? Úgyhogy egy darabig megfigyelés alatt akarnak tartani. Hadd tegyék.
– Látom – kötözködött tréfásan Serancsuk –, maga mindig elhagyja a szolgálati helyét.
Kalicsenko elpirult.
– De a reaktor ki volt kapcsolva! – tiltakozott. – Nem volt ott semmi tennivaló, csak a műszereket kellett lesni...
Serancsuk gyorsan mentegetőzni kezdett:
– Csak viccnek szántam. Nem, Kalicsenko, ezúttal kitüntette magát, most fürödhet a dicsőségben. A sugárzásban már úgyis megfürdött. – Habozott. – Kár, mert ez valószínűleg azt jelenti, hogy el fogják küldeni innét. Bár énvelem kivételt tettek. Talán magával is megteszik.
– Nem, nem kell – sietett kijelenteni Kalicsenko. – Már megmondták, hogy ez ki van zárva, de semmi baj. Van egy állásajánlatom, egész más munkakörben. Hol? Juzsevinben, abban a faluban, ahova evakuáltak minket. – Kétségtelen, tette hozzá magában, nem vitás: „visszafejlődő” falu. De a munka jó. Rajának tetszik az ötlet, és ott legalább nem kell a munkatársaim után kémkednem.
Serancsuk nem tudta mire vélni Kalicsenko arckifejezését.
– Hát – mondta tétován –, minden jót hozzá. És persze a házasságához is gratulálok... vagy már megtettem?
Törte a fejét, hogyan oszlassa el a hirtelen megtelepedett feszültséget. Példaképét utánozva, aki sose járt messze a gondolataitól, megkérdezte:
– Szereti a Jereváni Rádió-vicceket? Szmin igazgatóhelyettes kedvelte őket. Egyet a halála előtt mondott a kórházban, Moszkvában. Egy huszonegyedik századi vicc. Hogyan bátorítja apuka a kislányát, amikor az nem akar felmenni egy bizonyos dombra? Azt mondja: „Ne félj, kis galambom. Egy réges-régi atomerőmű van a domb alatt, de teljesen biztonságos.” És amikor a megszeppent kislány továbbra sem indul neki, mit tesz a papa? Így szól: „Igazán nincs mitől tartanod. Gyere, ha félsz, ideadhatod a kezedet. A másikat is. A harmadikat is.”

Későn éjszaka Serancsuk a feleségének is elmesélte ezt a viccet, és elpanaszolta:
– Az a Kalicsenko fura pasas. Nem találta viccesnek. Pedig jó, nem?
Érdekes. Tamara sem nevetett.

UTÓSZÓ

A Csernobil tényeken alapuló regény. Első pillantásra nehéz különválasztani, mi benne a tény és mi a regényíró fantáziájának műve.
Mindjárt az elején leszögezhetjük, hogy a regény minden szereplője kitalált figura. A szereplők részben azt teszik, amit a valóságos emberek tettek; ez a helyzet például azzal a három férfival, akik könnyűbúvárruhában hatoltak be a reaktor alatti, elárasztott folyosókra, hogy kinyissák a leeresztő szelepeket – a valódi hősöket Alekszej Ananyenkónak, Valerij Bezpalovnak és Borisz Baranovnak hívják. A regény szereplői számára azonban nem szolgáltak modellként.
A robbanás természete, az események időrendje és következményei a lehető legpontosabban követik a valóságot; az időzítésnél azonban megengedtem magamnak némi kisebb szabadosságot. A kapcsolódó események alapjául is hiteles tények szolgáltak, bár néhány esetben legalábbis vitatható, hogy mit nevezhetünk hitelesnek.
Ennek sajátos esete a „tizenhét oldalas dokumentum”. Az irat létezik. Jól átgondolt manifesztumról van szó, mely egészen drasztikus reformok mellett száll síkra a szólásszabadság, iparicél-rangsorok és politikai folyamatok terén. Tény, hogy a dokumentumot titokban kézről kézre adták a Szovjetunióban, és Csernobil után még külföldön is. Kérdéses viszont, hogy valóban magas beosztású tisztségviselőktől származik-e, ahogy benne olvasható, vagy pedig nyugaton élő szovjet emigránsok koholmánya. Másfelől viszont kézzelfogható bizonyítékok mutatják, hogy a dokumentum által javasolt, meglehetősen forradalmi nézetek jelentős részét komolyan fontolgatják egyes vezető tisztviselők – más magas beosztású személyek pedig élénken ellenzik őket.
A változás kiugróan látványos jele, hogy Mihail Gorbacsov azóta is viszi a „glasznoszty”, a nyíltság vagy őszinteség politikáját, mint a szovjet élet tényeinek közzétételében, mind pedig a követendő eljárások megvitatásának dolgában. E politika nem a csernobili eseményekkel kezdődött, de a katasztrófa tette lehetővé a kívülállók számára, hány megértsék az új vonal jelentőseget. A glasznosztynak köszönhető, hogy megjelent Ljubov Kovalevskaja gyilkosan kritikus cikke a Csernobili Atomerőműben tapasztalható hiányosságokról (Lityeraturnaja Ukrajna, 1986. március 27.), alig néhány héttel a robbanás előtt. A glasznoszty eredményeképp terjesztették 1986 szeptemberében a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség elé a mindeddig példa nélkül állóan részletes és őszinte szovjet jelentést a csernobili balesetről (ebből a jelentésből származik a Csernobil alapjául szolgáló műszaki információ java része). Ugyancsak a glasznoszty jegyében születtek a szovjet és külföldi sajtó jelentései zavargásokról, balesetekről, tüntetésekről s más, szovjetunióbeli eseményekről, melyeket korábban sosem ismertek be – ideértve magas beosztású párttisztviselők, sőt a KGB tagjai által elkövetett hivatali visszaéléseket is.
Lényegesen szerényebb léptékben ugyan, de azt hiszem, a glasznosztynak tulajdonítható az a hatalmas segítség és sokoldalú együttműködési készség is, amellyel engem fogadtak, amikor visszatértem a Szovjetunióba a Csernobil megírásához szükséges kutatások befejezése végett. Számos szovjet tisztségviselőnek tartozom ezért köszönettel, elsősorban a Szovjet írószövetség vezetőinek. Sok ajtót megnyitottak előttem, és semmiféle korlátot nem szabtak abban a tekintetben, hogy mit írhatok, vagy kivel találkozhatok. Segítségük révén tucatszám beszélgethettem olyan személyekkel, akiknek közvetlen tudomásuk volt a csernobili balesetről: újságírókkal, szemtanúkkal, a kár leküzdéséért fáradozó tűzoltókkal, nukleáris szakértőkkel, akik jelen voltak az esetnél, és másokkal. Reményeimet meghaladó segítséget nyújtottak számomra e történet megírásához; hálás vagyok érte.

Tartalom

- 1. FEJEZET

- 2. FEJEZET

- 3. FEJEZET

- 4. FEJEZET

- 5. FEJEZET

- 6. FEJEZET

- 7. FEJEZET

- 8. FEJEZET

- 9. FEJEZET

- 10. FEJEZET

- 11. FEJEZET

- 12. FEJEZET

- 13. FEJEZET

- 14. FEJEZET

- 15. FEJEZET

- 16. FEJEZET

- 17. FEJEZET

- 18. FEJEZET

- 19. FEJEZET

- 20. FEJEZET

- 21. FEJEZET

- 22. FEJEZET

- 23. FEJEZET

- 24. FEJEZET

- 25. FEJEZET

- 26. FEJEZET

- 27. FEJEZET

- 28. FEJEZET

- 29. FEJEZET

- 30. FEJEZET

- 31. FEJEZET

- 32. FEJEZET

- 33. FEJEZET

- 34. FEJEZET

- 35. FEJEZET

- 36. FEJEZET

- 37. FEJEZET

- 38. FEJEZET

- 39. FEJEZET

- 40. FEJEZET

- UTÓSZÓ