Christopher Moore
Biff Evangéliuma
(aki Jézus gyerekkori haverja volt)

(Tartalom)

SZERZŐI ÁLDÁS

Ha nevetni szeretnél e lapokon,
fogjon el kacagás.
Ha megsértődni jöttél,
liluljon el az fejed, és forrjon véred.
Ha kalandot keresnél,
sodorjon el e történet gyönyörteljes menekülésbe.
Ha hited igazolnád vagy tennéd próbára,
neked tetsző eredményre juss.
Minden könyv feltárja a tökéletességet,
azzal, amit elmond, vagy azzal, amit nem.
Találd meg, amit keresel,
e lapokon vagy kívülük.
Találd meg a tökélyt,
és nevezd nevén!

PROLÓGUS

Az angyal éppen a szekrényét pucolta ki, amikor a hívás befutott. A glóriákat és holdsugarakat fényesség szerint kupacokba rakta, haragszütyők és villámhüvelyek lógtak kampókon, porolásra várva. A sarokban egy tömlőből kifolyt a malaszt, s az angyal törlőruhával itatta fel. Ahányszor megfordította a ruhát, a szekrényből többszólamú ének zengett fel, tompán, mintha befőttesüvegből jönne, amelybe egy egész Halleluja-kórust zártak.
– Raziel, az ég szerelmére, mit művelsz?
Stephan arkangyal állt fölötte, egy tekerccsel a kezében, mintha egy összetekert újsággal készülne rendre utasítani a szőnyegre pisilő kiskutyát.
– Kiküldetés? – nézett fel rá Raziel.
– A koszfészekbe.
– Pont most jöttem vissza.
– Az kétezer éve volt.
– Tényleg? – Raziel az órájára pillantott, és megkopogtatta az üveget.
– Biztos?
– Mit szólsz hozzá? – nyújtotta oda a tekercset Stephan, hogy Raziel jól lássa az Égő Csipkebokor-pecsétet.
– Mikor indulok? Mindjárt végzek a pakolással.
– Azonnal. Vidd magaddal a nyelveken beszélést és még egy-két kisebb csodát. Semmi fegyvert, ez nem büntetőmeló. Titkosangyalként vetünk be, álcázva leszel. Nem valami nagy küldetés, de fontos. Minden le van írva – adta át a tekercset Stephan.
– Miért én?
– Én is pont ezt kérdeztem.
– És?
– Emlékeztettek rá, hogy miért szokták száműzni az angyalokat.
– Hoppá! Ennyire komoly lenne a dolog?
Stephan köhintett egyet, ami csak affektálás volt, mert ugye köztudott, hogy az angyalok nem is lélegeznek.
– Elvileg nem szabadna tudnom róla, de azt pletykálják, hogy egy újabb könyv készül.
– Viccelsz? Ne már! Folytatás? Jelenések könyve 2. Amikor azt hitted, már büntetlenül vétkezhetsz. Hamarosan a könyvesboltokban. – Egy evangéliumról van szó.
– Evangélium? Ennyi idő után? Kié?
– Lévi, akit Biffnek hívnak.
Raziel erre ledobta a ruhát, és felállt.
– Ez csak tévedés lehet.
– A parancs egyenesen a Fiútól érkezett.
– Te is tudod, hogy Biffet jó okkal mellőzték a többi könyvből. Az egy...
– Ki ne mondd!
– De hát egy seggfej, könyörgöm.
– Ha így beszélsz, ne csodáld, hogy mindig visszaküldenek abba a koszfészekbe.
– Miért pont most, amikor egész mostanáig megfelelt a négy evangélium? És miért éppen ő?
– Mert a koszlakók most ünneplik a Fiú születésének valahányadik évfordulóját, és ő úgy gondolja, ideje kikerekíteni a történetet. Raziel lehorgasztotta a fejét.
– Akkor pakolok.
– A nyelveket ne feledd! – emlékeztette Stephan.
– Na ja, hogy ezer nyelven nyeljem a szart.
– Menj és vidd az örömhírt, Raziel! És hozz nekem egy kis csokoládét.
– Csokoládét?
– A koszlakók ezt nassolják. Imádni fogod. A Sátán találta ki.
– Az ördög eledele?
– Az a helyzet, barátom, hogy nagyon unom már a piskótát.

Éjfél. Az angyal egy kopár dombon állt Jeruzsálem szent városának peremén. Magasba emelte karjait, a száraz szél pedig meglebbentette fehér köpenyét. – Kelj fel Lévi, kit Biffnek hívnak!
Előtte forgószél kerekedett, mely felkapta a domboldalról a port, oszlopba sodorta, majd abból emberalakot formált.
– Kelj fel, Biff. Elérkezett a te időd!
A szél orkánná erősödött. Az angyal arca elé húzta köntösének ujját. – Kelj fel, Biff, és járj újra az élők között!
A forgószél szelídülni kezdett, s egy ember alakú porbuckát hagyott hátra a domboldalon. A következő pillanatban a természet lenyugodott. Az angyal egy aranyedényt húzott elő a zsákjából, és tartalmát a poralakra öntötte. A folyadék lemosta a port, s egy sáros, meztelen férfi állt köpködve a holdfényben.
– Isten hozott az élők között – köszöntötte az angyal.
A férfi csak pislogott. Úgy nézegette saját kezét, mintha azt várná, hogy átlát rajta.
– Élek – szólalt meg egy olyan nyelven, melyet eddig sosem hallott.
– Élsz.
– Mik ezek a hangok, ezek a szavak?
– A nyelveken beszélés adományában részesültél.
– Az én nyelvem világéletemben adomány volt, kérdezd csak meg bármelyik lányt, akit ismertem. Mik ezek a szavak?
– Nyelv. Nyelveken beszélsz, mint az apostolok.
– Tehát elérkezett isten országa.
– El.
– Mikor?
– Kétezer éve.
– Te szerencsétlen hülye barom – mondta Lévi, akit Biffnek hívtak, és jól képen vágta az angyalt. – Elkéstél.
Az angyal talpra állt, és óvatosan megtapogatta a száját.
– Te aztán szépen beszélsz az Úr küldöttjével.
– Most mit csináljak? Adomány.

ELSŐ RÉSZ
A Fiú

Isten egy komédiás, aki olyan közönségnek játszik, amelyik fél nevetni.

VOLTAIRE

1. fejezet

Azt hiszitek, ismeritek a történet végét, pedig egy fenét ismeritek. Higgyetek nekem, én ott voltam. Én már csak tudom.

Amikor először pillantottam meg őt, aki később megváltotta a világot, éppen Názáret főterén, a kút közelében üldögélt, és egy gyík lógott ki a szájából. Csak az állat farka és hátsó lába látszott ki, a másik fele benne volt a szájában. Ő is hatéves volt, akárcsak én, szakálla még közel sem serkent ki, úgyhogy nemigen hasonlított a képekre, amiket róla láttatok. Két szeme az arcát keretező kék-fekete hajtincsek közül mosolygott kifelé, akár két sötét mézcsepp. Azokból a szemekből olyan fény sugárzott, ami idősebb volt Mózesnél is.
– Tisztátalan! Tisztátalan! – kiabáltam a fiúra mutogatva, hogy anyám lássa, ismerem a Törvényt, de anyám rám se hederített, ahogy a többi anya se, akik a kútnál merték a vizet.
A fiú kivette a szájából a gyíkot, és odaadta az öccsének, aki mellette csücsült a porban. A pisis egy kicsit játszott a gyíkkal, addig-addig bizergálta, míg az állat felkapta pici fejét, mintha harapni akarna, akkor a pisis megfogott egy követ, és beverte a gyík fejét. Ezután megzavarodva lökdöste a döglött gyíkot a porban, és amikor felfogta, hogy az bizony már nem megy sehová, kezébe vette és visszaadta a bátyjának.
Gyík megint be a szájba, de mielőtt kiabálhattam volna, már jött is ki: elevenen, nyűgösen, harapásra készen. A fiú visszaadta az öccsének, aki szinte azon nyomban szétkente a kővel, és az egész kezdődött elölről.
Még háromszor néztem végig a gyík halálát, majd azt mondtam:
– Én is hadd csináljam!
A Megváltó kivette a gyíkot a szájából:
– Melyik részt?

Míg el nem felejtem: Józsua volt a neve. A „Jézus” a héber Jésua név görög fordítása, ami manapság Józsua. A Krisztus nem vezetéknév, csupán a görög változat a Messiásra, ami héber szó, és „fölkent”-et jelent. De hogy az apját hogy hívják, azt soha nem sikerült kiderítenem. Ez egyike volt azon dolgoknak, amiket meg kellett volna kérdeznem tőle.
És én? Lévi vagyok, akit Biffnek hívnak. Csak így egyszerűen. Józsua volt a legjobb barátom.

Az angyal azt mondja, csak üljek le, írjam meg a történetemet, és ne törődjek azzal, mit láttam ebből a világból. De hogyan tehetnék ilyet? Az elmúlt három napban több embert, több képet és több csodát láttam, mint életem harminchárom éve alatt, az angyal meg azt mondja, oda se bagózzak. Igen, tudok nyelveken beszélni, így mindennek, amit látok, tudom a nevét, de mi hasznom belőle? Segített rajtam Jeruzsálemben, hogy tudom, egy Mercedes volt, amitől úgy beszartam, hogy fejest ugrottam egy szemetes konténerbe? Vagy miután Raziel kihúzott (a körmeimet is letépve, mert annyira próbáltam elbújni), segített a tudat, hogy egy Boeing 747 elől igyekeztem labdává gömbölyödni, és könnyeimmel feledtetni a dübörgést és a lángokat? Kisgyerek vagyok, aki saját árnyékától is megijed? Hát nem töltöttem huszonhét évet Isten Fia mellett?
A dombon, amikor feltámasztott a porból, az angyal azt mondta:
– Sok különös dolgot fogsz látni. De ne félj! Szent küldetésed van, és én védelmezlek.
Önelégült disznó. Ha akkor tudtam volna, mit akar tenni velem, megint bemosok neki egyet. Most éppen az ágyon fekszik, és mozgó képeket néz egy képernyőn, valami Snickers nevű ragacsos édességet zabál, én meg kaparhatom le a történetemet erre a selyempuha papírra, aminek a tetején az áll: Hyatt Regency, St. Louis. Szavak, szavak, szavak, millió és millió szó köröz a fejemben, sólymokként várva, hogy lecsapjanak a lapra és arra a két szóra, amit igazából írni akarok:
Miért én?

Tizenöten voltunk – na jó, tizennégyen, miután Júdást felakasztottam –, akkor miért én? Józsua folyton azt mondogatta, ne féljek, mert mindig velem lesz. Hol vagy most, barátom? Miért hagytál magamra? Te biztos nem félnél itt. Nem rémülnél meg ennek a világnak tornyaitól, gépeitől, csillogásától és bűzétől. Gyere, rendelek neked egy pizzát. Imádnád a pizzát. A szolgát, aki kihozza, Jesusnak hívják. Pedig nem is zsidó, csak spanyol. Te mindig is bírtad az iróniát. Az angyal azt mondja, még velünk vagy, hát gyere, Józsua; te lefogod, én meggyomrozom, aztán pizzával adunk hálát.

Raziel megnézte, mit írok, és rám szólt, hogy hagyjam abba a nyivákolást, és álljak neki a történetnek. Könnyen beszél, nem ő töltötte az elmúlt kétezer évet a homokban. Na mindegy, mert addig nem hajlandó pizzát rendelni, amíg egy részt be nem fejezek, úgyhogy hajrá...

Galileában születtem, Názáret városában a Nagy Heródes idejében. Apám, Alfeus kőfaragó volt, anyámat, Naomit pedig démonok szállták meg, legalábbis én ezt mondtam mindenkinek. Józsua egyszerűen csak nehéz esetnek tartotta. Rendes nevemet, Lévit Mózes testvérétől kaptam, a papok törzsének ősétől; becenevem, Biff pedig a mi szavunk volt arra, amikor az embert jól kupán csapták, amit anyám szerint már zsenge koromtól naponta kiprovokáltam.
Habár római uralom alatt nőttem fel, tízéves koromig nem sok rómait láttam. A rómaiak jobbára ki sem mozdultak Széforisz erődvárosból, amely Názárettől egy óra járásra északra állt. Józsuával ott voltunk szemtanúi annak, hogy egy római katonát megölnek... de előreszaladtam. Pillanatnyilag vegyük úgy, hogy a katona él és virul, és nagyon boldog, hogy tollsöprűt viselhet a fején sisak gyanánt.
Názáretben főleg földművesek éltek, akik szőlőt és olívabogyót termesztettek a város körüli sziklás dombokon, a völgyekben meg árpát és búzát. Voltak ott kecske- és birkapásztorok is, akiknek családjai a városban laktak, a férfiak és az idősebb fiúk pedig a felföldeken legeltették a nyájat. A házak kőből készültek, a miénkben kőpadló is volt, de sokban csak döngölt föld.
A három fiú közül én voltam a legidősebb, így aztán hatéves koromra készen álltam, hogy megtanuljam apám mesterségét. Anyám szóban tanított, héberül oktatott a Törvényre, és történeteket mesélt a Tórából, apám pedig magával vitt a zsinagógába, ahol a vének a Bibliát olvasták. Arámi volt az anyanyelvem, de mire betöltöttem a tízet, már beszéltem és olvastam úgy héberül, mint a legtöbb meglett férfi.
A hébertanulásomat és a Tóra iránti érdeklődésemet tovább fokozta Józsuával való barátságom, mert míg a többi gyerek a szokásos játékokkal szórakozott („cukkold a birkát” vagy „rúgd seggbe a kánaánitát”), mi Józsuával rabbisat játszottunk, és ő ragaszkodott hozzá, hogy tartsuk magunkat az eredeti héber szertartáshoz. Viccesebb volt, mint amilyennek hangzik, legalábbis amíg anyám rajta nem kapott minket, amint éppen körül akartuk metélni Sém öcsémet egy éles kővel. Hogy ki volt akadva! És még azzal se győztem meg, hogy szerintem Sémnek ideje megújítani szerződését az Úrral. Jól megvert egy olajfavesszővel, és egy hónapig nem játszhattam Józsuával. Említettem már, hogy anyámat démonok gyötörték?
Pedig összességében szerintem jót tett a kis Sémnek. Ő volt az egyetlen gyerek, aki minden irányba tudott pisálni. Ilyen képességgel az ember jól megélhet koldusként. És még csak meg se köszönte.
Na ilyenek a testvérek.

A gyerekek azért látják a varázslatot, mert keresik.
Amikor megismertem Józsuát, gőzöm se volt róla, hogy ő a Megváltó. Ami azt illeti, neki se. Annyit tudtam, hogy nem fél. A legyőzött harcosok nemzetségében, egy olyan nép fiaként, amelyik próbál büszkének látszani, miközben Isten és Róma előtt hajlong, ő úgy virított, akár a virág a sivatagban. De talán csak én láttam, mert én kerestem. Mindenki másnak csak egy volt a gyerekek közül: ugyanazokkal a szükségletekkel, és ugyannyi eséllyel, hogy meghal, még mielőtt elérné a felnőttkort.
Amikor elmeséltem anyámnak a gyíkos trükköt, megnézte, nem vagyok-e lázas, és egy tányér zöldséges húslevessel aludni küldött.
– Hallottam már annak a fiúnak az anyjáról – mondta apámnak. – Állítólag beszélt az Úr angyalával. Azt mesélte Eszternek, hogy Isten Fiát hozta a világra.
– És erre te mit mondtál Eszternek?
– Hogy vigyázzon, a farizeusok meg ne hallják, mert akkor meg kell köveznünk.
– Ne is beszélj róla többet. Ismerem a férjét, igaz ember.
– Csak egy bolond lányt kapott ki feleségnek.
– Szegény teremtés – csóválta fejét apám, s tört egy darabot a kenyérből. Keze kemény volt, akár a szaru, tömpe, akár a kalapács, és szürke, akár a leprásé, a sok mészkőtől, amivel dolgozott. Amikor megölelt, néha úgy megkarcolta a hátamat, hogy az vért könnyezett, testvéreimmel mégis verekedtünk azért, hogy melyikünk bújjon először a karjába, amikor esténként hazatért a munkából. Ha mérgében sebzett meg minket, akkor meg sírva szaladtunk anyánk szoknyája mögé. Minden éjjel úgy aludtam el, hogy apám keze nyugodott a hátamon, akár egy pajzs.
Na ilyenek az apák.

– Kínozzunk gyíkokat? – kérdeztem Józsuától, amikor legközelebb újra láttam. Egy bottal rajzolgatott a porba, rám se hederített. Ráléptem a rajzra.
– Tudtad, hogy anyád eszement?
– Az apám miatt – felelte szomorúan, fel se nézve.
Leültem mellé. – Anyám néha vinnyog éjjel, akár a vadkutyák.
– Ő is eszement? – érdeklődött Józsua.
– Reggelre semmi baja. Sőt, énekelve rakja elénk a reggelit.
Józsua bólintott. Úgy gondoltam, örül a hírnek, hogy az őrültség elmúlik. – Mi Egyiptomban laktunk – mondta.
– Nem is igaz. Az túl messze van. Még messzebb, mint a Templom.
A jeruzsálemi Templom volt a legtávolabbi hely, ahová gyerekként eljutottam. A családom minden tavasszal megtette az ötnapos gyalogutat Jeruzsálembe, hogy ott töltsük a húsvétot. Én úgy éreztem, egy örökkévalóság az út.
– Éltünk itt, aztán Egyiptomban, és most megint itt – bizonygatta Józsua. – Messze volt.
– Hazudol. Egyiptomba negyven évig tart az út.
– Már nem. Már közelebb van.
– Benne áll a Tórában. Az Abbám felolvasta nekem: „Az izraeliták negyven évig vándoroltak a sivatagban.”
– Az izraeliták eltévedtek.
– Negyven évig? – nevettem. – Akkor nagyon hülyék lehetnek.
– Mi vagyunk az izraeliták.
– Frankón?
– Ja.
– Meg kell keresnem anyámat.
– Ha visszajössz, játszunk Mózes és a fáraósat?

Az angyal elárulta, hogy meg fogja kérdezni az Urat, nem lehetne-e belőle Pókember. Egyfolytában a televíziót bámulja, akkor is, amikor én alszom, és teljesen rákattant erre a fazonra, aki háztetőkről harcol a rosszakkal. Azt mondja, a gonosz sokkal nagyobb most, mint az én időmben, és így nagyobb hősökre is van szükség. A gyerekeknek hősök kellenek, magyarázza. Szerintem csak szeretne magas épületekről ugrálni testhez tapadó gumiruhában.
Különben is, milyen hős nyűgözné le ezeket a gyerekeket, akiknek saját gépeik vannak, gyógyszereik, és láthatatlan távolságokra elérnek? (Raziel egy hete sincs itt, és már elcserélné Isten Kardját, hogy hálót szőhessen.) Az én időmben kevés hős akadt, de azok igaziak voltak, néhányunk még a családfáját is vissza tudta vezetni hozzájuk. Mindig Józsua játszotta a hősöket – Dávidot, Józsuét, Mózest –, én meg mindig a gonoszt: a Fáraót, Áhábot, Nabukodonozort. Ha annyi sékelem lett volna, ahányszor filiszteusként megöltek, hát annyit mondhatok, nem férnék át a tű fokán. Így visszagondolva már látom, hogy Józsua a jövőre készült.

– Bocsásd el a népemet! – mondta Józsua Mózes szerepében.
– Oké.
– Nem mondhatod csak úgy, hogy „oké”.
– Mér nem?
– Mert az Úr megkeményítette a szívedet a kérésemmel szemben.
– Mér?
– Nem tudom, de így volt. Szóval. Bocsásd el a népemet!
– Még mit nem. – Karba tettem a kezem, és elfordultam, mint akinek kemény a szíve.
– Akkor lásd, a vesszőmet kígyóvá változtatom. Engedd el a népemet!
– Na jó.
– Nem mondhatod csak úgy, hogy „na jó”!
– Mér nem? Ez tök jó trükk volt a vesszővel.
– De nem így van a történet.
– Jól van, na. Szó sem lehet róla, Mózes, a népednek maradnia kell.
– Lásd, az egész határodat békákkal verem meg! – rázta vesszőjét az arcomba Józsua. – Felmennek a házadba, a hálószobádba, rámásznak a cuccaidra!
– És?
– És az undorító. Bocsásd el a népemet, fáraó!
– Én bírom a békákat.
– Ezek döglött békák – fenyegetett. – Bűzlő, döglött békák nagy kupacokban.
– Ó, hát ebben az esetben elengedem a népedet. Amúgy is építenem kell egy-két szfinxet meg minden.
– A fenébe, Biff, nem így van! Még vannak átkaim!
– Én akarok Mózes lenni!
– Nem lehetsz.
– Mér nem?
– Nálam van a vessző.
– Aha.

Hát így ment. Azt hiszem, én nehezebben éreztem rá a gazfickókra, mint Józsua a hősökre. Néha kistesóinkat is bevettük az ocsmányabb szerepekre. Jézus két öccse, Júdás és Jakab egész népeket játszott, például a szodomitákat Lót ajtaja előtt.
– Küldd ki azt a két angyalt, hadd ismerjük meg őket!
– Azt nem tehetem – feleltem mint Lót (csak azért lettem én a jó, mert Józsua akart lenni a két angyal) –, de van két lányom, akik még nem ismernek senkit. Azokat kiküldöm.
– Oké – mondta Júdás.
Kinyitottam az ajtót, és kivezettem két képzeletbeli lányomat, hogy a szodomiták megismerhessék őket...
– Örülök, hogy megismerhetem.
– Részemről a szerencse.
– Nagyon örvendek.
– EZ NEM ÍGY VAN! – üvöltötte Józsua. – Be kell törnöd az ajtót, hogy megvakíthassalak a villámommal.
– Aztán meg elpusztítod a városunkat? – kérdezte Jakab.
– El én.
– Akkor inkább Lót lányai.
– Bocsásd el a népemet! – mondta Júdás, aki négyéves volt, és gyakran összekeverte a történeteket. Leginkább az Exodust szerette, főleg azért, mert Jakabbal vizet locsoltak rám, ahogy katonáimat Mózes után próbáltam vezetni a Vörös-tengeren át.
– Elég – unta meg Józsua. – Júdás, te vagy Lót felesége. Állj oda! Júdásnak néha Lót feleségét kellett alakítani, függetlenül attól, éppen milyen történetet játszottunk.
– Nem akarok Lót felesége lenni.
– Hallgass, a sóbálvány nem beszél.
– Nem akarok lány lenni.
Mindig az öccseink játszották a lányokat. Nekem nem volt kínozni való nővérem, Józsua akkor még egyetlen húga, Erzsébet pedig még csecsemő volt. Ez azelőtt volt, hogy Magdolnával találkoztunk. Magdolna mindent megváltoztatott.

Miután kihallgattam szüleimet, amint Józsua anyjának őrültségéről beszélnek, gyakran figyeltem őt, jeleket kerestem, de mindent úgy csinált, mint az összes többi anya: gondozta a kicsiket, dolgozott a kertben, eljárt vízért, főzött. Nem futkározott négykézláb, nem habzott a szája, hiába vártam. Sok anyánál fiatalabb volt, és sokkal fiatalabb, minta férje, József, aki a mi mércénk szerint már öregembernek számított.
Józsua azt mondta, József nem az igazi apja, de hogy akkor ki az, azt már nem árulta el. Ha a téma olyankor jött elő, amikor Mária hallótávolságban volt, ő magához hívta a fiát, s ujját az ajkára téve csendre intette.
– Még nincs itt az ideje, Józsua. Biff nem értené meg.
A szívem már attól megdobbant, hogy kimondta a nevemet. Egész hamar kisfiús szerelemre lobbantam Józsua anyja iránt, s házasságról, családról meg jövőről fantáziáltam.
– Az apád öreg, ugye, Jozsó?
– Nem annyira.
– Ha meghal, anyád hozzámegy az egyik bátyjához?
– Apámnak nincs bátyja. Miért?
– Csak úgy. Mit szólnál, ha apád alacsonyabb volna nálad?
– De nem az.
– De ha apád meghal, anyád hozzámehet valakihez, aki alacsonyabb nálad, és akkor az lesz az apád, és azt kell csinálnod, amit mond.
– Az apám sose hal meg. Örökéletű.
– Mondod te. Én meg azt, hogy ha férfi leszek, és apád meghal, feleségül veszem anyádat.
Józsua olyan pofát vágott, mintha éretlen fügébe harapott volna.
– Ne mondj ilyeneket, Biff!
– Nem baj, ha őrült. Tetszik a kék köntöse. És a mosolya. Jó apa leszek, kitanítalak a kőfaragásra, és csak akkor verlek, ha baromságot csinálsz.
– Inkább játszom leprásokkal, minthogy ezt hallgassam – indult el Józsua.
– Várj! Légy kedves apádhoz, Biff fia Józsua. – Apám is olyankor használta a teljes nevemet, amikor valamiről meg akart győzni. – Nem Mózes parancsa, hogy tisztelned kell engem?
A kis Józsua megpördült.
– Az én nevem nem Biff fia Józsua, még csak nem is József fia Józsua. Hanem Jehova fia Józsua!
Körülnéztem, hátha meghallotta valaki. Nem szerettem volna, hogy egyetlen fiamat (azt már eldöntöttem, hogy Júdást és Jakabot eladom rabszolgának) megkövezzék, amiért hiába vette szájára az Úr nevét.
– Még egyszer ki ne mondd, Jozsó! Inkább nem veszem el az anyádat.
– Nem is.
– Bocs.
– Megbocsátok.
– Ágyasnak is remek lesz.
El ne higgyétek, hogy a Béke Hercege soha senkit nem ütött meg. Azokban az időkben, még mielőtt az lett, aki, Józsua többször is jól orrba vágott. Ez volt az első ilyen alkalom.
Mária maradt az első igaz szerelmem, amíg meg nem láttam Magdolnát.

Ha a názáretiek őrültnek tartották is Józsua anyját, férje iránti tiszteletből nemigen emlegették. József jártas volt a Törvényekben, a Prófétákban és a Zsoltárokban, és kevés feleség akadt Názáretben, aki ne az ő sima, olajfából faragott táljában szolgálta volna fel a vacsorát. Jóképű volt, erős és bölcs. Mondták, hogy annak idején esszénus volt, a kemény, aszkéta zsidók közé tartozott, akik szigorú közösségi életet éltek, sosem házasodtak, és sosem vágták le a hajukat, de nem maradt velük, és tőlük eltérően sikerült megőriznie a mosolyát is.
Az első években keveset láttam, mivel mindig Széforiszban dolgozott, a rómaiaknak, görögöknek és a földet kapott zsidóknak épített, de minden évben, ahogy közelgett pünkösd, József abbahagyta a munkát az erődvárosban, otthon maradt, és tálakat meg kanalakat faragott, amelyeket aztán a Templomnak ajándékozott. Pünkösdkor a hagyomány szerint a Templom papjainak kellett ajándékozni az első bárányt, az első gabonatermést és az első gyümölcsöket. Az abban az évben született első fiút is a Templomnak ajánlották: vagy odaígérték őket munkásnak, amikor felnőnek, vagy megfelelő pénzadománnyal. A kézművesek, mint apám vagy József adhattak saját készítésű holmit, így apám olykor mozsarat és mozsártörőt adott, máskor meg pénzben a tizedet. Voltak, akik az ünnepre elzarándokoltak Jeruzsálembe, de mivel az csak hét héttel követte húsvétot, sok család nem engedhette meg magának a zarándokutat, és az ajándékukat egyszerűen a falu zsinagógájába adták le.
Az ünnep előtti hetekben József a háza előtt üldögélt az általa készített ponyvatető árnyékában, bárddal és vésővel gyötörte a görcsös olajfát, miközben mi Józsuával mellette játszottunk. Ugyanolyan köntöst viselt, mint mi mindnyájan, egy darabból készült, négyzetes anyagot, rajta egy lyuk a nyaknak, középen széles övvel megkötve. Az ujja könyékig ért, az alja meg térdig.
– Idén talán az elsőszülöttemet kéne a Templomnak adnom, mit szólsz, Józsua? Szeretnél oltárt tisztogatni az állatáldozások után? – vigyorgott magában, fel sem nézve a munkából. – Tudod, tartozom nekik az elsőszülöttel. Egyiptomban voltunk, amikor megszülettél.
Az, hogy közvetlen kapcsolatba kerüljön a vérrel, láthatóan ugyanúgy megrémítette Józsuát, mint minden zsidó fiút.
– Add nekik Jakabot, Abba, ő az elsőszülötted.
József erre rám sandított, hogyan reagálok. Reagáltam, de csak a saját elsőszülöttségem jutott eszembe; nagyon reméltem, hogy apámnak eszébe nem jutott ez az ötlet.
– Jakab a második fiú. A papoknak nem kell másodszülött. Csak te lehetsz.
Józsua először rám nézett, csak aztán apjára. Elmosolyodott. De Abba, ha meghalnál, ki viselné anya gondját, ha én a Templomban lennék?
– Valaki biztos akadna – kotyogtam közbe.
– Én még sokáig nem halok meg – simogatta szürke szakállát József.
– A szakállam ugyan őszül, de azért van még bennem erő.
– Én nem volnék ebben ennyire biztos, Abba – mondta neki Józsua.
József erre kiejtette kezéből a tálat, amin dolgozott, és a kezeire meredt.
– Menjetek játszani – mondta, de alig hallottuk a hangját. Józsua felállt és otthagyta. Én a legszívesebben megöleltem volna az öreget, mert még sosem láttam félni felnőttet, és most megrémültem.
– Segíthetek? – mutattam a félig kész tálra, ami az ölében hevert.
– Menj Józsuával! Kell neki egy barát, aki megtanítja embernek lenni. Csak utána taníthatom meg, hogy kell férfinak lenni.

2. fejezet

Az angyal azt akarja, jobban fejtsem ki Józsua küldetéstudatát. Miféle küldetéstudatot? Egy hatéves gyerekről írok, az ég szerelmére, mennyi küldetéstudata lehetett? Józsua nem járkált körbe a városban fennhangon hirdetve, hogy ő Isten Fia. Többnyire olyan volt, mint a legtöbb gyerek. Ott volt az a trükk a gyíkkal, meg egyszer találtunk egy döglött mezei pacsirtát, amit életre keltett, aztán nyolcéves korunkban begyógyította Júdás öccse betört fejét, amikor a „kövezzük meg a házasságtörőt” játék kicsit eldurvult. (Júdás valahogy sosem érzett rá a házasságtörés lényegére. Csak állt ott mereven, mint Lót sóbálvány felesége. Az nem jó. A házasságtörő legyen fortélyos és főleg fürgelábú.) Józsua csodái kicsik és csendesek voltak, mint a csodák általában, ha az ember egyszer megszokja őket. De aztán mégiscsak baj származott ezekből a csodákból, akár akarta, akár nem. Így hirtelenjében két eset jut eszembe: a kenyér meg a kígyó.

Pár nap volt még Pészahig, s abban az évben sok názáreti család döntött úgy, hogy nem zarándokol el Jeruzsálembe. Télen csak kevés eső esett, így nehéz évnek ígérkezett. Sok földműves nem engedhette meg magának, hogy olyan sokáig távol legyen, amennyi idő az oda-vissza útra kellett. Apám és Józsua apja Széforiszban dolgoztak, a rómaiak pedig a tényleges ünnepnapokon kívül nem engedték el őket a munkából. Amikor a játékot megunva bementem, anyám éppen kovásztalan kenyeret, ahogy mi neveztük: maceszt készített.
Tucatnyi kenyér volt előtte, de anyám olyan arcot vágott, mint aki az egészet mindjárt a földhöz vágja.
– Biff, hol van Józsua barátod?
Kisöcséim a szoknyája mögül vigyorogtak rám.
– Gondolom, otthon. Most váltunk el.
– Mit csináltatok?
– Semmit.
Próbáltam visszaemlékezni, mit csinálhattam, amivel feldühítettem anyámat, de semmi nem jutott az eszembe. Abból a szempontból szokatlan nap volt, hogy nem kevertem semmi bajt. Tudomásom szerint egyik öcsémnek sem görbült meg a haja szála se.
– Akkor ez hogy került ide? – Elém tette az egyik kenyeret, és annak ropogós, barna héján ott láttam Józsua arcának domborműszerű mását. Anyám felmutatott egy másikat, azon is. Faragott képmás, nagy bűn. Jozsó mosolygott a képen. Anyám a homlokát ráncolta. – Na elmondod? Vagy el kell mennem Józsuáékhoz, és megkérdeznem szegény őrült anyját?
– Én csináltam. Én tettem Józsua arcát a kenyérre. – Reméltem, hogy nem kérdez rá, hogyan.
– Apád majd illőn megbüntet, ha este hazaér. Most menj, ne is lássalak.
Ahogy kisomfordáltam az ajtón, hallottam, hogy a kistesóim vihognak. De odakint csak tovább romlott a helyzet. A nők sorra otthagyták sütőköveiket, mindegyik egy-egy kovásztalan kenyeret tartott a kezében, és mindegyik valami olyasmit motyogott:
– Hé, egy kölyök van a kenyeremen.
Elrohantam Józsuáék házához, és kopogás nélkül berontottam. Józsua a tesóival az asztalnál vacsorált. Mária éppen Józsua legkisebb húgát, Mirjamot szoptatta.
– Nagy bajban vagy – suttogtam Józsua fülébe olyan halkan, hogy majdnem beszakadt a dobhártyája.
Józsua felmutatta a kenyeret, amit éppen evett, és rám mosolygott, csak úgy, mint a kenyérképmása. – Csoda történt.
– Fincsi – ropogtatta bátyja fejének csücskét Jakab.
– Az egész városban ez van, Józsua. Nem csak itt nálatok. Mindenki kenyerén a te képed díszeleg.
– Mert ő valóban Isten Fia – mondta Mária földöntúli mosollyal.
– Jesszus, anya – nyögte Jakab.
– Ja, Jesszus, anya – mondta Júdás.
– A pofájával van tele a húsvéti lakoma – mondtam. – Tennünk kell valamit. – Nem fogták fel a helyzet komolyságát. Én már bajban voltam, pedig anyám nem is gyanakodott semmiféle természetfölötti erőre.
– Levágjuk a hajadat.
– Mit?
– Nem vághatjuk le a haját – tiltakozott Mária. Mindig megengedte Józsuának, hogy hosszú legyen a haja, akár egy esszénusé, mondván, hogy ugyanolyan názáreti, mint Sámson. Ilyesmik miatt tartották őrültnek az emberek a városban. Mindenki másnak rövid volt a haja, mint a görögöknek, akik Nagy Sándor ideje óta uralták az országot, vagy mint utánuk a rómaiaknak.
– Ha levágjuk a haját, olyan lesz, mint bárki más. Mondhatjuk, hogy nem ő van a kenyéren.
– Hanem Mózes – mondta Mária. – A fiatal Mózes.
– Ez az!
– Hozom a kést.
– Jakab, Júdás, gyertek velem – mondtam nekik. – El kell híresztelnünk a városban, hogy Mózes arca látogatóba jött húsvét ünnepére. Mária elvette Mirjamot a melléről, lehajolt, és homlokon csókolt. – Jó barát vagy, Biff.
Kis híján elolvadtam a sarumban, de elkaptam Józsua mogorva pillantását.
– De ez hazugság – morogta.
– Távol tartja tőled a farizeusokat.
– Nem félek tőlük – mondta a kilencéves hős. – Nem én csináltam ezt a kenyérrel.
– Akkor meg miért vennéd magadra a büntetést érte?
– Nem tudom. Illene, nem?
– Ülj nyugton, hogy anyád levághassa a hajadat. – Azzal kiszaladtam, a sarkamban Júdással és Jakabbal. Mindhárman bégettünk, akár a tavaszi birkák:
– Lássatok csodát! Mózes arca megjelent a húsvéti kenyéren! Lássatok csodát!
Csodák. Megcsókolt. Mózes szent arca a maceszen! Mária megcsókolt!

A kígyók csodája? Tulajdonképpen előjel volt, de persze ezt csak amiatt tudom így kijelenteni, ami később Józsua és a farizeusok között történt. Akkoriban Józsua egy prófécia beteljesülésének tartotta, legalábbis így próbálta beadni a szüleinek.
Nyár vége fele járt, egy búzamezőn játszottunk a város mellett, amikor Józsua viperafészekre bukkant.
– Viperafészek! – kiáltotta, de olyan magas volt a búza, nem láttam, hol áll.
– A te családodat meg vigye el a kórság! – válaszoltam.
– Nem, nem. Itt egy viperafészek. Komolyan.
– Ó, azt hittem, káromkodsz. Visszaszívom a kórságot.
– Gyere, nézd meg!
Átcaplattam a búzán. Józsua egy kőrakás mellett állt, amivel a földműves a földje határát jelezte. Felsikoltottam, és olyan gyorsan hátráltam, hogy eltaknyoltam. A viperák ott tekergőztek Józsua lábánál, átcsúsztak a saruján, rátekeredtek a bokájára.
– Józsua, menj el onnét!
– Nem bántanak engem. Benne áll Ézsaiás könyvében.
– És ha ezek nem olvasták?
Józsua odább lépett, a kígyók szétszóródtak. Mögötte ott volt a legnagyobb kobra, amit életemben láttam. Addig-addig emelkedett, míg magasabb volt a barátomnál, csuklyája széttárva.
– Józsua, fuss!
– Sárának fogom hívni, Ábrahám felesége után – mosolygott. – Ezek a gyerekei.
– Tényleg? Na húzzunk innen, Jozsó!
– Megmutatom anyának. Imádja a próféciákat. – És már el is indult a falu felé, az óriás hüllő meg követte, akár az árnyéka. A kiskígyók maradtak a fészekben. Szép lassan elhátráltam tőlük, aztán a barátom után futottam.
Egyszer hazavittem egy békát, hogy megtartsam háziállatnak. Nem volt nagy, egykezes béka volt, csendes, tisztelettudó, anyám mégis kidobatta velem, aztán meg is kellett fürdenem a zsinagógánál a rituális fürdőben, a mikvehben. És még így se engedett be a házba napnyugtáig, mondván, tisztátalan lettem. Józsua egy háromméteres kígyót vitt be a házukba, és az anyja sikoltozott az örömtől. Az én anyám sosem sikoltozott.

Mária a derekára kapta a kisdedet, letérdelt a fia előtt, és Ézsaiást idézte:
– „Akkor majd a farkas a báránnyal lakik, a párduc a gödölyével hever, a borjú, az oroszlán és a hízott marha együtt lesznek, és egy kisfiú terelgeti őket. A tehén a medvével legel, fiaik együtt heverésznek, az oroszlán pedig szalmát eszik, mint a marha. A kisded áspiskígyó lyukában játszadozik, és az alig elválasztott gyermek a baziliszkusz fajzata felé nyújtja a kezét.”
Jakab, Júdás és Erzsébet a sarokban kucorogtak, annyira féltek, még sikítani sem mertek. Én kívülről lestem be.
A kígyó úgy billegett erre-arra Józsua mögött, mintha lecsapni készülne.
– Sára a neve.
– Kobrák voltak, nem áspiskígyók – mondtam nekik. – Egy egész fészek.
– Megtarthatom? – kérdezte Józsua az anyjától. – Fogok neki patkányt, és vetek neki ágyat Erzsébeté mellett.
– Nem áspisok, egy fenét áspisok. Megismerem én az áspist. És nem is baziliszkusz. Kobra, én mondom. – Valójában fogalmam sem volt, milyen az áspis.
– Pszt, Biff! – szólt rám Mária. A szívem meghasadt, olyan éles volt szerelmem hangja.
Ekkor bukkant fel a sarok mögül József, és bement a házba, mielőtt megállíthattam volna. De nem volt gond, mert már jött is ki.
– Szent Jozefás!
Megnéztem, hátha József szíve felmondta a szolgálatot (és magamban gyorsan el is döntöttem, hogy ha Máriával összeházasodunk, a kígyónak mennie kell, de minimum kint alszik), a termetes ács azonban csak megijedt és poros lett, mert hátast dobott az ajtóból.
– Nem áspis, ugye? – kérdeztem tőle. – Az áspis kicsi, különben nem férne el az egyiptomi királynők mellén, nem igaz?
József rám se hederített:- Hátrálj el tőle lassan, nagyon lassan, fiam! Hozok egy kést hátulról. – Nem bánt minket – nyugtatta meg Józsua. – Sárának hívják. Ahogy Ézsaiás megjósolta.
– Szerepel a próféciában, József – mondta neki Mária.
Láttam az öregen, hogy nagyon próbál visszaemlékezni az adott részre. Habár világi volt, ismerte annyira az Írást, mint bárki.
– Nem emlékszem Sárára.
– Szerintem nem a prófécia – szóltam közbe. – Abban áspis van, ez pedig tuti nem áspis. Megharapja Józsua seggét, ha nem kapod el, József. – (Egy próbát megért a dolog.)
– Megtarthatom? – kérdezte Józsua.
Eddigre József összeszedte magát. Ha az ember elfogadja, hogy a felesége Istennel aludt, a különleges események is hétköznapivá válnak.
– Vidd vissza oda, ahol találtad, Józsua! A prófécia beteljesült.
– De én meg akarom tartani.
– Nem lehet, Józsua.
– Nekem te nem parancsolsz.
Gyanítottam, hogy József ezt már hallotta párszor.
– Ennek ellenére, kérlek, vidd vissza Sárát oda, ahol találtad. Józsua kirobogott a házból. A kígyó szorosan mögötte. József meg én hagytunk nekik elég teret.
– Igyekezz, hogy ne lásson meg senki! – tanácsolta neki József. – Nem értenék meg.
Ebben igaza volt. A faluból kifelé belefutottunk egy csoport idősebb fiúba, akiket Jakan, a farizeus Iban fia vezetett. Tényleg nem értették meg.

Talán tucatnyi farizeus élt Názáretben: tanult emberek, kétkezi munkásból lett tanítók, akik többnyire a zsinagógában értekeztek a Törvényről. Gyakran felfogadták őket bíráknak és írnokoknak, s így nagy befolyást nyertek a falu népe fölött. Olyannyira, hogy a rómaiak gyakran rajtuk keresztül szóltak hozzánk. A befolyással persze vele jár a hatalom, a hatalommal pedig a visszaélés. Jakan pusztán egy farizeus fia volt, csak két évvel idősebb nálunk, de a kegyetlenkedés már nagyon ment neki. Ha valamiért örömet okozhat az embernek, hogy mindenki, akit ismert, kétezer éve halott, hát Jakan nemléte nekem ilyen öröm. Saját levében főjön a pokol tüzében az örökkévalóság végéig és még tovább!
Józsua arra tanított minket, hogy ne gyűlölködjünk. Na ez volt az, amit képtelen voltam elsajátítani; ez meg a geometria. Az előbbiért Jakan a hibás, az utóbbiért Euklidész.

Józsua a házak mögött szaladt, a kígyó úgy tízlépésnyire mögötte, én meg tízlépésnyire az mögött. Ahogy megkerültük a kovácsműhelyt, Józsua egyenesen belefutott Jakanba, és a földre döntötte.
– Seggfej! – kiabált rá Jakan, ahogy felállt és leporolta magát. Három haverja röhögött, ő meg úgy pördült feléjük, akár egy feldühített tigris. – Megérdemli, hogy lemossuk az arcát szarral. Fogjátok le!
A fiúk Józsuára rontottak, kettő lefogta, a harmadik gyomron vágta. Jakan egy szarkupacot keresett, amibe belenyomhatja Józsua fejét. Sára ekkor siklott elő a sarok mögül, és Józsua fölé magaslott, széttárva pompás csuklyáját.
– Hé! – robogtam elő a sarok mögül. – Srácok, szerintetek ez áspis?
A kígyótól való félelmem közben óvatos szeretetté szelídült. Sára mintha mosolygott volna. Én tutira mosolyogtam. Sára erre-arra lengett, akár a búzakalász a szélben. A fiúk elengedték Józsuát, és Jakanhoz szaladtak, aki közben felénk fordult, és most lassan hátrált.
– Józsua azt mondja, áspis – folytattam –, de szerintem ez itten egy kobra.
Józsua még kétrét görnyedve próbált levegőhöz jutni, de visszanézett, és rám vigyorgott.
– Na persze én nem vagyok farizeus fia, de...
– Összeesküdött a kígyóval! – visította Jakan. – Démonokkal szövetkezik!
– Démonokkal! – kiabálták a haverjai, és megpróbáltak elbújni mögé.
– Elmondom apámnak, és megköveznek, Józsua!
Ekkor megszólalt egy hang Jakan mögött:
– Mi ez a hangzavar? Édes egy hang volt.
A kovácsműhely melletti házból lépett ki. Bőre fénylett, mint a réz, a szeme világoskék volt, akárcsak az északi sivatag népeié. Bíbor kendője alól vörösesbarna hajfürtök lógtak ki. Kilenc-tíz éves lány lehetett, de a szemében volt valami nagyon-nagyon öreg. A lélegzetem is elakadt, amikor megpillantottam.
Jakan felpuffadt, akár a béka:
– Ne gyere közelebb! Ezek ketten démonokkal szövetkeznek. Elmondom a véneknek, és el lesznek ítélve.
A lány Jakan lábához köpött. Azelőtt még sosem láttam lányt köpni. Elbűvölő látvány volt.
– Szerintem kobra.
– Ugye? Megmondtam.
Odament Sárához, akárha egy fügefához menne, nem volt benne szemernyi félelem sem, csupán kíváncsiság.
– Szerintetek ez démon? – kérdezte, vissza se nézve Jakanra. – Nem jönnél szégyenbe, ha a vének előtt összetévesztenél egy közönséges mezei kígyót egy démonnal?
– De hát démon!
A lány kinyújtotta a kezét. A kígyó először mintha le akart volna csapni, de aztán csak leeresztette a fejét, míg villás nyelve meg nem érintette a lány ujjait.
– Ez bizony kobra, kisfiú – jelentette ki a lány. – És ezek ketten vissza fogják vezetni a mezőre, ahol a földművesek hasznára lesz azzal, hogy megeszi a patkányokat.
– Ja, azt csináljuk, visszük vissza – mondtam.
– Visszük hát – bólogatott Józsua.
A lány Jakanék felé fordult.
– Démon?
– Te is velük vagy – dobbantott Jakan, mint egy dühös szamár.
– Ne hülyéskedj, a családom most érkezett Magdalából. Sosem láttam még ezt a két srácot, de egyértelmű, hogy mit csinálnak. Magdalában mi is sokszor csináltuk. Na persze ez elmaradott egy hely.
– Mi is csináljuk – erősködött Jakan. – Én csak... ööö... ezek bajkeverők.
– Bajkeverők – mondta a haverja.
– Hagyjátok, hadd folytassák, amit csináltak!
Jakan szeme ide-oda járt a lány és a kígyó között. Aztán elindult.
– Veletek majd máskor elbánok.
Amint eltűntek a sarok mögött, a lány elugrott a kígyótól, és a házuk felé inalt.
– Várj! – kiáltott utána Józsua.
– Mennem kell.
– Hogy hívnak?
– Mária Magdolna vagyok, Izsák lánya. Szólíts csak Marinak!
– Tarts velünk, Mari!
– Nem lehet, mennem kell.
– Miért?
– Mert bepisiltem.
Azzal eltűnt a házban.
Na ilyenek a csodák.

Amikor visszaértünk a mezőre, Sára elindult a fészke felé. Messzebbről figyeltük, ahogy becsusszan a lyukba.
– Ezt hogy csináltad, Jozsó?
– Gőzöm sincs.
– Lesz még sok ilyen?
– Asszem.
– Ki se látszunk majd a bajból, mi?
– Mi vagyok én, próféta?
– Én kérdeztem előbb.
Józsua úgy bámult az égre, mintha transzban lenne.
– Láttad? Semmitől se fél.
– Óriáskígyó. Mitől félne?
– Ne tettesd magad hülyének, Biff – ráncolta a homlokát. – Egy kígyó és egy lány mentett meg bennünket. Nem tudom, mit gondoljak erről. – Minek egyáltalán gondolni rá? Csak megtörtént.
– Semmi nem történik Isten akarata nélkül. Az ellentmondana Mózes könyveinek.
– Hát lehet, hogy ez egy új könyv.
– Te nem tetteted magad, mi? Te tényleg ilyen hülye vagy. – Szerintem jobban bír téged, mint engem.
– A kígyó?
– És még én vagyok a hülye.

Nem tudom, hogy most, miután éltem és meghaltam, írhatok-e a kisfiús szerelemről, de visszagondolva a legtisztább fájdalomnak látom. Vágy, határ és feltétel nélküli szerelem... a szív tiszta, ragyogó sugárzása, amitől egyszerre voltam kába, szomorú és hősies. Hová tűnik el? Hogyhogy a bölcsek, akik annyi mindennel kísérleteztek, ezt a tisztaságot sosem próbálták üvegbe zárva megőrizni? Talán nem tudták. Talán elveszik a számunkra, amikor szexuális lényekké válunk, és nincs az a varázslat, mely visszahozhatná. Talán én is csak azért emlékszem rá, mert olyan sokáig próbáltam megérteni azt a szeretetet, amit Józsua érzett mindenki iránt.
Keleten azt tanították nekünk, hogy minden szenvedés a vágyból ered, s ez az otromba vadállat bizony egész életemben kerülgetett, ám azon a délutánon és utána egy ideig megérintett a kegyelem. Éjjel éberen feküdtem, hallgattam testvéreim szuszogását a ház csendjében, s az ő szemeit láttam magam előtt, akár két kék lángnyelvet a sötétben. Gyönyörteljes szenvedés. Most, hogy belegondolok, Józsua talán Mari egész életét ilyenné tette. Mari volt közülünk a legerősebb.

A kígyós csoda után Józsuával minden ürügyet megragadtunk, hogy a kovácsműhely felé kerülhessünk, hátha belefutunk Mariba. Minden reggel korán keltünk, és mentünk Józsefhez, önként jelentkeztünk, hogy elfutunk a kovácshoz szögért vagy megjavíttatni egy-egy szerszámot. Szegény József azt hitte, az ácsmesterségért lelkesedünk ennyire.
– Fiúk, szeretnétek eljönni velem holnap Széforiszba? – kérdezte egyik nap, amikor erősködtünk, hogy hozunk neki szöget. – Biff, apád engedné, hogy nekiállj kitanulni az ácsmesterséget?
Azt sem tudtam, hová legyek szégyenemben. Akkoriban egy tízéves fiútól azt várták, hogy elkezdje tanulni apja mesterségét, de addig nekem még visszavolt egy év, ami kilencévesen egy egész örökkévalóság.
– Hát... még nem döntöttem el, mi leszek, ha felnövök. – Előző nap apám hasonló ajánlatot tett Józsuának.
– Szóval nem akarsz kőfaragó lenni?
– Én inkább falubolondja lennék, ha apám engedi.
– Istenadta tehetség – bólogatott Józsua.
– Már beszéltem is Bertalannal, a mi bolondunkkal – mondtam. – Azt ígérte, megtanít, hogyan dobáljam a saját kakámat, és hogyan rohanjak fejjel a falnak.
József mogorván nézett rám.
– Hát talán tényleg túl fiatal vagy még. Majd jövőre.
– Igen, jövőre – mondta Józsua. – Elmehetünk, József? Biffnek mennie kell Bertalanhoz tanulni.
József bólintott, mi pedig ott se voltunk, nehogy még több kedvességet tukmáljon ránk. Valóban összebarátkoztunk Bertalannal. Bűzlött, állandóan folyt a nyála, de nagydarab volt, némi védelmet nyújtott Jakan bandája ellen. Bertalan főleg a nagy téren koldult, ahová az asszonyok vízért jártak a kútra. Időnként megpillantottuk Marit, vizeskancsót egyensúlyozva a fején.
– Nemsokára dolgoznunk kell – mondta Józsua. – És ha beállok apám mellé, nem nagyon találkozunk.
– Józsua, nézz körül, látsz te itt fát?
– Nem.
– És ami fa meg van, az olajfa, az mind görcsös, ágas, igaz?
– Igaz.
– És mégis ács ákarsz lenni, mint apád?
– Van rá esély.
– Hadd mondjak valamit, Jozsó. Csak egyetlen szó: kő.
– Kő?
– Nézz körül! Van itt kő, ameddig a szem ellát. Galileában más sincs, csak kő, por és még több kő. Legyél kőfaragó, mint apám meg én. Építünk városokat a rómaiaknak.
– Igazából azon gondolkodtam, hogy megváltom az emberiséget.
– Felejtsd el, Jozsó! Én mondom neked: a kőben van a jövő.

3. fejezet

Az angyal nem akarja elárulni, mi lett a barátaimmal, a tizenkettővel meg Marival. Azt hajtogatja, hogy halottak, és különben is a saját történetemet írjam meg. Na persze érdektelen angyaltörténetekkel bezzeg traktál: hogy Gábriel egyszer hatvan évre eltűnt, és a Földön találtak rá, egy Miles Davis nevű fickó testében bujkált; hogy Rafael kilopózott a mennyországból meglátogatni a Sátánt, és egy mobiltelefon nevű micsodával tért vissza. (A pokolban állítólag mindenkinek van ilyen.) Az angyal egyfolytában a tévét bámulja, és ahányszor tornádót vagy földrengést mutatnak, azt mondja: „Egyszer egy ilyennel elpusztítottam egy egész várost. Az enyém jobb volt.” Csak hallgatom ezt az üres angyalfecsegést, de a saját időmről csak azt tudom, amit láttam. És ha a tévében megemlítik Józsuát, a görög nevén persze, Jézusnak, Raziel azonnal csatornát vált.
Sosem alszik. Szemmel tart engem, nézi a tévét, és zabál. Sosem megy ki a szobából.
Ma éppen tiszta törülközőt kerestem, és az egyik fiókban a műanyag zacskók alatt, amikben a mosásra szánt cuccokat kell leadni, találtam egy könyvet. Szent Biblia, ez állt a fedelén. Az Úrnak hála, nem vettem ki a könyvet a fiókból, csak kinyitottam, háttal az angyalnak. Olyan részek vannak benne, amit én egy Bibliában sem láttam. Ott volt Máté és János neve, rómaiak és galaták. Ez a könyv az én időmről szól.
– Mit csinálsz? – kérdezte az angyal.
Letakartam a Bibliát, és becsuktam a fiókot.
– Törülközőt keresek. Fürödni akarok.
– Tegnap fürödtél.
– Az embernek fontos a tisztaság.
– Én is tudom. Vagy azt hiszed, nem tudom?
– Nem éppen te vagy a legfényesebb csillag az égen.
– Akkor fürödj csak. És ne állj a televízió elé!
– Nem mennél el törülközőért?
– Leszólok a portára.
És így tett. Ha jobban meg akarom nézni azt a könyvet, valahogy rá kell vennem Razielt, hogy kimenjen a szobából.

Úgy esett, hogy Jafia faluban, ami Názáret testvérfaluja volt, meghalt Eszter, a Templom egyik papjának anyja. A levita papok, a szadducceusok gazdagok voltak a Templomnak adott ajándékokból, így az összes környező faluból béreltek siratókat. A názáreti családok is átmentek a szomszédos dombra a temetésre, ezért aztán most először én meg Józsua útközben Marival lehettünk.
– Aztán játszottatok mostanában kígyókkal? – érdeklődött ránk se nézve.
– Várjuk, hogy a farkas lefeküdjön a bárány mellé – felelte Józsua. – Az a prófécia következő része.
– Milyen próféciáé?
– Nem érdekes – mondtam. – A kígyó a fiúk játéka. Mi már majdnem férfiak vagyunk. A sátoros ünnep után dolgozni kezdünk. Széforiszban. – Igyekeztem tapasztaltan beszélni. Marit nem hatotta meg.
– Akkor te ács leszel? – kérdezte Józsuát.
– Előbb-utóbb apám munkáját veszem át, igen.
– És te? – fordult hozzám.
– Azon gondolkodom, hogy hivatásos sirató leszek. Nem lehet olyan nehéz, nem igaz? Téped a hajad, elgajdolsz egy-két halotti éneket, a hét többi része meg szabad.
– Az apja kőfaragó – mondta Józsua Marinak. – Megtanulhatnánk mindketten az ő mesterségét.
Noszogatásomra apám felajánlotta Józsuának, hogy felveszi tanoncnak, ha József is beleegyezik.
– Vagy lehetnénk pásztorok – tettem hozzá gyorsan. – Az elég könnyű. Múlt héten elkísértem Kalielt, amikor kivitte a nyájat. A Törvény kimondja, hogy ketten kellenek a nyáj mellé, hogy ne történjen szentségtörés. Én megismerem a szentségtörést száz lépésről is.
– És akadályoztál már meg szentségtörést? – mosolygott Mari.
– Naná. Kordában tartottam az összes szentségtörést, amíg Kaliel a kedvenc birkájával játszott a bokrok mögött.
– Biff, pont az olyan szentségtörést kellett volna megakadályoznod – nézett rám komolyan Józsua.
– Tényleg?
– Aha.
– Hoppá. Na mindegy. Viszont tök jó sirató lennék. Ismersz siratódalt, Mari? Meg fogok tanulni párat.
– Ha én felnövök – közölte Mari –, visszamegyek Magdalába, és halász leszek a Galileai-tengeren.
– Ne butáskodj! – nevettem. – Lány vagy, nem lehetsz halász. – De lehetek.
– De nem lehetsz. Férjhez kell menned, és fiúkat szülni. Amúgy eljegyeztek már?
– Tarts velem, Mari, és én megtanítom neked, hogyan legyél emberek halásza – mondta neki Józsua.
– Ez meg mi a fenét jelent? – nézett rá Mari.
Megragadtam Józsua köntösét, és elrántottam.
– Rá se hederíts, Mari! Bolond. Az anyjától kapta el. Aranyos nő, csak dilis. Gyere, Jozsó, énekeljünk egy gyászdalt.
Azzal elkezdtem rögtönözni egyet, ami szerintem egész frankó kis temetési dal lehetett volna:
– La-la-la. Jaj, nagyon-nagyon sajnáljuk, hogy meghalt az anyád. Mekkora szopás, hogy szadduceus vagy, és nem hiszel a túlvilágban, mert így az anyádat felzabálják a kukacok, la-la-la. Talán mégis át kéne gondolnod ezt a dolgot, nem? Fa-la-la-la-la-la-vaka-vaka.
(Arámi nyelven annyira királyul hangzott, de most komolyan.)
– Ti nem vagytok normálisak – mondta Mari.
– Mennünk kell. Vár a gyásznép. Még látjuk egymást.
– Nők halásza? – próbálkozott Jozsó.
– Fa-la-la-la, ne bánkódj, kishaver, úgyis öreg volt már, foga meg egy darab se, la-la-la. Gyerünk, emberek, és most mindenki együtt! Hadd lássam a kezeket!

– Jozsó, hagyd már ezt a hülye dumát állandóan – mondtam neki később. – „Emberek halásza.” Azt akarod, hogy a farizeusok megkövezzenek? Azt akarod?
– Csak apám munkáját végzem. Amúgy meg Mari a barátunk, nem árul el.
– El fogod ijeszteni.
– Nem fogom. Velünk lesz, Biff.
– Feleségül veszed?
– Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán megnősülhetek. Nézd! Felértünk a Jafia-domb tetejére, megláttuk a falu körül gyülekező gyászolókat. Józsua egy vörös sisakdíszre mutatott, amely kilógott a tömegből: egy római centurió sisakdíszére. A centurió a levita pappal beszélt, aki fehér és arany szőttes ruhát viselt, fehér szakálla leért öve alá. Ahogy beértünk a faluba, még húsz-harminc katonát láttunk a tömegben. – Minek vannak itt?
– Nem szeretik, amikor összegyűlünk – mondta Józsua, s megállt, hogy jobban megnézze magának a centuriót. – Azért vannak itt, nehogy fellázadjunk.
– Akkor miért beszél vele a pap?
– A szadducceus győzködi, hogy tud bánni velünk. Nem lenne illő az anyja temetésének napján egy mészárlás.
– Szóval ránk felügyel.
– Magára vigyáz. Csakis magára.
– Ilyet nem illik mondani a Templom papjára, Józsua.
Először hallottam Józsuát a szadducceusok ellen szólni, és megijesztett.
– Azt hiszem, ma megtanulja, hogy kié is a Templom valójában.
– Ki nem állhatom, amikor így beszélsz, Jozsó. Menjünk inkább haza!
– Emlékszel a döglött madárra, amit találtunk?
– Baljós előérzetem van.
Józsua rám vigyorgott. Aranyfoltokat láttam csillogó szemében.
– Te énekeld csak a gyászdalokat, Biff! Szerintem Marinak tetszett a hangod.
– Tényleg? Komolyan?
– Komolyan? Nem.

Olyan ötszázan lehettek a sírbolt körül. Elöl a fejükre csíkos kendőt csavart férfiak imádkoztak ringatózva. A nők külön voltak hátul, és a bérelt siratók jajongásától eltekintve mintha nem is léteztek volna. Kerestem Marit, de a tömegben nem láttam. Mire visszafordultam, Józsua már előrefurakodott a férfiak közé, ahol a szadduceus állt anyja holtteste előtt, és a Tóra egy tekercséből olvasott fel.
A nők vászonba csavarták a holttestet, és bekenték illatos olajokkal. A gyászolók erős izzadtsága ellenére is éreztem a szantálfa és a jázmin illatát, ahogy előretolakodtam és megálltam Józsua mellett. A tetemet nézte meredten, összehúzott szemmel összpontosított. Remegett, mintha hűvös szélben állna.
A pap befejezte az olvasást, elkezdett énekelni. Csatlakoztak a bérelt siratók is, akik egész Jeruzsálemből jöttek idáig.
– Jó lehet, ha az ember gazdag, mi? – suttogtam Józsua fülébe, és oldalba böktem. Rám se hederített, csak kezeit szorította ökölbe az oldala mellett. Homlokán kidagadt egy ér, olyan erősen bámulta a testet.
És az megmoccant.
Először csak megrándult. A karja megrezzent a vászonlepel alatt. Szerintem csak én vettem észre.
– Ne, Józsua. Ne!
A rómaiakra pillantottam, akik ötösével álldogáltak unottan a tömeg szélén körben, tenyerüket rövid kardjuk markolatán nyugtatva.
A tetem újra megrándult, és felemelte a kezét. A tömeg lélegzete elakadt, egy fiú felsikkantott. A férfiak hátrálni kezdtek, a nők meg előrenyomakodtak, hogy lássák, mi történik. Józsua térdre esett, két öklét homlokának nyomta. A pap csak énekelt tovább.
A holttest felült.
Az énekesek elhallgattak, és végre a pap is hátrafordult halott anyja felé, aki közben leeresztette lábát a kőtömbről, mint aki felállni készül. A pap a tömeg felé hátrált, közben kezével a levegőt vájkálta a szeme előtt, mintha valami különös köd okozná ezt a szörnyű látomást.
Józsua térden állva ringatózott, arcán könnyek csorogtak. A tetem, amin még rajta volt a lepel, felállt, és erre-arra forgott, mintha körül akarna nézni. Láttam, hogy több római katona is kardot ránt. A centurió egy kocsi végén állt, és mutatta az embereinek, hogy maradjanak nyugton. Amikor visszafordultam, rá kellett döbbennem, hogy Józsua meg én magunkra maradtunk a sír előtt.
– Elég már, Jozsó – súgtam a fülébe, de ő csak ringatózott tovább, a tetemre koncentrálva, ami tett egy lépést.
A tömeget elbűvölte a járó holttest, mi viszont annyira különváltunk mindenkitől, annyira magunkra maradtunk a halottal, hogy tudtam, pillanatokon belül felfigyelnek a porban térdelő Józsuára. Megragadtam a nyakát, és berángattam egy csoport férfi közé, akik jajongva hátráltak.
– Jól van? – Mari állt mellettem.
– Segíts elvinni!
Mari megfogta Józsua egyik karját, én a másikat, és elvonszoltuk. A teste olyan merev volt, akár egy bot, és tekintetét le nem vette a holttestről.
A halott nő a fia felé tartott, a pap meg hátrált, a tekercset kardként tartva maga elé. A szemei akkorák voltak, mint egy-egy bögre. Végül az öregasszony elterült a porban, rángatózott kicsit, majd nem moccant. Józsua elernyedt a karunkban.
– Vigyük innét – mondtam Marinak. Bólintott, és segített a kocsi mögé húzni, ahol a centurió éppen az embereit utasította.
– Meghalt? – kérdezte tőlünk.
Józsua úgy pislogott, mint aki nagyon mély álomból ébred. – Sose lehet tudni, uram – feleltem.
A centurió erre hátrahajtott fejjel nevetett. Ahogy válla rázkódott, úgy csörgött a páncélja. Idősebb volt az embereinél, a haja már ősz, de még erős volt, és teljesen hidegen hagyta a megvadult tömeg. – Jó válasz, fiam. Hogy hívnak?
– Biff, uram. Alfeus fia Lévi, akit Biffnek hívnak, uram. Názáretből. – Hát, Biff, én Gaius Justus Gallicus vagyok, Széforisz helyettes városparancsnoka. Véleményem szerint ti zsidók jobban tennétek, ha megbizonyosodnátok róla, hogy a halottatok tényleg halott, mielőtt eltemetitek.
– Igaz, uram.
– Te, lány. Csinos kis jószág vagy. Mi a neved?
Láttam Marin, hogy megijedt a római kitüntető figyelmétől.
– Mária Magdolna, uram – válaszolta, közben kendője sarkával törölgette Józsua homlokát.
– Egy szép napon majd valakinek összetöröd a szívét, mi?
Mari nem felelt. Rajtam viszont biztos meglátszott valami, mert Justus megint felnevetett.
– Vagy már össze is törte, ugye, Biff?
– Ez már csak így megy, uram. Ezért temetjük el a nőket még élve. Kevesebb a megtört szív.
A római levette a sisakját, megsimogatta rövid haját, majd az izzadságát rám fröcskölte.
– Menjetek, vigyétek a barátotokat árnyékba! Túl meleg van a napon egy beteg fiúnak. Menjetek!
Marival talpra állítottuk Józsuát, és már kezdtem elvezetni, de alig pár lépés után megállt, és válla felett visszanézett a rómaira.
– Lemészárolod a népemet, ha Istent követjük? – kiáltott oda.
– Józsua, megőrültél?! – vágtam kupán.
Justus összehúzott szemmel nézett Józsuára, és a mosoly eltűnt a szeméből.
– Akármit is mondanak neked, fiam, Rómának két szabálya van: fizesd az adót, és ne lázadj. Ha ezeket betartod, életben maradsz.
Mari nagyot lökött Józsuán, és visszamosolygott a rómaira.
– Köszönjük, uram. Elvisszük a napról. – Aztán Józsuához fordult. – Nincs valami mondanivalótok nekem?
– Nem én csináltam – ráztam a fejem. – Ő volt az.

Másnap találkoztunk először az angyallal. Mária és József azt mondták, Józsua hajnalban elment, azóta nem látták. Délelőtt csak ténferegtem a faluban, kerestem Józsuát, és reménykedtem, hátha belefutok Mariba. A főtéren mindenki a járkáló halottról beszélt, de egyik barátomat se találtam. Délben anyám elkapott, hogy vigyázzak a tesóimra, amíg ő a többi asszonnyal a szőlőben dolgozik. Szürkületkor tért vissza, izzadság- és borszaga volt, lábát bíborra színezte a szőlőprés. Megszabadulva tőle a dombtetőre szaladtam, ellenőriztem kedvenc helyeinket, és végül egy olajligetben találtam meg Józsuát. Térden állva imádkozott, kicsit ringatózott is közben. Merő egy izzadság volt, féltem, nehogy láza legyen. Fura, saját tesóimért sosem aggódtam különösebben, de Józsua iránt már az elejétől féltő gondoskodás ébredt bennem.
Kicsit odább megálltam és vártam, és amikor végre abbahagyta a ringatózást, köhintettem egyet, hogy tudja, jövök.
– Egy darabig még maradj inkább a gyíkoknál – tanácsoltam neki.
– Csődöt mondtam. Csalódást okoztam apámnak.
– Mondta, vagy csak tudod?
Egy pillanatra eltöprengett, hátra akarta simítani a haját a szeme elől, aztán eszébe jutott, hogy már nem hosszú a haja, s kezét az ölébe ejtette. – Útmutatást kértem, de nem kaptam választ. Érzem, hogy kéne csinálnom dolgokat, csak azt nem tudom, mit. És hogy hogyan.
– Hát én nem tudom, de szerintem a pap meg volt lepve. Én tutira. Meg Mari is. Hónapokig beszélnek majd róla.
– De én azt akartam, hogy az az asszony újra éljen. Hogy köztünk járjon. Hogy beszéljen a csodáról.
– Hát meg van írva, hogy háromból kettő nem rossz.
– Hol van megírva?
– Dalmaták kilencedik ének, hetedik vers, ha jól emlékszem... Nem érdekes, azt sem tudta volna megcsinálni senki, ami neked sikerült. Józsua bólintott.
– Mit mondanak az emberek?
– Azt hiszik, az okozta a dolgot, amivel az asszonyok kikészítik a holttestet. Még két napig tisztálkodnak, úgyhogy őket most nem lehet megkérdezni.
– Szóval nem is tudják, hogy én voltam?
– Remélem. Józsua, hát nem érted, hogy nem csinálhatsz ilyesmit emberek előtt? Még nem készek rá.
– De a legtöbben szeretnék. Állandóan arról beszélnek, hogy eljön a Messiás, és megvált minket. Nem kéne megmutatnom nekik, hogy már eljött?
Erre mit mondjon az ember? Igaza volt: amióta az eszemet tudtam, állandóan azt hallottam, hogy eljön majd a Megváltó, eljön Isten országa, népünk felszabadul a rómaiak uralma alól; a környék tele volt ilyen-olyan csoportokba verődött zélótákkal, akik kisebb csatározásokat folytattak a rómaiakkal, hogy sürgessék a változást. Isten a mi népünket választotta, úgy áldotta és büntette, mint senki mást a földön. Ha a zsidók beszéltek, Isten meghallgatta őket, ám most Őrajta volt a sor, hogy beszéljen. A jelek szerint pont a barátom volt a szócső. De abban a pillanatban egyszerűen nem hittem el. Annak ellenére, amit saját szememmel láttam, Józsua a haverom volt, nem pedig a Megváltó.
– Szerintem a Messiásnak kell, hogy legyen szakálla – jelentettem ki.
– Szóval még nincs itt az ideje, ezt akarod mondani?
– Igen, Józsua, ezt. Én tudni fogom, ha te nem is. Isten ugyanis küldött hozzám egy hírnököt, aki azt mondta: „Apropó, mondd meg Józsuának, hogy várjon, amíg borotválkozni kezd, és majd akkor vezesse ki népemet a szolgaságból.”
– Elképzelhető.
– Ne engem kérdezz. Kérdezd Istent!
– Hát azt csináltam. Nem válaszol.
Közben egyre sötétebb lett az olajligetben, már alig láttam Józsua csillogó szemét, ám ekkor hirtelen az egész térség nappali fénybe borult. Felpillantva azt láttuk, hogy a rettegett Raziel angyal ereszkedik le a fák csúcsai fölött. Na persze akkor fogalmam sem volt róla, hogy ő a rettegett Raziel, egyszerűen csak halálra rémültem. Az angyal úgy ragyogott felettünk, akár egy csillag, arcvonásai olyan tökéletesek voltak, hogy még az imádott Mari szépsége is elhalványult mellette. Józsua arcát elrejtve kucorodott neki egy olajfa törzsének. Könnyebben meglepték a természetfeletti dolgok, mint engem. Én csak álltam ott leesett állal, és folyt a nyálam, akár a falubolondjának.
– Ne féljetek, mert ímé, nagy örömhírt hozok, mely minden embernek szól. A mai napon Dávid városában megszületett a Megváltó. Aztán csak lebegett, várta, hogy megemésszük a hírt.
Józsua elvette kezét arca elől, és óvatosan az angyalra sandított. – Na? – nézett ránk az angyal.
Én már felfogtam a szavai értelmét, és vártam, hogy Józsua mondjon valamit, de ő csak ült égnek fordított arccal, arcán hülye vigyorral, mintha a fényben sütkérezne.
Végül a hüvelykujjammal ráböktem:
– Ő született Dávid városában.
– Tényleg? – kérdezte az angyal.
– Ja.
– Az anyja neve Mária?
– Ja.
– És szűz?
– Hát van még ott négy kistesó, de egyszer biztos szűz volt. Az angyal idegesen forgolódott, mintha az égi seregeket várná.
– Hány éves vagy, kölyök?
Józsua csak bámult rá mosolyogva.
– Tíz – feleltem helyette.
Az angyal megköszörülte a torkát, kicsit izgett-mozgott, közben pár lábnyira lejjebb zuhant.
– Na most nagy gáz van. Idefelé belefutottam Mihály arkangyalba, akinél volt egy pakli kártya. Azt sejtettem, hogy elszaladt az idő, de hogy ennyire... – Józsuához fordult. – Istállóban születtél, kölyök? Bepólyálva egy jászolban?
Józsua egy szót sem szólt.
– Az anyja így meséli – mondtam.
– Retardált a srác, vagy mi?
– Te vagy az első angyala. Szerintem csak meg van illetődve.
– És te?
– Én bajban vagyok, mert kések a vacsoráról.
– Aha, értem. Jobb, ha visszamegyek és ellenőrzöm ezt a dolgot. Ha találkozol pásztorokkal, akik a nyájukat őrzik este, megmondanád nekik, hogy... azt, hogy... valamikor... úgy tíz éve született egy Megváltó? Megtennéd?
– Naná.
– Baró. Dicsőség a magasságban Istennek, és békesség a földön a jóakaratú embereknek.
– Viszont.
– Kösz. Na csá!
S olyan gyorsan, ahogy jött, az angyal elhúzott, akár egy csillag. Az olajliget újra elsötétedett. Annyit láttam, hogy Józsua felém fordul.
– Na tessék – mondtam. – Következő kérdés?

Gondolom, minden fiú sokat gondol arra, mi lesz belőle majd, ha felnő. Gondolom, sokan nézik társaikat, akik nagy dolgokat visznek véghez, és eltöprengnek magukban: „Nekem is ment volna?” Számomra az a tudat, hogy a barátom a Messiás, én meg kőfaragóként fogok élni és meghalni, olyan átok volt, ami tízévesen elviselhetetlen. Az angyali találkozás másnapján elmentem a főtérre, és Bertalannal, a falubolonddal üldögélve vártam, hátha Mari eljön a kúthoz. Ha már kőfaragó leszek, legalább egy elbűvölő nő szerelmét nyerjem el. Akkoriban tízévesen álltunk neki megtanulni a mesterséget, és tizenhárom évesen megkaptuk az imakendőt meg az imaszíjat, ami már a férfikorba lépést jelképezte. Ezután hamarosan következett az eljegyzés, és tizennégy éves korunkban megkezdtük a családalapítást. Szóval nem voltam túl fiatal, hogy Marit nézzem ki feleségnek (B tervnek meg még mindig ott volt Józsua anyja, ha József meghalna közben).
Az asszonyok jöttek-mentek, vizet mertek, és ruhát mostak, s ahogy a nap magasra hágott, a tér pedig kiürült, Bertalan letelepedett egy tépett datolyapálma árnyékába, és az orrát piszkálta. Mari csak nem jött. Fura, milyen könnyen megszakad a szív. Az enyém meg mindig is hajlamos volt rá.
– Miért sírsz? – kérdezte Bertalan. Nagyobb volt, mint bármelyik férfi a faluban, haja és szakálla csomókba tapadt, s a sárga portól, ami tetőtől talpig fedte, úgy nézett ki, mint egy hihetetlenül buta oroszlán. Köntöse rongyos volt, sarut nem viselt. Egyetlen tulajdona egy fatál volt, abból evett, még tisztára is nyalta. A falusiak adományaiból élt, no meg abból, amit a mezőkön összeszedett (a mezőn mindig hagytak egy kis termést a szegényeknek; előírta a Törvény). Sosem tudtam meg, hány éves. A téren élt, játszott a kutyákkal, vihogott magában, vakargatta az ágyékát. Amikor nők mentek el mellette, a nyelvét kidugva mondta nekik: „Beee.” Anyám azt mondta, olyan az agya, mint egy gyereké. Szokás szerint tévedett.
Bertalan hatalmas mancsát a vállamra tette, és megsimogatott, szeretetének poros jelét hagyva a ruhámon.
– Miért sírsz? – ismételte meg.
– Szomorú vagyok. Úgyse értenéd.
Bertalan körülnézett, és amikor megbizonyosodott róla, hogy kutya haverjaitól eltekintve magunk vagyunk a téren, azt mondta:
– Túl sokat gondolkodsz. A gondolkodás csak szenvedést hoz. Légy egyszerű!
Ennyire értelmesen sosem hallottam beszélni.
– Tessék?
– Látsz engem sírni? Nincs semmim, így nem is vagyok a rabja semminek. Nincs semmi dolgom, így semmi nem tesz a szolgájává.
– Mit tudsz te? – támadtam rá. – Mocsokban élsz. Tisztátalan vagy! Nem csinálsz semmit. A jövő héten munkába állok, és dolgozni fogok egész életemben, amíg bele nem szakadok. A lány, akit akarok, a legjobb barátomba szerelmes, aki ráadásul a Messiás. Semmi vagyok, te meg, te meg... egy idióta.
– Nem én. Görög vagyok. Cinikus.
Na erre odafordultam, és jól megnéztem magamnak. Szeme, amely általában tompa volt, mint a sár, most fekete ékkőként ragyogott arca poros sivatagában.
– Mi az a cinikus?
– Egyfajta filozófus. Diogenész tanítványa vagyok. Hallottál Diogenészről?
– Nem. De mennyit taníthatott neked? Nincs más barátod, csak a kutyák.
– Diogenész fényes nappal is lámpással a kezében járt Athén utcáin, odatartotta az emberek arcához, mondván, egy becsületes embert keres.
– Szóval az idióták prófétája volt?
– Nem, nem, nem! – Bertalan felkapott egy kis terriert, és azzal mutogatott. A kutya láthatóan élvezte. – A görögök tisztára belehabarodtak a saját kultúrájukba. Diogenész azt tanította, hogy a modern élet minden magamutogatása hamis, hogy az ember éljen egyszerűen, a szabadban, ne ragaszkodjon semmihez, ne foglalkozzon művészettel, költészettel, vallással...
– Akár a kutyák – szóltam közbe.
– Igen! – lendítette meg a kiskutyát Bertalan. – Pontosan!
A kutya olyan hangot hallatott, mintha öklendezni készülne, mire Bertalan letette, és a jószág elcsámpázott.
Aggodalmak nélküli élet: abban a pillanatban csodásan hangzott. Mármint eszem ágában sem volt a porban fetrengeni és hagyni, hogy hülyének higgyenek, mint Bertalan, de a kutyaélet egyáltalán nem hangzott rosszul. A falubolondja nagy bölcsességet gyűjtött össze magában ennyi év alatt.
– Most azt tanulom, hogyan nyalogassam a golyóimat – tette hozzá. Vagy mégsem.
– Meg kell találnom Józsuát – álltam fel.
– Tudod, hogy ő a Messiás, ugye? – kérdezte Bertalan.
– Várjunk csak, te nem is vagy zsidó. Azt hittem, nem hiszel semmilyen vallásban.
– A kutyák mondták, hogy ő a Messiás. Elhiszem nekik. Mondd meg Józsuának, hogy elhiszem nekik.
– A kutyák mondták?
– Ezek zsidó kutyák.
– Aha. Majd meséld el, hogy megy a herenyalás.
– Salom.
Ki hitte volna, hogy Józsua első apostolát Názáret porában és kutyái közt leli meg. Beee.

A zsinagógában találtam meg, a Törvényről értekező farizeusokat hallgatta. Átvágtam a padlón üldögélő fiúk között, és a fülébe súgtam: – Bertalan azt mondja, tudja, hogy te vagy a Messiás.
– A bolond? Megkérdezted, mióta tudja?
– Azt mondja, a kutyák mondták neki.
– A kutyákat elfelejtettem megkérdezni.
– Azt mondja, egyszerűen kéne élnünk, mint a kutyáknak: semmi cucc, magamutogatás... akármit is jelent ez.
– Ezt mondta Bertalan? Úgy beszél, akár egy esszénus. Sokkal okosabb, mint amilyennek látszik.
– Most a saját golyóit akarja megnyalni.
– A Törvény ezt biztosan tiltja. Megkérdezem a rabbit.
– Szerintem ne hozd ezt elő a farizeusoknak.
– Meséltél apádnak az angyalról?
– Nem.
– Helyes. Beszéltem Józseffel, azt mondta, tanulhatok kőfaragónak veled. Nem szeretném, ha apád meggondolná magát. Szerintem az angyal megijesztené. – Józsua elfordult a farizeustól, aki csak mondta a magáét héberül, és most először rám nézett. – Mi van? Te sírtál?
– Én? Nem, csak kicsordult a könnyem Bertalan bűzétől. Józsua a homlokomra tette a kezét, mire az összes szomorúság és zaklatottság egyetlen pillanat alatt kiürült belőlem. Elmosolyodott:
– Jobb?
– Féltékeny vagyok rád és Marira.
– Az nem tesz jót a nyaknak.
– Micsoda?
– A saját golyódat nyalni. Megerőlteti a nyakat.
– Hallottad, amit mondtam? Féltékeny vagyok rád és Marira.
– Még tanulok, Biff. Vannak dolgok, amiket még nem értek. Az Úr azt mondta: „Féltékeny isten vagyok”. Úgyhogy a féltékenység jó dolog.
– De olyan szarul érzem magam tőle.
– Akkor már látod a csavart benne, nem? A féltékenységtől rosszul érzed magad, pedig Isten féltékeny, tehát csakis jó dolog lehet. Ezzel szemben amikor a kutya nyalogatja a golyóit, ő ezt élvezi, a Törvény szemében mégis rossz.
Józsuát hirtelen a fülénél fogva felrántották. A farizeus meredt rá dühösen:
– Mózes törvényei talán túl unalmasak neked, József fia Józsua?
– Van egy kérdésem, rabbi.
– Ajjaj – fogtam a fejem.

4. fejezet

Még egy ok, miért utálom ezt a mennyei mocsadékot, akivel megosztom a szobát: ma kiderült, hogy megbántottam rettenthetetlen szobapincérünket, Jesust. Honnét tudhattam volna? Amikor meghozta vacsoránkat, a pizzát, adtam neki egy amerikai ezüstpénzt, amit a reptéri édességboltban, a Cinnabonban kaptunk vissza. Elkezdett gúnyosan nevetni, majd meggondolta magát és azt mondta:
– Szenyor, tudom, hogy maga külföldi, úgyhogy nem tudhatja, de ez nagyon megalázó borravaló. Jobb, ha egyszerűen aláírja a szobaszerviz-lapot, és akkor automatikusan megkapom, ami jár. Csak azért mondom el, mert maga nagyon kedves volt, és tudom, hogy nem akart megbántani, de ha ilyet csinál más pincérrel, az beleköp az ételébe.
Az angyalra meredtem, aki szokás szerint az ágyon fekve tévézett, és most először jöttem rá, hogy ő nem érti Jesus nyelvét. A nyelveken beszélés adományát csak én kaptam meg, ő nem. Velem arámiul beszélt, tudott héberül és annyit angolul, hogy megértse a tévét, de spanyolul egy szót sem. Bocsánatot kértem Jesustól, és azzal küldtem el, hogy majd jóváteszem a hibát, aztán nekiestem az angyalnak:
– Te bolond, ezek a centek semmit se érnek ebben az országban.
– Hogyhogy? Pont úgy néznek ki, mint az ezüstdénárok, amiket Jeruzsálemben ástunk ki. Azok egy vagyont érnek.
Bizonyos értelemben igaza volt. Miután feltámasztott halottaimból, elvezettem egy temetőbe Ben-Hinnon völgyében, és egy szikla mögött, ahová Júdás kétezer éve dugta, ott volt a vérdíj: harminc ezüstdénár. Kicsit megkoptak, de különben úgy néztek ki, mint aznap, hogy elvettem őket, és szinte tökéletesen megegyeztek azzal a pénzzel, amit itt tízcentesnek neveznek (kivéve, hogy a dénáron Tiberius képmása volt, a másikon meg egy másik cézáré van). A dénárokat elvittük egy régiségkereskedőhöz a jeruzsálemi óvárosban (ami majdnem úgy festett, mint amikor legutóbb ott jártam, csak a Templom helyén két nagy mecset állt). A kereskedő kétezer amerikai dollárt adott értük. Ezen a pénzen utaztunk, aztán a többit letétbe helyeztük a hotelben a kiadásokra. Az angyal azt mondta, a tízcentes biztos annyit ér, mint a dénár, én meg hülye fejjel elhittem.
– Elmondhattad volna – róttam meg az angyalt. – Ha kimehetnék néha a szobából, tudnám.
– Dolgod van – felelte, majd felugrott és ráripakodott a televízióra: – Az Úr haragja sújtson le terád, Stephanos!
– Mi a fenét kiabálsz?
Az angyal az ujját rázta a képernyőre:
– Kicserélte Catherine gyerekét a saját gonosz ikertestvérével, amit Catherine nővérének csinált, amíg az kómában volt, Catherine mégse veszi észre, mert Stephanos megváltoztatta az arcát, és bankigazgatónak adja ki magát, aki a zálogjogot jött érvényesíteni Catherine férjének üzletén. Ha nem kéne itt rostokolnom, saját kezűleg rángatnám el a gonoszt a pokolba.
Az angyal már napok óta szappanoperákat néz, és felváltva vagy kiabál velük, vagy bőg. Nem olvasott bele a vállam fölött abba, amit írtam, úgyhogy én is semmibe vettem őt, de most megértettem, mi folyik:
– Tudod, Raziel, az nem valóság.
– Hogyhogy?
– Csak egy színdarab. Mint a görögöknél. Ezek csak színészek egy darabban.
– Nem, ilyen mély gonoszságot nem lehet színlelni.
– És ez még nem minden. Pókember sem igazi. Csak egy szereplő.
– Hazug kutya!
– Ha néha kimennél az utcára, és meghallgatnád, mit beszélnek az emberek, te is tudnád, te sárga hajú kretén. De nem, te itt ülsz a vállamon, mint egy betanított madár. Én kétezer évig halott voltam, mégis már most többet tudok nálad.
Nagyon meg akartam nézni azt a könyvet a fiókban. Gondoltam, talán-talán rá tudom venni az angyalt, hogy öt percre magamra hagyjon.
– Nem tudsz te semmit – felelte Raziel. – Egész városokat tettem a földdel egyenlővé az én időmben.
– És biztos, hogy a jó városokat? Hű de kínos lenne, mi?
Ekkor a képernyőn egy magazint kezdtek reklámozni, ami azt ígérte, bepillantást enged nyerni minden tévésorozatba: Szappanopera-kalauz. Láttam, hogy az angyal szeme elkerekedik. Felkapta a telefont, és hívta a portát. – Mit csinálsz?
– Kell az a könyv.
– Mondd, hogy Jesust küldjék! Ő majd megszerzi.

Első munkanapunkon Józsua meg én már hajnal előtt fent voltunk. A kútnál találkoztunk, megtöltöttük a vizestömlőt, amit apánk adott, aztán megettük a reggelinket, kovásztalan kenyeret és sajtot, majd együtt elballagtunk Széforiszba. Az út javarészt döngölt föld volt, sima, könnyen járható. (Ha Róma valamivel törődött a területein, akkor az a serege mozgathatósága volt). Ahogy mentünk, s körülöttünk a sziklás dombokat rózsaszínre festette a kelő nap, láttam, hogy Józsua megborzong, mintha hideg szél futkározna a hátán.
– Mindenben, amit látunk, ott van Isten dicsősége – szólalt meg. – Ezt sosem szabad elfelejtenünk.
– Teveszarba léptem. Holnap inkább világosban induljunk.
– Most jöttem rá, hogy az öregasszony ezért nem akart újra élni. Elfelejtettem, hogy nem az én hatalmam feléleszteni, hanem az Úré. Téves okból hoztam vissza, arroganciából, így aztán másodszor is meghalt.
– Befolyt a sarumba. Most egész nap szagolhatom.
– Vagy talán azért, mert nem érintettem meg. Amikor állatokat támasztottam fel, mindig megérintettem őket.
– Nincs valami a Törvényben, hogy le kell vinni a tevét az útról, ha a dolgát végzi? Pedig kéne. Ha Mózes nem, legalább a rómaiak hozhattak volna ilyen törvényt. Ha habozás nélkül keresztre feszítik azt a zsidót, amelyik fellázad, azt is megbüntethetnék, aki tönkreteszi az utat. Szerinted nem? Nem azt mondom, hogy feszítsék keresztre, de vágják jól szájon vagy valami.
– De hogyan érinthettem volna meg a halottat, amikor tiltja a törvény? A gyászolók nem engedték volna.
– Álljunk meg egy picit, le kell vakarnom a sarumat. Látsz valahol egy botot? Az a rakás akkora volt, mint a fejem.
– Nem is figyelsz rám, Biff.
– Hogyne figyelnék. Nézd, Józsua, szerintem a Törvény nem vonatkozik rád. Te vagy a Messiás, elvileg Isten mondja meg, mit csinálj, nem?
– Kérdezem, de nem kapok választ.
– Figyelj, jól csinálod. Talán a nyanya azért nem éledt fel, mert makacs. Az öregek ilyenek. Nagyapámra rá kell önteni egy vödör vizet, hogy felkeljen a szunyókálásból. Legközelebb próbálkozz fiatalabbal.
– Mi van, ha mégsem én vagyok a Messiás?
– Úgy érted, nem vagy benne biztos? Az angyal sem volt elég bizonyíték? Szerinted Isten csak egy baromi nagy viccet űz veled? Nem hinném. Én nem ismerem annyira a Tórát, mint te, Józsua, de nem emlékszem olyanra, hogy Istennek lenne humorérzéke.
Végre elvigyorodott.
– Mellém adott téged legjobb barátnak, nem?
– Keressünk egy botot.
– Szerinted jó kőfaragó leszek?
– Csak ne legyél jobb nálam. Ennyit kérek.
– Bűzlesz.
– Mit mondtam az előbb?
– Szerinted Mari tényleg bír engem?
– Egész odáig ezt akarod csinálni? Mert ha igen, akkor menj egyedül.

Széforisz kapuja olyan volt, akár az emberiség tölcsére. Parasztok özönlöttek ki a mezőkre-földekre, kézművesek és építőmunkások hada tolakodott be, közöttük kereskedők vágtak utat maguknak, míg oldalt koldusok jajongtak. Józsuával megálltunk, hogy kintről megbámuljuk a kaput, és majdnem legázolt minket egy férfi, aki szamarakat vezetett, amik a hátukon kosárban követ cipeltek.
No nem mintha sosem láttuk volna még várost. Jeruzsálem ötvenszer nagyobb lehetett, ott pedig már sokszor jártunk ünnepekkor, viszont Jeruzsálem zsidó város volt, pontosabban a zsidó város. Ellenben Széforisz volt Galilea római erődvárosa, s amint megpillantottuk Vénusz szobrát a kapunál, tudtuk, hogy itt másvalami vár ránk.
Könyökömmel oldalba böktem Józsuát.
– Faragott képmás.
– Még sosem láttam emberi alakot kőbe faragva.
– Bűnös dolog – bólogatott.
– Meztelen nő.
– Ne nézz oda!
– Teljesen meztelen.
– Tilos. Menjünk innen, keressük meg apádat! – Azzal megragadta a ruhámat, és berángatott a kapun a városba.
– Hogy engedhetnek meg ilyet? Az ember azt gondolná, a mieink ledöntik.
– Egy csapat zélóta le is döntötte. József mesélte. A rómaiak elkapták őket, és mindegyiket keresztre feszítették az út mentén.
– Ezt nem is mesélted.
– József azt mondta, ne beszéljek róla.
– Látni lehet a mellét.
– Ne gondolj rá.
– Hogyan ne gondoljak rá? Csak úgy láttam női mellett, hogy rajta lógott egy csecsemő. Így sokkal... izgibb.
– Merre kell mennünk?
– Apám azt mondta, menjünk a város nyugati sarkába, és majd meglátjuk, hol dolgoznak.
– Akkor menjünk!
Még mindig rángatott, leszegett fejjel, dobogó léptekkel, akár egy dühös öszvér.
– Szerinted Mari melle is ilyen?

Apámat megbízták, hogy építsen házat egy tehetős görögnek a város nyugati részén. Amikor megérkeztünk, apám már ott volt, rabszolgákat irányított, akik egy faragott kőtömböt helyeztek be a falba. Azt hiszem, mást vártam. Meglepett, hogy bárki, akár egy rabszolga is azt tegye, amit apám mond neki. Núbiai, egyiptomi, föníciai rabszolgák voltak, bűnözők, adósok, hadifoglyok, torzszülöttek; inas, koszos férfiak, legtöbbjük csak sarut és ágyékkötőt viselt. Egy másik életben sereget vezethettek vagy palotában élhettek volna, itt viszont a hűvös reggelben izzadtak, akkora köveket mozgattak, amibe egy szamár is beleszakadt volna.
– A rabszolgáid? – kérdezte Józsua apámtól.
– Miért, talán gazdag ember vagyok, Józsua? Nem, ezek a rómaiak rabszolgái. A görög bérelte ki őket a munkára, akinek építem a házát.
– Miért csinálják azt, amit mondasz nekik? Olyan sokan vannak. Te meg egymagad.
Apám leszegte a fejét.
– Remélem, sose látod meg, mit tesz a római korbács ólomfeje az ember testével. Ezek mind látták, és csak attól, hogy látták, megtört a lelkük. Minden éjjel imádkozom értük.
– Utálom a rómaiakat – mondtam.
– Utálod, mi, kisember? – szólalt meg mögöttem egy férfihang.
– Üdv, Centurió – köszöntötte apám elkerekedett szemmel. Józsua meg én megfordultunk, és Justus Gallicusszal találtuk magunkat szemközt, a centurióval a jafiai temetésről. A rabszolgák között állt.
– Alfeus, úgy látszik, kis zélótákat nevelsz.
Apám a vállunkra tette a kezét.
– Ez a fiam Lévi, ő pedig a barátja, Józsua. Ma kezdik az inaskodást. Még gyerekek – tette hozzá mentegetőzve.
Justus közelebb jött, rám csak egy pillantást vetett, de Józsuát jól megnézte magának.
– Ismerlek, fiú. Láttalak már.
– A jafiai temetésen – mondtam gyorsan. Le sem bírtam venni a szememet a vékony, kurta kardról, amely a centurió övén függött.
– Nem – kutatott az emlékezetében a római centurió. – Nem Jafiában. Egy képen.
– Az nem lehet – szólt közbe apám. – A hitünk tiltja az emberi alak ábrázolását.
Justus haragosan meredt rá.
– Ismerem a primitív hiedelmeiteket, Alfeus. Ez a fiú akkor is ismerős.
Józsua üres arccal nézett a centurióra.
– Sajnálod ezeket a rabszolgákat, fiú? – kérdezte tőle a római. – Felszabadítanád őket, ha tudnád?
– Igen – bólintott Józsua. – Az ember lelke a sajátja kell hogy legyen, hogy Istennek tudja adni.
– Tudod, úgy nyolcvan éve volt egy rabszolga, aki hasonlóan vélekedett. Csapatot szedett össze a rabszolgákból Róma ellen, visszaverte két seregünket, elfoglalta az összes területet Rómától délre. A történetét minden római katona ismeri.
– Miért, mi történt? – érdeklődtem.
– Keresztre feszítettük. Az út mentén. Varjak lakmároztak a testéből. A tanulság: Róma ellen senki nem állhat meg. A kőfaragás mellett ezt is tanuld meg, fiú!
Ekkor egy másik római katona jött oda. Légionárius lehetett, nem viselt olyan sisakot, mint a centurió. Valamit Justus fülébe súgott latinul, majd ahogy Józsuára tévedt a tekintete, elhallgatott.
– Hé – szólalt meg, törve az arámit –, nem láttam én ezt a fiút egy kenyéren?
– Nem ő volt – vágtam rá.
– Nem? Nagyon hasonlít.
– Nem, az egy másik fiú volt a kenyéren.
– Én voltam – szólt Józsua.
Úgy fejbe vágtam, hogy elterült a földön.
– Nem ő volt. Bolond szegény.
A katona a fejét csóválva sietett Justus után.
Felsegítettem Józsuát.
– Meg kell tanulnod hazudni.
– Igen? Én azt hittem, azért vagyok itt, hogy igazat mondjak. – Azért, persze, csak nem most.

Nem tudom, pontosan mit vártam, milyen lesz kőfaragóként dolgozni, de Józsua egy héten belül komolyan elkezdett gondolkodni azon, hogy mégis inkább ács lesz. Nagy köveket faragni apró vasvésővel nagyon-nagyon kemény munka. Ki tudhatta előre, nem igaz?
– „Nézz körül, látsz itt fát?” – gúnyolódott Józsua. – „Kő, Jozsó, én mondom, kő.”
– Csak azért nehéz, mert most még nem tudjuk, mit csinálunk. Idővel könnyebb lesz.
Józsua apámra nézett, aki derékig nekivetkőzve egy szamár nagyságú követ farigcsált, s tucatnyi rabszolga várta, hogy aztán a helyére tegye. Szürke por borította, az izzadság sötét csíkokban folyt le feszülő izmai között a hátán és a karján.
– Alfeus! – kiáltott oda neki Józsua. – A munka könnyebb, ha az ember tudja, mit csinál?
– A tüdőd megtelik kőporral, a szemed vaksi lesz a naptól és a vésőről lepattanó szilánkoktól. Az erődet kövek vésésével pazarolod el a rómaiaknak, akik elveszik a pénzedet adóba, hogy etessék a katonákat, akik keresztre szögezik a népedet, amiért szabad akar lenni. A hátad meggörbül, a csontjaid recsegnek, a feleséged pörlekedik veled, a gyerekeid szélesre tárt szájjal kérnek enni, mint a mohó kismadarak a fészekben. Minden éjjel olyan fáradtan dőlsz ágyba, hogy imádkozol az Úrhoz, küldje el érted a halál angyalát, s az ragadjon el álmodban, így ne kelljen megérned a másnapot. És akkor még nem beszéltem a hátrányokról.
– Kösz – mondta Józsua. Rám nézett, egyik szemöldökét felhúzva. – Engem akkor is izgat a dolog – feleltem. – Készen állok követ faragni. Lépj hátra, Jozsó, a vésőm nem bír magával. Az élet úgy terül el előttünk, mint egy végtelen bazár, és én alig várom, hogy megízleljem az édességeket.
Jozsó oldalra billentette a fejét, akár egy értetlen kutya.
– Én nem ezt vettem ki apád szavaiból.
– Ez szarkazmus, Jozsó.
– Szarkazmus?
– A görög sarkasmos szóból, ami azt jelenti: megharapni az ajkat. Ami meg annyit tesz, hogy nem azt mondod, amit gondolsz, az emberek mégis megértenek. Én találtam ki, Bertalan meg a nevet adta hozzá.
– Hát ha a falubolondja nevezte el, csak jó dolog lehet.
– Tessék, megy ez neked.
– Micsoda?
– A szarkazmus.
– Nem, én komolyan gondoltam.
– Naná.
– Ez most szarkazmus?
– Szerintem irónia.
– Mi a különbség?- Gőzöm sincs.
– Akkor most ironikusan beszélsz, igaz?
– Nem tudom.
– Kérdezd meg a falubolondját.
– Megint azt csináltad.
– Micsodát?
– A szarkazmust.
– Biff, biztos, hogy téged nem a Sátán küldött ide a bosszantásomra? – Az is lehet. Eddig milyen vagyok? Bosszantalak?
– Aha. És fáj a kezem a vésőtől meg a fakalapácstól – azzal az utóbbival rácsapott az előbbire, és mindkettőnket beterített kőszilánkkal.
– Talán Isten azért küldött engem, hogy rábeszéljelek, legyél kőfaragó, és így gyorsabban lehess Messiás.
Megint rácsapott a vésőre, majd köpködött a portól.
– Nem tudom, hogyan legyek Messiás.
– Na és? Egy hete még azt se tudtuk, hogyan legyünk kőfaragók, és most nézz ránk. Ha tudod, mit csinálsz, egyből könnyebb.
– Most megint ironizálsz?
– Nagyon remélem, hogy nem.

Két hónapba telt, mire végre megpillantottuk a görögöt, akinek a házát apám építette. Alacsony, puhány kinézetű ember volt, olyan fehér köntösben, mint amilyet a levita papok viseltek, csak a szegélyén egymásba fűződő aranykockás mintával. Két versenyszekérrel érkezett, mögötte gyalog két személyes rabszolgája és öt-hat testőr rabszolga, akiket föníciaiaknak néztem. Azért két szekérben, mert ő az elsőben tartózkodott a hajtó mellett, de mögötte jött egy másik is, amelyben egy meztelen férfi háromméteres márványszobra állt. A görög lemászott a kocsiról, és egyenesen apámhoz ment. Józsuával éppen habarcsot kevertünk, de egyből abbahagytuk.
– Faragott képmás – jelentette ki Józsua a szobrot nézve.
– Ja. Nekem jobban tetszett a Vénusz a kapunál.
– Ez a szobor nem zsidó.
– De nem ám.
A szobor jókora férfitagja nem volt körülmetélve.
– Alfeus, miért nincs kész még a tornaterem padlója? – kérdezte a görög apámat. – Oda akartam kitenni ezt a szobrot, de a terem helyén még csak egy gödör van.
– Már mondtam, hogy ez a talaj nem jó az építkezésre – felelte apám. – Nem tudok homokra építeni. Leásattam a rabszolgákkal, amíg sziklát nem értek. Most fel kell tölteni kővel, aztán ledöngölni.
– De el akarom helyezni a szobrot – vinnyogott a görög. – Egyenesen Athénból hozattam.
– Inkább dőljön össze az épület a drága szobrod körül?
– Ne merj így beszélni velem, zsidó! Jól megfizetlek, hogy felépítsd ezt a házat.
– És én jól fel is építem, vagyis nem homokra. Úgyhogy rakd el a szobrot, és hagyj dolgozni!
– Rakodd ki! Ti, rabszolgák, segítsetek! – A görög ezt Józsuának és nekem mondta. – Mindenki segítsen levenni a szobrot! – A szolgákra mutatott, akik mímelték a munkát, amióta a görög megérkezett, csak közben meg nem voltak benne biztosak, hogy részesei akarnak-e lenni annak, ami láthatóan nem nyerte el a görög tetszését. Most mind meglepetten néztek fel. „Ki, én?”, ez látszott az arcukon, amit ezek szerint minden nyelven így mondanak.
A rabszolgák a kocsihoz mentek, és nekiálltak kioldozni a szobrot rögzítő köteleket. A görög megint ránk nézett.
– Süketek vagytok, rabszolgák? Segítsetek nekik! – Azzal visszarobogott a kocsihoz, és kikapta a hajtó kezéből a korbácsot.
– Ők nem rabszolgák – szólt közbe apám. – Az inasaim.
– És ez engem miért érdekeljen? – pördült feléje a görög. – Mozgás, suttyók! Gyerünk!
– Nem – felelte Józsua.
Azt hittem, a görög ott helyben szétdurran. Ütésre emelte a korbácsot.
– Mit mondtál?
– Nemet mondott – léptem Józsua mellé.
– Az én népem hite szerint a faragott képmások és szobrok bűnös dolgok – próbálkozott apám, de hangjában érződött az ijedtség. – A fiúk csak hűek a mi Istenünkhöz.
– Hát ez pedig Apolló szobra, egy igazi istené, úgyhogy segítsetek levenni, vagy keresek egy másik kőfaragót a házamhoz.
– Nem – ismételte Józsua. – Mi aztán nem.
– Nem bizony, te teveszarral teli köcsög – toldottam meg. Józsua undorodva nézett rám.
– Jesszus, Biff.
– Túl erős?
A görög felkiáltott, és meglendítette a korbácsot. Mielőtt eltakartam az arcom, még láttam, hogy apám a görög felé ugrik. Elviseltem volna egy ütést Józsua helyett, de a szememet nem akartam elveszíteni. Vártam a csapást, ami csak nem jött. Tompa puffanást hallottam, majd valami pengő hangot, és amikor elvettem a kezem az arcom elől, a görög háton feküdt a porban, fehér köntöse tiszta kosz volt, az arca meg vörös a dühtől. Az ostor a háta mögött volt, a végén Gaius Justus Gallicus szeges bakancsa állt. A görög megpördült a porban, hogy a haragját azon vezesse le, aki közbe merészelt avatkozni, ám amikor meglátta, ki az, egész teste elernyedt, és úgy csinált, mint akire rájött a köhögés.
A görög egyik testőre előrelépett, Justus azonban rászegezte az ujját.
– Maradj a helyeden, vagy a római birodalom rálép a nyakadra! A testőr visszalépett társai közé.
A római úgy vigyorgott, mint az almán rágódó öszvér, és csöppet sem érdekelte, hogy mentse a görög büszkeségét.
– Ezt vegyem úgy, Castor, hogy még több római rabszolga kell a házad építéséhez? Vagy igaz, amit rólatok, görögökről hallok, azaz hogy a fiatal fiúk verése nálatok nem nevelés, hanem szórakozás?
A görög talpra kecmergett, és nagyot köpött a porba.
– Elég rabszolgám van a feladatra, igaz, Alfeus? – fordult apámhoz esdeklő tekintettel.
Apámnak két rossz között kellett választani, és nemigen tudta eldönteni, melyik a kisebb.
– Azt hiszem – nyögte ki végül.
– Akkor jó – mondta Justus. – A plusz munkáért jutalmat várok. Folytassátok.
Justus úgy vágott át az építési területen, mintha nem tudná, vagy nem érdekelné, hogy minden szem őt követi, majd megállt előttünk.
– Teveszarral teli köcsög? – dörmögte, hogy csak mi hallottuk.
– Régi héber áldás – vontam vállat.
– A hegyekben lenne a helyetek a többi héber lázadóval – nevetett a római, majd megborzolta a hajunkat, és elment.

A napnyugta rózsaszínre festette a dombokat, ahogy ballagtunk haza Názáretbe aznap este. Nem elég, hogy a munka teljesen kimerített, Józsua még bosszús is volt a történtek miatt.
– Tudtad? Hogy nem lehet homokra építkezni?
– Persze, apám jó ideje másról se beszél. Lehet rá építeni, csak aztán összedől.
Józsua elgondolkodva bólogatott. – És a sima föld? A döngölt?
– A kő a legjobb, de a döngölt is megteszi.
– Ezt nem szabad elfelejtenem.
Miután elkezdtünk dolgozni apámnak, ritkán láttuk Marit. Alig vártam a szombatot, amikor odasereglünk a zsinagógához, és míg a férfiak odabent hallgatják a Tórát vagy a farizeusok vitáját, mi kint a nők között vagyunk. Egyike volt a ritka alkalmaknak, amikor kettesben tudtam beszélni Marival, mert bár Józsua már akkor sem állhatta a farizeusokat, azt tudta, hogy tanulni lehet tőlük, úgyhogy ilyenkor őket hallgatta. Még most sem tudom, hogy ezek a Marival kettesben töltött pillanatok nem a Józsua iránti hűtlenségem bizonyítékai-e, de később, amikor megkérdeztem tőle, azt felelte: – Isten megbocsát neked, amiért az ember fia vagy, de azért, hogy gyerek voltál, magadnak kell megbocsátanod.
– Asszem, igazad van.
– Persze, hogy igazam van, Isten fia vagyok, te hülye. Mellesleg Mari amúgy is mindig rólam beszél veled, nem?
– Nem mindig – füllentettem.

A gyilkosság előtti szombaton Marit a zsinagóga előtt találtam, magában üldögélt egy datolyapálma alatt. Odamentem hozzá, hogy beszélgessünk, de folyton a lábamat néztem. Tudtam, hogy ha a szemébe nézek, elfelejtem, miről beszélek, úgyhogy csak néha pislantottam rá, ahogy az ember pislant a napra egy tikkasztó délutánon, hogy megbizonyosodjon, tényleg onnan jön az a rohadt meleg.
Persze ezzel kezdte: – Hol van Józsua?
– Tanul.
Egy pillanatra csalódottnak tűnt, de aztán felderült.
– Hogy megy a munka?
– Kemény. Jobban szeretek játszani.
– Milyen Széforisz? Mint Jeruzsálem?
– Nem, kisebb. De sok a római. – Rómaiakat már látott. Én meg le akartam nyűgözni. – És vannak faragott képmások. Emberekről. A szájára tette kezét, hogy elfojtsa a kuncogását.
– Szobrok? Tényleg? De szeretném látni.
– Akkor gyere velünk! Hajnalban indulunk.
– Nem lehet. Mit mondanék anyámnak, hová megyek?
– Mondd, hogy Széforiszba mész a Messiással meg a haverjával! Elkerekedett a szeme, én meg gyorsan máshová néztem, nehogy megigézzen.
– Nem szabadna így beszélned, Biff.
– Láttam az angyalt.
– Te mondtad, hogy ne beszéljünk róla.
– Csak vicceltem. Mondd anyádnak, hogy találtam egy méhkaptárt, és hogy addig szeretnél hozni mézet, amíg a méhek még álmosak a reggeli hidegtől. Telihold van, jól lehet látni. Talán elhiszi.
– Talán, de tudni fogja, hogy hazudtam, ha üres kézzel állítok haza.
– Mondd, hogy lódarázsfészek volt. Amúgy is azt hiszi, hogy Jozsó meg én hülyék vagyunk, nem?
– Szerinte Jozsónak beütötték a fejét kiskorában, de igen, rólad azt hiszi, hogy hülye vagy.
– Tessék, máris bevált a terv. Mert meg van írva: „Ha a bölcs hülyének látszik, a kudarca nem okoz csalódást, sikere viszont kellemes meglepetés”.
Mari a lábamra csapott.
– Nincs is megírva.
– Dehogynem. Imbecilisek könyve, harmadik ének, hetedik vers. – Nincs is Imbecilisek könyve.
– Tahók könyve öt, négy?
– Csak kitalálod.
– Gyere velünk! Visszaérsz, mire vizet kell merni.
– Miért mentek olyan korán? Miben sántikáltok?
– Körülmetéljük Apollót.
Erre nem szólt semmit, csak nézett rám, mintha lángoló betűkkel lenne a homlokomra írva az a szó, hogy „HAZUG”.
– Nem az én ötletem volt – védekeztem. – Józsuáé.
– Akkor megyek.

5. fejezet

Hát bejött a dolog, végre rávettem az angyalt, hogy hagyja el a szobát. Így történt.
Raziel leszólt a portára, hogy küldjék fel Jesust. Pár percre rá latin barátunk vigyázzban állt az ágyának lábánál.
– Mondd meg neki, hogy hozzon egy Szappanopera-kalauzt! – utasított az angyal.
– Jó napot, Jesus – mondtam neki spanyolul. – Hogy van? – Jól uram. És maga?
– Elmegy, eltekintve, hogy ez a fickó fogságban tart.
– Mondd meg neki, hogy iparkodjon – nógatott az angyal.
– Nem tud spanyolul? – kérdezte Jesus.
– Egy szót se, de át ne váltson héberre, mert akkor nekem annyi. – Maga tényleg fogoly? Csodálkoztam is, miért nem mennek el sosem. Hívjam a rendőrséget?
– Nem, arra semmi szükség, de kérem, rázza a fejét és vágjon sajnálkozó képet.
– Mi tart ennyi ideig? – türelmetlenkedett az angyal. – Add oda neki a pénzt, és hadd menjen.
– Azt mondja, nem vehet neked semmi ilyen dolgot, de el tudja mondani, hol veheted meg te magad.
– Nevetséges. Szolga, nem? Azt csinálja, amit mondok neki.
– Ajjaj, Jesus, azt kérdezi, szeretné-e érezni férfias meztelenségének erejét.
– Feleségem és két gyerekem van. Megőrült ez?
– Szomorú, de meg. Kérem, mutassa ki a megbántottságát azzal, hogy leköpi, és kiviharzik a szobából.
– Nem is tudom, uram, leköpni egy vendéget...
A kezébe nyomtam egy marék bankjegyet, amiről ő maga tanította meg, hogy elegendő hála. – Kérem. Csak jót tesz vele.
– Ahogy akarja, miszter Biff.
Jót harákolt, majd tekintélyes csomagot csulázott Raziel köntösének elejére, ahol az nagyot toccsant és vidáman nekiállt lecsurogni. Raziel talpra ugrott.
– Szép volt, Jesus. Most káromkodjon!
– Te faszkalap!
– Spanyolul.
– Elnézést, csak fel akartam vágni az angoltudásommal. Sok káromkodást megtanultam.
– Helyes, de most spanyolul legyen szíves.
– Pendejo!
– Pompás. Most pedig távozzon látványosan!
Jesus sarkon fordult, kiviharzott a szobából, és bevágta maga után az ajtót.
– Leköpött? – hitetlenkedett még mindig Raziel. – Leköpte az Úr angyalát?!
– Ebben a kultúrában nagy sértés azt kérni valakitől, hogy vegyen másnak egy Szappanopera-kalauzt. Örülhetünk, ha ezután is felhozza a pizzánkat.
– De nekem kell a Szappanopera-kalauz!
– Azt mondta, lehet venni itt lent az utcán. Én szívesen elmegyek érte.
– Lassan a testtel, apostol, csak semmi trükk. Én megyek, te maradsz. – Pénz – adtam neki pár dollárt.
– Ha kimész a szobából, egy pillanat alatt megtalállak, felfogtad?
– Fel hát.
– Előlem nem bújhatsz el.
– Nem is álmodnék róla. Na siess!
Úgy oldalazott oda az ajtóhoz. – Ne is próbálj kizárni, magammal viszem a kulcsot. Nem mintha nekem kéne, végül is az Úr angyala vagyok.
– Ráadásul egy faszkalap.
– Fogalmam sincs, mit jelent.
– Menj, menj, menj! – hessegettem. – Sebesen, Raziel.
– Addig is dolgozz az evangéliumodon!
– Az lesz.
Becsaptam az ajtót, majd rátoltam a reteszt. Raziel több száz órája nézte az amerikai tévéműsorokat, az ember azt hinné, mostanra észrevette, hogy az emberek az utcán cipőt viselnek.

A könyv tényleg egy Biblia, ahogy sejtettem, csak sokkal díszesebb angol nyelven íródott, mint ahogy én írok. A Tóra és a Próféták beszédének fordítása héberből itt-ott zavaros, de az első része ránézésre ugyanaz, mint a mi Bibliánk. Ez a nyelv elképesztő... rengeteg szava van. Az én időmben nagyon kevés szavunk volt, talán százat ha használtunk rendszeresen, abból is harminc a bűnösség szinonimája volt. Ezen a nyelven az ember egy óráig káromkodhat anélkül, hogy kétszer használná ugyanazt a szót. Szavak nyájai, hordái... ezért kell ezen a nyelven megírnom Józsua történetét.
A fürdőszobában dugtam el a könyvet, hogy ki tudjak osonni és beleolvasni, amíg az angyal tévézik. Nem jutott időm rendesen beleolvasni abba, ami az Újszövetség címet viseli, de egyértelműen Józsua életének történetét mondja el. Legalábbis ezt-azt belőle.
Később majd áttanulmányozom, de addig is haladok a sajátommal.

Azt hiszem, át kellett volna gondolnom, mire is készülünk valójában, mielőtt Marit elhívtam magunkkal. Van különbség, hogy egy nyolcnapos csecsemőt metél körül az ember, vagy ugyanezt egy görög isten háromméteres szobrán végzi el.
– Atyaég, ez... nem semmi – bámulta Mari a márvány férfitagot.
– Faragott képmás – morogta Józsua. A holdfényben is láttam, hogy elpirul.
– Lássunk neki – húztam elő az iszákomból egy kis vésőt. Józsua bőrbe csavarta fakalapácsa fejét, hogy tompítsa a hangját. Körülöttünk Széforisz az igazak álmát aludta, a csendet csak néha törte meg egy-egy birka bégetése. Az esti tüzek már rég kialudtak, a várost nappal beterítő porfelhő leülepedett, az éjszakai levegő tiszta és nyugodt volt. Időről időre megcsapott Mari szantálfaillata, és ilyenkor teljesen elfelejtettem, mit is csinálunk. Fura, mikre nem emlékszik az ember.
Találtunk egy vödröt, felfordítottuk, hogy Józsua arra állva dolgozhasson. A véső hegyét Apolló fitymájához illesztette, és finoman ráütött a kalapáccsal. Egy apró márványszilánk levált.
– Adj neki! – noszogattam.
– Nem lehet. Túl nagy zajt csapna.
– Dehogy. A bőr tompítja.
– És ha leválik az egész vége?
– Anélkül is elég nagy – jegyezte meg Mari, mire mindketten leesett állal fordultunk felé. – Gondolom – tette hozzá sietve. – Csak tippelek. Honnan tudnám, én csak lány vagyok. Nem érzitek ezt a szagot? Előbb éreztük a római szagát, mint ahogy meghallottuk őt, és előbb hallottuk meg, mint ahogy megláttuk. A rómaiak olívaolajjal kenték be magukat fürdés előtt, így ha a megfelelő irányból fújt a szél, vagy különösen meleg nap volt, jó harminc lépésről érezhette őket az ember. Az olívaolaj miatt, meg a fokhagyma és szárított ajóka miatt, amit árpával ettek, a harcba induló légióknak olyan szaga lehetett, mint egy hadtestnyi pizzának. Már ha lett volna akkoriban pizza, ami ugyebár nem volt.
Józsua gyorsan suhintott a kalapáccsal, a véső pedig megcsúszott, szépen levágva Apolló micsodáját, ami tompa puffanással esett a porba. – Hoppá – mondá a Megváltó.
– Pszt! – pisszegtem le.
Római csizma szögének kopogását hallottuk a köveken. Józsua leugrott a vödörről, és eszeveszetten keresett búvóhelyet. A görög fürdőházának falai majdnem készen voltak a szobor körül, úgyhogy a bejárat kivételével, amerről a római közelgett, nem volt hová bújni.
– Hé, mit műveltek ti itt?
Olyan mereven álltunk, mint maga a szobor. Aztán láttam, hogy ez ugyanaz a légionárius, aki első napunkon Justusszal volt.
– Uram, mi vagyunk, Biff. Ő meg Józsua, emlékszik? A gyerek a kenyérről?
A katona közelebb jött, kezét félig kihúzott kardjának markolatán tartva. Józsuát megpillantva kicsit megnyugodott.
– Mit kerestek itt ilyen korán? Még senki nincs itt.
Ekkor a katonát hátrarántották. Egy sötét árny ugrott rá, és kést döfötta mellkasába, újra és újra. Mari felsikoltott, mire az alak felénk fordult. El akartam futni.
– Állj! – sziszegte a gyilkos.
Megdermedtem. Mari átkarolt, és arcát az ingembe temette. Remegtem. A római gurgulázó hangot hallatott, de nem mozdult. Józsua lépett egyet a katona felé, mire én kezem a mellkasára téve megállítottam.
– Ez nem volt helyes – mondta Józsua szinte sírva. – Nem volt helyes megölni azt az embert.
A gyilkos arca elé emelte véres kését, és úgy vigyorgott ránk.
– Nem az van-e írva, hogy Mózes csak az után lett próféta, hogy megölt egy egyiptomi rabszolgahajcsárt?
– Te egy szikárius vagy – mondtam.
– Úgy van, fiú, szikárius. A Messiás csak akkor jön megszabadítani minket, ha a rómaiak halottak. Isten akaratát szolgáltam azzal, hogy megöltem ezt a zsarnokot.
– Te a gonoszt szolgálod – mondta neki Józsua. – A Messiás nem kérte ennek a rómainak a vérét.
Az orgyilkos feltartott késsel indult Józsua felé. Mari meg én hátraugrottunk, Józsua azonban nem moccant. Az orgyilkos megragadta az ingét, és magához húzta.
– Mit tudsz te erről, taknyos?
A holdfényben immár tisztán láttuk a gyilkos arcát.
– Jeremiás – suttogta Mari.
A férfi szeme elkerekedett. Hogy a félelemtől vagy a megdöbbenéstől, nem tudom. Elengedte Józsuát, és el akarta kapni Marit, de elrántottam.
– Mária? – Már nem érződött a hangjában düh. – Kicsi Mária? Mari nem felelt, de éreztem, hogy rázkódik a válla. Sírt.
– Erről senkinek egy szót se! – mondta a gyilkos. Úgy beszélt, mintha transzban lenne. Odahátrált a halott katonához. – Nincs más úr, csak Isten – mondta, azzal sarkon fordult, és beleveszett az éjszakába. Józsua kezét Mari fejére tette, aki azonnal abbahagyta a sírást.
– Jeremiás apám testvére – mondta.

Mielőtt folytatnám, beszélnem kell a szikáriusokról, de hogy róluk beszélni tudjak, beszélnem kell a Heródesekről. Szóval.
Nagyjából akkoriban, amikor megismerkedtünk Józsuával, halt meg Nagy Heródes király, aki vagy negyven évig uralkodott Izraelen. Tulajdonképpen az ő halála vette rá Józsefet, hogy hazahozza családját Egyiptomból, de ez egy másik történet. Szóval Heródes.
Nem azért hívták „Nagy”-nak, mert annyira szerették. Nagy Heródes valójában kövér, paranoiás, himlőhelyes arcú zsarnok volt, aki ezrével öldöste a zsidókat, köztük saját feleségét és több fiát. Azért hívták „Nagy”-nak, mert építtetett dolgokat. Méghozzá lenyűgöző dolgokat: erődöket, palotákat, színházakat, kikötőket – egy egész várost, Cézáreát, amelyet aszerint építtetett, ahogy a rómaiak egy várost elképzeltek. A zsidókért, akik szívből gyűlölték, egyetlen dolgot tett: újjáépíttette hitünk központját, Salamon Templomát a Morija-hegyen. Amikor N. H. meghalt, felosztotta birodalmát három fia, Arkhelaosz, Heródes Fülöp és Heródes Antipas között. Antipas lett az, aki kivégeztette Keresztelő Jánost, és Pilátus kezére adta Józsuát. Antipas, te nyafogó faszkalap (bárcsak ismertük volna akkor ezt a szót). Antipas volt a rómaiak kerítője, aki miatt a zsidók százával álltak be a hegyek közt bujkáló lázadóbandákba. A rómaiak ezeket mind zélótáknak hívták, mintha mind egy módszerrel egy ügyért küzdöttek volna, holott éppen olyan megosztottak voltak, mint a falvak lakosai. Az egyik ilyen galileai banda elnevezte magát szikáriusnak. Római katonák és tisztviselők meggyilkolásával mutatták ki, mennyire nem helyeslik a római fennhatóságot. Noha messze nem ők voltak a legnagyobb számú zélóta csoport, a tetteik igencsak feltűnést keltettek. Senki sem tudta, honnét jönnek, vagy hová mennek, miután gyilkolnák, de ahányszor lecsaptak, utána a rómaiak rendre pokollá tették az életünket, hogy feladjuk őket. És amikor elfogtak egy zélótát, nem csak azt feszítették keresztre, hanem a családját és mindenkit, akinek köze lehetett hozzá. A Széforiszba vezető út többször is keresztekkel és holttestekkel volt övezve. Az én népemből.

Átrohantunk az alvó városon, s csak akkor álltunk meg, amikor kiértünk a Vénusz kapun, de akkor lihegve elterültünk a földön.
– Haza kell vinnünk Marit, és visszaérni munkakezdésre – mondta Józsua.
– Maradjatok csak – zihálta Mari. – Hazatalálok magam is.
– Nem, veled kell mennünk. – Józsua kinyújtotta a kezét, és megláttuk a gyilkos véres kéznyomát az ingén. – Ki kell mosnom, mielőtt bárki meglátja.
– Nem tudod eltüntetni? – kérdezte Mari. – Az csak folt. Egy Messiásnak nem okozhat gondot egy folt.
– Ne szórakozz vele – intettem. – Még nem jött bele annyira a messiáskodásba. Végül is a te rokonod volt...
Mari felugrott. – Ti akartátok ezt az egész hülyeséget...
– Elég! – tartotta fel a kezét Józsua, mintha csenddel locsolna be minket. – Ha Mari nem lett volna velünk, már halottak lennénk. Így sem biztos, hogy nyugtunk lesz, ha a szikáriusok megtudják, hogy maradt három tanú.
Egy órával később Mari biztonságban hazaért, Józsua pedig kimászott a zsinagóga melletti rituális fürdőből. A ruhája csurom víz volt, és a hajából is patakokban folyt. (Sokunk háza mellett volt ilyen mikveh, a jeruzsálemi templomnál meg több száz: lényegében egy kőgödör, amibe kétoldalt lépcső vezetett le, hogy az ember a víz alatt átsétálhasson a túloldalra, majd ki. A törvény értelmében a vérrel való minden érintkezés után kötelező volt a megtisztulás. Józsua pedig megragadta az alkalmat, és a köntösét is alaposan kidörgölte.)
– Fázom. – Józsua remegett, és egyik lábáról a másikra ugrált, mintha forró szénen járna. – Nagyon fázom.
(A fürdők fölé apró kőkunyhót építették, hogy ne kapjanak közvetlen napfényt, így aztán sosem melegedtek fel. A száraz galileai levegő párája pedig még inkább lehűtötte a vizet.)
– Gyere el hozzánk! Anyám mostanra biztos begyújtott, felmelegedhetsz.
Kicsavarta köntöse szárnyát; a víz csak úgy patakzott le a lábán. – És ezt hogy magyarázom meg?
– Hát, ööö, bűnbe estél, és meg kellett tisztulnod.
– Bűnbe? Hajnalban? Milyen bűnbe eshettem hajnalban?
– Onán bűne?
Józsua szeme elkerekedett.
– Te már elkövetted Onán bűnét?
– Nem, de alig várom.
– Nem mondhatom anyádnak, hogy elkövettem Onán bűnét, mert nem követtem el.
– Ha igyekszel, még sikerülhet.
– Inkább fázom.
A jó öreg Onán. Eszembe jut róla egy-két dolog.

Onán bűne. Az ember magját a földre szórni. Púpolni a tevét. Porolni a szamarat. Korbácsolni a farizeust. Az onánia az a bűn, amit csak több száz óra gyakorlással lehet jól elsajátítani, legalábbis én ezzel nyugtattam magam. Isten lesújtotta Onánt, amiért az a földre szórta a magját (a sajátját, nem Istenét. Isten magja történetesen a legjobb barátom volt. Képzeljétek el, mekkora bajba kerülnétek, ha tényleg a földre szórnátok Isten magját. Azt hogy magyaráznátok ki?) A Törvény kimondja: ha „éji kibocsátás” történt (ami nem arra utal, ami az autó kipufogójából jön ki éjszaka – akkor még nem is voltak autók), kereszteléssel, azaz víz alá merüléssel kell megtisztulnod, és másnapig nem mehetsz emberek közé. Tizenhárom éves koromra sok időt töltöttem a mikvehben, de a penitencia magányrészét kihagytam. Végül is az nem segített volna a problémán, nem igaz?
Sok reggel én is reszkettem-csöpögtem, amikor Józsuával munkába indultunk.
– Megint a földre szórtad a magod? – kérdezte ilyenkor.
– Ja.
– Tisztátalan vagy, tudsz róla?
– Kezdek ráncosodni, annyit fürödtem már.
– Abbahagyhatnád.
– Próbáltam. Azt hiszem, egy démon ingerel.
– Meggyógyíthatlak.
– Azt már nem, Jozsó. A saját kezemmel is elég a bajom.
– Nem akarod, hogy elűzzem a démonod?
– Gondoltam, előbb kifárasztom.
– Elmondhatnám az írástudóknak, és megköveznének.
Jozsó mindig nagyon segítőkész volt.
– Az valószínűleg működne, de meg van írva, hogy „amikor a lámpa olaja kifogy, a rejszoló önnön maga világítja meg a megváltáshoz vezető utat”.
– Ez nincs megírva.
– De meg van. Méghozzá, ööö, Ézsaiásban.
– Nem is.
– Nem tanulmányoztad elég alaposan a Prófétákat, Jozsó. Hogyan akarsz Messiás lenni, ha nem ismered betéve a prófétákat?
Leszegte a fejét. – Megint igazad van.
Rácsaptam a vállára.
– Lesz még időd megtanulni a Prófétákat. Vágjunk át a téren, hátha a lányok már elindultak vízért.
Persze Marit akartam látni. Mindig csak Marit.

Mire visszaértünk Széforiszba, a nap már jócskán fent járt, a Vénusz kapu elől viszont hiányzott a kereskedők és parasztok megszokott hada. Római katonák állítottak meg mindenkit, aki el akarta hagyni a várost, és visszaküldték, amerről jött. A kapunál egy csoport férfi és nő várakozott bebocsátásra, köztük apám és néhány segítője.
– Lévi! – kiáltott apám. Odaszaladt hozzánk, és az út szélére terek minket.
– Mi folyik itt? – kérdeztem ártatlanul.
– Az éjjel megöltek egy római katonát. Ma nem lesz munka. Menjetek haza, és maradjatok nyugton! Mondjátok meg anyátoknak, hogy ma ne engedjék ki a kicsiket! Ha a rómaiak nem találják meg a gyilkost, még délidő előtt katonák mennek Názáretbe.
– Hol van József? – kérdezte Józsua.
Apám átkarolta Józsua vállát.
– Letartóztatták. Nagyon korán jöhetett dolgozni. Pirkadatkor találtak rá a halott katona mellett. Csak annyit tudok, amit a kapun bentről kikiabáltak, mert a rómaiak nem engednek senkit se ki, se be. Józsua, mondd meg anyádnak, hogy ne aggódjon! József jó ember, az Úr megvédi. Amúgy meg ha a rómaiak azt hinnék, ő a gyilkos, már elítélték volna.
Józsua merev léptekkel, botladozva hátrált el apámtól. Egyenesen előre nézett, de semmit nem látott.
– Vidd haza, Biff! – mondta apám. – Megyek, amint tudok. Megpróbálom megtudni, mi lett Józseffel.
Bólintottam, megfogtam Józsua karját, és elvezettem.
Pár lépés után megszólalt:
– József engem keresett. A város másik végén dolgozott. Csak azért lehetett a görög házánál, mert engem keresett.
– Elmondjuk a centuriónak, hogy láttuk a gyilkost. Hinni fog nekünk.
– És ha hisz nekünk? Ha elhiszi, hogy a szikáriusok voltak, mi lesz Mari családjával?
Erre nem tudtam mit mondani. Józsuának volt igaza, apám tévedett. József szénája nem áll jól. A rómaiak talán éppen most kínozzák, hogy árulja el a tettestársait. Az sem menti meg, hogy nem tud semmit. A fiának vallomása pedig nemhogy nem segítene rajta, de még több embert juttatna keresztre.
Józsua lerázta a kezem, és leszaladt az útról egy olajliget felé. Elindultam utána, de ekkor megpördült, és olyan dühösen meredt rám, hogy két lépés között megtorpantam.
– Várj itt! – mondta. – Beszélnem kell apámmal.

Majdnem egy órát vártam az út szélén. Amikor kilépett az olajligetből, Józsua úgy nézett ki, mintha örökre árnyék költözött volna az arcára.
– Elvesztem.
A vállam fölött hátraböktem.
– Názáret arra van, Széforisz meg az ellenkező irányba. Te a kettő között. Így már jobb?
– Tudod, hogy értem.
– Szóval apád nem segít?
Mindig is fura érzés volt Józsuát az imáiról kérdeznem. Azt látni kellett, amikor imádkozott, főleg akkoriban, mielőtt útra keltünk. Csupa feszültség és remegés volt az egész teste, mint amikor valaki a puszta akaratával igyekszik elűzni a lázat. Nem volt abban semmi béke. – Magam vagyok – mondta.
Jól belebokszoltam a karjába. – Akkor ezt nem is érezted.
– Aú! Ezt miért csináltad?
– Bocs, de nincs itt senki, aki válaszoljon. Annyira magad vagy.
– Magam vagyok!
Nekikészülődtem egy egész testes ütésnek.
– Akkor nem is érzed, ha laposra verlek.
Védekezőn felemelte a kezét, és hátraugrott. – Ne!
– Szóval nem vagy magad?
– Asszem, nem.
– Jó. Akkor várj itt! Majd én beszélek apáddal. – És már trappoltam is az olajliget felé.
– Nem muszáj oda bemenned. Mindenhol ott van.
– Ja, mintha annyira tudnád. Ha mindenhol ott van, hogyhogy magad vagy?
– Jó kérdés.
Otthagytam Józsuát az út szélén, és mentem imádkozni.

És ekképpen imádkozám:
– Mennyei Atyám, apám és az ő apjának Istene, Ábrahám és Izsák istene, Mózes istene, aki kivezette népünket Egyiptomból, Dávid és Salamon istene... na jó, te is tudod, hogy ki vagy. Mennyei Atyám, távol álljon tőlem, hogy kétségbe vonjam az ítéletedet, mivel olyan hatalmas vagy, Mózes istene és a többi, de pontosan mit is akarsz ezzel a szegény kölyökkel? Úgy értem, a fiad, nem? A Messiás, nem? Ez is olyan Ábrahámos hűségvizsgálat? Ha nem vetted volna észre, benne van a szarban, tanúja volt egy gyilkosságnak, mostohaapját elkapták a rómaiak, és minden valószínűség szerint sokakat népünkből, akiket egyébként több alkalommal kedvenceidnek neveztél, meg kiválasztottaknak (és akik közé én is tartozom, mellesleg), szóval sokakat megkínoznak és megölnek, hacsak nem csinálunk valamit. Mármint ha ő nem csinál valamit. Na szóval azt akarom kinyögni, hogy nem tudnál nekünk is dobni egy csontot? Mint Sámsonnak, amikor sarokba szorították a filiszteusok? Mélységes tisztelettel, barátod, Biff. Ámen.

Sose voltam valami jó az imádságban. Mesélni, azt tudok. Sőt, én találtam ki egy olyan egyetemes történetet, amelyről tudom, hogy egész a mai napig fennmaradt, ugyanis épp most hallottam a tévében. Úgy kezdődik: „Két zsidó utazik a vonaton...”
Hogy ki volt az a két zsidó? Én meg Józsua. De most komolyan.
Na szóval sose voltam jó az imádságban, de mielőtt azt mondanátok, hogy egy hangyapöcsnyit durva voltam Istennel, valamit még tudnotok kell a népemről. Mi másféle kapcsolatban álltunk Istennel, mint bármelyik más nép az övével. Oké, volt félelem meg áldozat meg minden, de alapjában véve nem mi mentünk hozzá, hanem ő jött el hozzánk. Ő mondta nekünk, hogy mi vagyunk a kiválasztottak, ő mondta nekünk, hogy segít benépesíteni a földet, ő mondta nekünk, hogy segít eljutni a tejjel-mézzel folyó Kánaánba. Nem mi mentünk hozzá. Nem mi kértük. És mivel ő keresett meg minket, úgy gondoltuk, felelősségre vonhatjuk azért, amit velünk tesz, és ami velünk történik. Mert meg vagyon írva: „Aki hátat tud fordítani, az irányítja a tárgyalást”. És ha valamit lehet tanulni a Bibliából, akkor azt, hogy a népem aztán sokat gyalogolt. Tagadhatatlan, hogy Babilonban hamis isteneket imádtunk, hamis oltárokat építettünk, és „olyan” nőkkel háltunk. (Habár az utóbbi inkább általában a férfiakra jellemző, mint a zsidókra.) És Isten minden gond nélkül rabszolgaságba vetett minket, vagy egyszerűen lemészárolt, ha ilyesmit csináltunk. Hát ilyen a mi kapcsolatunk Istennel. Egy család vagyunk.
Szóval nem vagyok egy nagy imamester, de ez a bizonyos ima mégsem lehetett annyira rossz, mert Isten válaszolt. Na jó: hagyott üzenetet.

Ahogy kiléptem az olajfaligetből, Józsua felém nyújtotta a kezét. – Isten üzenetet hagyott.
– Ez egy gyík.
Az volt. Józsua egy kis gyíkot tartott a tenyerén.
– Igen. Ez az üzenet. Nem érted?
Honnan tudhattam volna, mi folyik? Józsua még sosem hazudott nekem. Így hát ha ő azt mondja, a gyík Isten üzenete, ki vagyok én, hogy vitatkozzam? Térdre estem, és fejemet Józsua kinyújtott keze alá tettem.
– Uram, bocsáss meg nekem. Én égő bokorra számítottam, vagy valami hasonlóra. Bocsi. Komolyan. – Majd azt mondtam Józsuának: – Nem vagyok benne biztos, hogy ezt ennyire komolyan kell venned, Jozsó. A hüllők történelmileg nem túl jók az üzenetek átadásában. Gondolj például Ádámra és Évára.
– Ez nem olyan üzenet, Biff. Apám nem szavakkal üzent, mégis olyan világosan, mintha az égből jönne a hangja.
– Tudtam én. – Felálltam. – És mi az üzenet?
– Itt van a fejemben. Alig pár perce mentél be, amikor a gyík felfutott a lábamon, és leült a tenyerembe. Akkor értettem meg, hogy apám a probléma megoldását adta a kezembe.
– De mi az üzenet?
– Emlékszel, amikor kicsik voltunk, mit játszottunk a gyíkkal?
– Persze, de az üzenet...
– Emlékszel, hogy feltámasztottam őket?
– Jó trükk volt, Jozsó. Na visszatérve az üzenetre...
– Hát nem érted? Ha a katona nem halott, nem történt gyilkosság sem. Ha pedig nem történt gyilkosság, a rómaiaknak nincs okuk bántani Józsefet. Szóval csak fel kell támasztanunk a katonát. Pofonegyszerű.
– Az hát. Pofonegyszerű. – Egy darabig a gyíkot néztem, több oldalról is. Barnászöld volt, úgy tűnt, kellemesen elvan Józsua tenyerén. – Kérdezd meg tőle, hogy akkor mit is csináljunk pontosan.

6. fejezet

Názáretbe visszaérve azt hittük, Józsua anyját megőrjíti az aggodalom, de épp ellenkezőleg történt: összeszedte Józsua testvéreit, felsorakoztatta őket a ház előtt, és megmosta az arcukat és kezüket, mintha a szombatra készülnének.
– Józsua, segíts a kicsikkel! Mind Széforiszba megyünk.
Józsua megdöbbent.
– Tényleg?
– Az egész falu megy, hogy József szabadon engedését kérje a rómaiaktól. A gyerekek közül egyedül Jakab fogta fel, mi történt az apjukkal. Könnycsíkokat láttam az arcán. A vállára tettem a kezem.
– Semmi baja – igyekeztem vidám hangot megütni. – Apád erős, napokig kell kínozniuk, hogy kilehelje a lelkét – mosolyogtam rá biztatóan. Jakab kibontakozott az ölelésemből, és berohant a házba. Mária haragosan meredt rám. – Nem kéne a családoddal lenned, Biff?
Jaj, összetört szívem, megtaposott egóm. Igaz, hogy Mária időközben vésztartalék feleséggé lett lefokozva, de azért elcsüggesztett a megrovása. És becsületemre legyen mondva, azon vészterhes idő alatt egyszer sem kívántam, hogy Józsefnek baja essék. Egyetlenegyszer sem. Végül is még túl fiatal voltam a házassághoz, valamelyik csökött vén tutira lecsapná a kezemről, ha József tizennégy éves korom előtt elpatkol.
– Keresd meg Marit! – nézett fel Józsua, aki kisöccse, Júdás arcáról vakarta le éppen a bőrt. – A családja jöhetne velünk.
– Megyek. – Azzal elcsámpáztam a kovácsműhely felé, első számú leendő feleségem keresésére.
Amikor megérkeztem, Mari az apja műhelye előtt üldögélt testvéreivel. Ugyanolyan ijedtnek látszott, mint amikor végignéztük a gyilkosságot. Legszívesebben megöleltem és megvigasztaltam volna.
– Van egy tervünk – avattam be. – Vagyis Józsuának van egy terve. Ti is mentek Széforiszba?
– Az egész család. Az apám készített szöget Józsefnek. Barátok – biccentett a pajta felé, ahol apja műhelye volt. Két férfi sürgölődött az üllő körül. – Menjetek előre, Biff! Mi majd később indulunk.
Azzal intett, hogy menjek, közben hangtalanul súgott valamit, de nem értettem.
– Mit mondasz? Hogy?
– Kicsoda a barátod, Mari? – hallatszott egy férfihang a műhelyből. Odanézve megértettem, mit akart Mari.
– Jeremiás bácsi, ez Alfeus fia Lévi. Mi Biffnek hívjuk. De már megy is.
Elhátráltam a gyilkostól. – Igen, mennem kell. – Marira néztem, nem tudtam, mi legyen. – Nekem... mennem...
– Találkozunk Széforiszban.
– Aha.
Sarkon fordultam, és elhúztam. Életemben nem éreztem magam olyan gyávának.

Széforiszba érve talán kétszáz zsidó is gyülekezett a városkapu előtt. Sokukat ismertem Názáretből. Nem csőcselék volt, inkább ijedt tömeg. A fele nő és gyerek. A tömeg közepén tucatnyi római katona tartotta vissza a nézelődőket, míg két rabszolga egy sírt ásott. Népemhez hasonlóan a rómaiak sem lacafacáztak sokat a halottakkal. Hacsak nem folyt éppen csata, a római katonákat gyakran úgy lökték a sírba, hogy még ki sem hűltek.
Józsuával kiszúrtuk Marit: az apja és gyilkos nagybátyja között állt a tömeg szélén. Józsua elindult felé. Követtem, de mielőtt utolértem volna, már megfogta Mari kezét, és becibálta a tömegbe. Láttam, hogy Jeremiás megpróbálja követni őket. Én lebuktam, és a lábak között másztam, míg egy szöges csizmához nem értem, ami egy római katona alsóbb végét jelezte. A fölsőbbik fele, a római katona maga csúnyán nézett le rám. Felálltam.
– Semper fido – mondtam legjobb latinságommal, és elengedtem legelbűvölőbb mosolyomat.
A katona csak folytatta a csúnya nézést. Hirtelen virágillat csapta meg az orrom, és édes, meleg ajkat éreztem a fülemnél. – Szerintem azt mondtad: „mindig kutya” – súgta Mari.
– Akkor azért néz így – súgtam vissza elbűvölő mosolyom közepette. Erre a másik fülemnél egy ismerős, bár nem annyira édes hang súgta: – Énekelj, Biff! Emlékezz a tervre!
– Ja. – Azzal világgá kürtöltem egyik híres gyászénekemet. – La-la-la. Hé, római fickó, nagy kár, hogy leszúrtak. Lá-lá-lá. De ez nem Isten üzenete vagy ilyesmi. Lá-lá-lá. Hogy jobb lett volna, ha hazamész időben, lá-lá-lá. Ahelyett, hogy elnyomod a kiválasztott népet, akiről Isten maga mondta, hogy jobban szereti őket tenálad. Lá-lá-lá.
A katona nem értett arámiul, így aztán a szöveg nem hatotta meg annyira, mint vártam. Viszont a dallam hipnotikus, táncos ritmusára ráérzett. Belefogtam a második strófába.
– Lá-lá-lá, ugye megmondtuk neked, hogy ne egyél disznót, lá-lá. Habár a lyukat látva a testeden, a diéta nem sokat számított volna. Búm-sáká-láká-láká-láká, búm-sáká-lák. Na most, emberek, mindenki együtt! Látni akarom a kezeket!
– Elég!
A katonát félrelökték, és Gaius Justus Gallicus állt előttünk két katonával. Mögötte a földön a halott hevert kiterítve.
– Szép volt, Biff – súgta Józsua.
– Felajánljuk siratói szolgálatainkat – vigyorogtam. A centurió nem viszonozta.
– Annak a katonának nem gyászra van szüksége, hanem bosszúra. Hang a tömegből: – Engedd el Názáreti Józsefet, Centurió! Ő nem gyilkos.
Justus megfordult, a tömeg pedig szétvált, utat engedve a férfihoz, aki bekiabált. Farizeus Iban volt, mellette több farizeus Názáretből.
– Helyet cserélnél vele? – kérdezte Justus.
A farizeus azonnal hátralépett, határozottsága egyből semmivé foszlott.
– Nos? – lépett előre Justus. A tömeg utat engedett neki. – Beszélj a népeddel, farizeus! Mondd meg nekik, hogy adják ki a gyilkost! Vagy addig feszítsek keresztre zsidókat egymás után, amíg el nem érek hozzá?
Iban már teljesen megzavarodott, mindenféle zagyvaságokat szavalt a Tórából. Körülnézve láttam, Mari rokona, Jeremiás alig pár lépéssel áll mögöttem. Amikor elkapta a tekintetemet, kezét inge alá csúsztatta... biztos a kés markolatára.
– József nem ölte meg a katonát! – kiáltotta Józsua.
Justus feléje fordult, a farizeus pedig az alkalmat felhasználva visszasurrant a tömegbe.
– Én is tudom – mondta Justus.
– Tudod?
– Hogyne tudnám, fiú. Nem ács ölte meg azt a katonát.
– Honnan veszed? – kíváncsiskodtam.
Justus intett az egyik légionáriusnak, aki egy kis kosárral előrébb lépett. A centurió biccentésére kiborította. Apolló kőpéniszének levágott része gurult a földre.
– Ajjaj – nyögtem.
– Mert nem ács volt, hanem kőfaragó – fejezte be Justus.
– Na ezt hívom én méretesnek – nézte Mari a kődarabot. Észrevettem, hogy Józsua a katona teste felé araszol. El kellett terelnem Justus figyelmét.
– Szóval valaki egy kőbránerrel verte agyon a katonát – mondtam.
– Egyértelműen egy görög vagy szamaritánus műve, mert zsidó a világ minden kincséért sem nyúlna ilyesmihez.
– Nem-e? – nézett rám Mari.
– A francba, Mari.
– Van valami mondanivalód a számomra, fiú? – kérdezte Justus. Józsua rátette kezét a halott katonára.
Éreztem, hogy minden szem rám tapad. Kíváncsi voltam, hol lehet Jeremiás. Mögöttem, hogy elhallgattasson a késével, vagy már elmenekült? Akárhogy is, mindenképpen hallgatnom kellett. A szikáriusok nem egyedül dolgoznak. Ha feladom Jeremiást, egy szikárius tőr végez velem még a szombat előtt.
– Akkor se mondhatná meg, ha tudná, Centurió – szólalt meg Józsua, aki közben visszament Mari mellé. – Mert meg van írva szent könyveinkben, hogy egyik zsidó se mószerolhatja be a másikat, akármilyen görények is legyenek mindketten.
– Meg van írva? – súgta Mari.
– Már igen – súgta vissza Józsua.
– Görénynek neveztél? – néztem rá.
– Lássátok! – Egy nő a tömegben a halott katonára mutatott. A holttest mozgott.
Justus is odafordult, én pedig megragadtam az alkalmat, hogy körülnézzek, hol lehet Jeremiás. Még mindig mögöttem állt, alig pár lépésnyire, és leesett állal bámult a halott katonára, aki éppen felállt és leporolta a köntösét.
Józsua erősen összpontosítva figyelte, de most nyoma sem volt rajta az izzadásnak meg remegésnek, mint Jafiában.
Justus becsületére legyen mondva, noha először megrémült, nem mozdult meg, amikor a tetem mereven feléje botladozott. A többi katona mind elhátrált a zsidókkal együtt, csak Mari, Józsua és én maradtunk.
– Jelentenem kell egy támadást, uram – mondta a néhai halott katona, igencsak virgoncan szalutálva.
– Te... meghaltál – nyögte Justus.
– Nem én.
– Késnyomok vannak az egész testeden.
A katona lenézett, óvatosan megérintette a sebeket, majd a parancsnokára nézett. – Azt hiszem, megböktek, uram.
– Megböktek? Megböktek?! Hatszor beléd döftek. Halott vagy, mint a kő.
– Nem hiszem, uram. Nézze, még csak nem is vérzek.
– Mert már kivéreztél, fiam. Meghaltál.
A katona erre megtántorodott, megroggyant a térde, de nem esett el.
– Kicsit tényleg kábán érzem magam. Tegnap éjjel megtámadtak, uram, a görög épülő házának közelében. Ő ott volt – mutatott rám. – És ő is – bökött Józsuára. – Meg az a lány.
– Ezek a fiúk támadtak meg?
Mögöttem csoszogást hallottam.
– Nem, ők csak ott voltak. Az a férfi támadott meg! – mutatott a katona Jeremiásra, aki olyan volt, mint a csapdába esett állat. Mindenki annyira belemerült a beszélő holttest csodájába, hogy teljesen ledermedtek. A gyilkos nem tudott átnyomakodni rajtuk.
– Kapjátok el! – parancsolta Justus, csakhogy a katonáit is ugyanannyira megdöbbentette csapattársuk feltámadása.
– Most hogy belegondolok – töprengett a halott katona –, tényleg rémlik, hogy leszúrtak.
Mivel a tömegből nem tudott kijutni, Jeremiás a vádlója felé fordult, és kést rántott elő az inge alól. Erre a katonák is magukhoz tértek, és kivont karddal minden irányból körbevették.
A kés láttán mindenki elhúzódott a gyilkostól, aki így magára maradt. Csak felénk juthatott ki.
– Nincs más úr, csak Isten! – bődült el, majd három gyors lépés után felemelt késsel felénk ugrott. Én Marira és Józsuára vetettem magam, hogy megvédjem őket, de hiába vártam a lapockáim közé hasító pengét. Hallottam, hogy a gyilkos felsikolt, majd morog, majd elnyújtva nyög, ami aztán szánalmasan csöndbe fúlt.
Hátamra fordulva láttam, hogy Gaius Justus Gallicus rövid kardját tövig merítette Jeremiás gyomorszájába. A gyilkos már elejtette a kését, és csak állt ott a római kardot nézve, mintha kikérné magának ezt az eljárást. Térdre rogyott. Justus kirántotta a kardját, beletörölte Jeremiás ingébe, majd hátralépett. A gyilkos a porba dőlt.
– Ő volt az – mondta a halott katona. – A rohadék... megölt. – Azzal gyilkosa mellé rogyott, és nem mozdult.
– Sokkal jobb, mint a múltkor, Jozsó – dicsértem meg.
– Igen, sokkal – mondta Mari. – Járt és beszélt. Nagyon megy ez neked.
– Jó volt, magabiztosnak éreztem magam. De csapatmunka volt – felelte Józsua. – Nem tudtam volna megcsinálni, ha nem ad bele mindenki mindent, ideértve Istent is.
Hirtelen valami éleset éreztem az arcomnál. Kardja hegyével Justus tekintetemet Apolló kőpénisze felé terelte, ami a porban hevert a két holttest mellett.
– Szeretnétek megmagyarázni, hogyan történt?
– Himlő? – húztam fel a vállam.
– A himlő csinál ilyet – bizonygatta Mari. – Lerohasztja.
– Te meg honnan tudod? – nézett rá Józsua.
– Csak gondolom. Örülök, hogy vége.
Justus sóhajtva leengedte a kardját.
– Menjetek haza! Mind. Gaius Justus Gallicus parancsa, aki a Hatodik Légió alvezére, a Harmadik és Negyedik század parancsnoka. Tiberius császár és a Római Birodalom nevében parancsolom, hogy mind térjetek haza, és ne kövessetek el semmi szart, amíg jól le nem részegedek és pár napig ki nem alszom magam!
– Elengeded Józsefet? – kérdezte tőle Mari.
– A barakkoknál van. Menjetek érte, és vigyétek haza!
– Ámen – mondta Józsua.
– Semper fido – tettem hozzá latinul.

Józsua hétéves kisöccse, Júdás rohangált a barakkok közt, és teli tüdőből addig kiabálta, hogy: – Bocsásd el a népemet! Bocsásd el a népemet! – amíg be nem rekedt. (Júdás már ifjú korában elhatározta, hogy ha felnő, Mózes lesz, csak Mózes ezúttal nem gyalog lép az ígéret földjére, hanem... pónilovon.) Mint kiderült, József már a Vénusz kapunál várt ránk. Kicsit zavartnak látszott, amúgy nem esett baja.
– Azt mondják, a halott ember beszélt – mondta.
– Igen, és járt! – lelkendezett Mária magánkívül. – Rámutatott a gyilkosára, majd megint meghalt.
– Sajnálom – szegte le a fejét Józsua. – Próbáltam életben tartani, de csak ennyi tellett.
József a homlokát ráncolta.
– Látta valaki, hogy te voltál, Józsua?
– Nem tudták, hogy én voltam, de látták, ami történt.
– Eltereltem a figyelmüket a remek gyászénekemmel – magyaráztam.
– Nem teheted ki magad ilyen kockázatnak – feddte meg József Józsuát. – Még nincs itt az ideje.
– Ha apám megmentésére sem tehetek ilyesmit, akkor mikor?
– Nem vagyok az apád – mosolygott József.
– Dehogynem – hajtotta le a fejét Józsua.
– Akkor sem vagyok a parancsolód – szélesedett ki József mosolya.
– Nem, az nem.
– Nem is kellett volna aggódnod, József – mondtam neki. – Ha a rómaiak megölnek, vigyáztam volna Máriára és a gyerekeidre.
Mari belebokszolt a karomba.
– Ezt jó tudni – morogta József.

A Názáretbe vezető úton pár lépéssel József és családja mögött mentem Marival. Az ő családja annyira megdöbbent azon, ami Jeremiással történt, észre sem vették, hogy a lány nincs velük.
– Sokkal erősebb, mint legutóbb – mondta. Persze Józsuáról beszélt.
– Ne félj, holnapra tiszta rinya lesz: „Jaj, mit csináltam rosszul? Jaj, a hitem nem elég erős. Jaj, nem vagyok méltó.” Egy hétig el se lehet majd viselni. Mázlink lesz, ha annyi időre abbahagyja az imádkozást, hogy egyen.
– Nem kéne kigúnyolnod. Nagyon igyekszik.
– Te könnyen beszélsz, nem neked kell a falubolondjával lógni, amíg túl nem teszi magát rajta.
– De téged nem indít meg az, hogy ki ő? Hogy mi ő?
– Mit számít az nekem? Ha állandóan a szentségének fényében sütkéreznék, hogyan vigyáznék rá? Hogyan hazudnék és csalnék miatta? Még ő maga sem tud állandóan erre gondolni, Mari.
– Én állandóan rá gondolok. Állandóan érte imádkozom.
– Komolyan? Értem is imádkozol?
– Megemlítettelek. Egyszer.
– Tényleg? Hogyan?
– Kértem Istent, segítsen neked, hogy ne legyél ilyen tuskó, és jobban tudj vigyázni Józsuára.
– Azt, hogy tuskó, azt kedveskedve érted, ugye?
– Persze.

7. fejezet

És kérdé az angyal:
– Milyen próféta írta ezt? Ebben a könyvben benne áll minden esemény, amely eljövend az Életünk napjai és a Beverly Hills 90210 földjén jövő héten.
És azt felelém az angyalnak:
– Te messze földön gyengeelméjű tollcsomó, ebben nincs semmi profetikus. Azért tudják, hogy mi fog történni, mert előre leírták a színészeknek, akik eljátsszák.
– Meg van írva, tehát megtörténik – mondta az angyal.
Odamentem az ágyhoz, és leültem Raziel mellé. Tekintetét fel sem emelte a Szappanopera-kalauzból. Lenyomtam a magazint, hogy a szemembe nézzen.
– Raziel, emlékszel az emberiség előtti időre? Amikor még csak az Úr volt és a mennyei seregek?
– Ó, igen, azok voltak a szép idők. Kivéve a háborút, persze. De attól eltekintve csodálatos idők voltak.
– És ti angyalok olyan erősek és szépek voltatok, akár az isteni képzelet, s az Urat és dicsőségét zengő éneketek elhatolt a világ minden sarkába, ám az Úr mégis úgy látta jónak, ha megteremt minket, a gyenge, perverz és profán embereket, igaz?
– Ha engem kérdezel, akkor indultak romlásnak a dolgok.
– Tudod, az Úr miért döntött úgy, hogy megteremt minket? – Nem. Az Ő akarata kérdés felett áll.
– Mert ti mind barmok vagytok, azért. Olyan agyatlanok, akár a csillagok. Az angyalok csak szép rovarok. Az Életünk napjai egy tévéműsor, Raziel, egy színdarab. Nem valóság, érted?
– Nem.
És tényleg nem értette. Hallottam, hogy mostanság divat vicces történeteket mesélni a szőke hajúak végtelen butaságáról. Tippeljetek, kinél kezdődött.

Szerintem mind arra számítottunk, hogy miután a gyilkos kilétére fény derült, minden visszatér a rendes kerékvágásba, csakhogy a rómaiakat sokkal jobban érdekelte a szikáriusok kiirtása, mint egyetlen feltámadás. Ha őszinte akarok lenni, akkoriban nem voltak olyan ritkák a feltámadások. Mint említettem, mi zsidók minél előbb a földben szerettük tudni a halottainkat, márpedig a gyors számításba hajlamos hiba csúszni. Előfordult, hogy egy-egy szerencsétlen lázasan elvesztette az eszméletét, és arra tért magához, hogy vászonba tekerve a temetésre készítik elő. De a temetéskor összegyűlt az egész család, utána mindig volt finom vendéglátás, úgyhogy igazán senki nem panaszkodott, kivéve azok, akik nem ébredtek fel a temetés előtt, de ha meg ők panaszkodtak... hát Isten biztos meghallgatta őket. (Az én időmben jól jött az embernek az álmatlanság.) Szóval lehet, hogy abban a pillanatban lenyűgözte a rómaiakat az élő halott, de már másnap nekiláttak begyűjteni az összeesküvéssel gyanúsítható egyéneket. Mari családjának férfitagjait hajnalban Széforiszba vitték.
Ezúttal nem sietett csoda a rabok megmentésére, igaz, akasztásról sem beszéltek a következő napokban. Két hétig nem érkezett hír a férfiak sorsa vagy állapota felől, így hát Mari, az anyja, nagynénjei és nővérei szombaton elmentek a zsinagógába, és segítséget kértek a farizeusoktól.
Másnap názáreti, jafiai és széforiszi farizeusok jelentek meg a római garnizonban, s Justustól a rabok szabadon bocsátását kérték. Nem tudom, mit mondtak, vagy hogy egyáltalán mivel tudtak hatni rájuk, de a rákövetkező nap, pirkadat után Mari családjának férfitagjai visszatántorogtak a falunkba, megverve, éhesen és koszosan, de nagyon is elevenen.
A foglyok visszatérését nem ünnepeltük meg; mi zsidók pár hónapig lábujjhegyen jártunk, hogy a rómaiak megnyugodjanak. Mari valahogy elhidegült tőlünk a következő hetekben, nem láttuk tőle azt a mosolyt, amitől a lélegzet bennakadt a torkunkban. Szinte került minket, ha meglátott a téren, elsietett, szombatonként meg direkt családja nőtagjai mellett maradt, hogy ne tudjunk vele beszélni. Végül aztán egy hónap elteltével Józsua, a szokást és udvariasságot semmibe véve, ragaszkodott hozzá, hogy hagyjunk ki egy napot a munkában, és valósággal elrángatott Mari házához. Az ajtó mellett térdelt kint, árpát őrölt préskővel. Láttuk a házban sürgő-forgó anyját, hallottuk apját és bátyját, Simont (akit Lázárnak hívtak) dolgozni a kovácsműhelyben. Mari teljesen belefeledkezett az őrlésbe, nem vette észre, hogy jövünk. Józsua a vállára tette kezét, mire Mari fel sem nézve elmosolyodott.
– Széforiszban kéne dolgoznotok – mondta.
– Úgy gondoltuk, fontosabb, hogy meglátogassuk beteg barátunkat.
– És ki lenne az?
– Szerinted?
– Nem vagyok beteg. Sőt maga a Messiás gyógyított meg.
– Nem hinném – felelte Józsua.
Erre Mari végre felnézett rá, és a mosolya szertefoszlott.
– Már nem lehetek a barátotok. A dolgok megváltoztak.
– Mert a nagybátyád szikárisis volt? – kérdeztem. – Ne hülyéskedj!
– Nem, hanem mert anyám üzletet kötött, ezért győzte meg Iban a többi farizeust, hogy menjenek el Széforiszba, és könyörögjenek a férfiak életéért.
– Miféle üzletet? – kérdezte Józsua.
– Eljegyeztek. – Újra lenézett a kőre, és egy könnycsepp keveredett a tört árpába.
Mindketten döbbenten álltunk. Jozsó elvette kezét Mari válláról, hátralépett, és úgy nézett rám, mintha tehettem volna valamit. Én speciel úgy éreztem, mindjárt elbőgöm magam. Nagy nehezen kinyögtem:
– Kihez?
– Jakanhoz – szipogta Mari.
– Iban fiához? Ahhoz a gennygombóchoz? Ahhoz a köcsedékhez? Mari bólintott. Józsua a szája elé kapta a kezét, szaladt pár lépést, majd elokádta magát. A legszívesebben csatlakoztam volna hozzá, de erőt vettem magamon, és leguggoltam Mari elé.
– Mikor kell férjhez menned?
– Egy hónappal húsvét után. Anyám kialkudott hat hónapot.
– Hat hónap! Hat hónap! Az egy örökkévalóság, Mari. Hat hónap alatt Jakan ezer ocsmány halált halhat, és akkor még bele se gondoltam igazán. Valaki feladhatja a rómaiaknak mint lázadót. Nem tudom, ki, de valaki. Vannak ilyen emberek. Sajnálom, Biff.
– Ne sajnálj engem. Miért sajnálsz engem?
– Tudom, mit érzel, és annyira sajnálom.
Ez a torkomon akadt. Józsuára néztem, hátha besegít, de ő még mindig a reggelijével öntözte a port.
– De hát te Józsuát szereted, nem? – kérdezte végül.
– És ettől neked jobb?
– Hát... nem.
– Akkor sajnálom.
Már nyúlt, hogy megérintse az arcomat, de akkor kiszólt az anyja.
– Mária! Azonnal tessék bejönni!
Mari a rókázó Messiás felé biccentett. – Vigyázz rá!
– Nem lesz vele baj.
– És magadra is.
– Én is megleszek, Mari. Van vésztartalék feleségem. És különben is hat hónap. Csomó minden történhet hat hónap alatt. Ez nem olyan, mintha többé sose látnánk egymást. – Igyekeztem reménykedőbben beszélni, mint ahogy éreztem.
– Vidd haza Józsuát! – mondta, majd gyorsan megpuszilt, és beszaladt a házba.

Józsua abszolút ellenezte, hogy megöljük Jakant, vagy akárcsak azért imádkozzunk, hogy történjen vele valami. Sőt sokkal kedvesebben viselkedett Jakannal, mint valaha, még meg is kereste, és gratulált neki az eljegyzéshez, amitől én rohadt dühös lettem. Úgy éreztem, elárult. Az olajligetben kértem számon rajta, ahol imádkozni szokott a göcsörtös fatörzsek között.
– Te gyáva! Lesújthatnád, ha akarnád.
– Ahogy te is – felelte.
– Aha, de te Isten haragját küldhetnéd rá. Nekem oda kéne lopóznom mögé, és fejbe nyomni egy kővel. Van különbség.
– És miért ölnéd meg Jakant? Mert nincs szerencséd?
– Szerintem ez elég jó indok.
– Olyan nehéz elengedned, ami soha nem is volt a tiéd?
– Reményem azért volt, Jozsó. Tudod, mi a remény, ugye? Néha olyan keményfejű bírt lenni, legalábbis úgy éreztem. Akkor fel sem fogtam, hogy neki is mennyire fáj belül, hogy mennyire szeretne ő is tenni valamit.
– Azt hiszem, tudom, mi a remény – mondta –, csak attól tartok, nekem nem jut belőle.
– Jaj, ne kezdd ezt a „Mindenkinek jut valami, csak nekem nem” dumát. Tök sok mindened van.
Megpördült, tüzes szemmel meredt rám:
– Például? Mim van?
– Hát... – azt akartam mondani, hogy egy nagyon is szexi anyja, de valahogy éreztem, hogy nem ilyesmit akar hallani. – Hát ott van Isten.
– Neked is. Mindenkinek.
– Tényleg?
– Igen.
– A rómaiaknak nem.
– Vannak római zsidók is.
– Hát akkor ott van a... a halottfeltámasztós dolog.
– Na ja, mert az annyira bevált.
– Te vagy a Messiás, ez nem elég? Ha elmondanád az embereknek, azt tennék, amit mondasz nekik.
– Nem mondhatom el.
– Miért nem?
– Mert nem tudom, hogyan kell Messiásnak lenni.
– Akkor legalább Marival csinálj valamit!
– Nem teheti – szólt közbe egy hang az egyik fa mögül, amelynek törzsét aranyfényű izzás övezte.
– Ki van ott? – szólt oda Józsua.
Raziel, az angyal lépett elő.
– Az Úr angyala – dörmögtem Jozsónak.
– Tudom. Ha egyet láttál, láttad mindet.
– Nem tehet semmit – ismételte az angyal.
– Miért nem? – kérdeztem.
– Mert nem ismerhet egy nőt sem.
– Nem? – nézett rá Józsua. Csöppet sem tűnt boldognak.
– Nem ismerhet? Úgy értve, hogy nem tud vagy nem szabad neki? – próbáltam tisztázni.
Az angyal megvakarta aranyszín fejét. – Ezt elfelejtettem megkérdezni. – Pedig elég fontos – mondtam neki.
– Azt tudom, hogy Mária Magdolnával nem csinálhat semmit. Azért küldtek, hogy ezt megmondjam. Meg azt, hogy ideje menni. – Hová?
– Ezt sem kérdeztem meg.
Gondolom, meg kellett volna ijednem, de azt hiszem, kihagytam az ijedtséget, és egyenesen az elkeseredettségbe ugrottam. Odaléptem az angyalhoz, és mellbe böktem.
– Ugyanaz vagy, aki már korábban is eljött hozzánk, hogy a Megváltó eljövetelét közölje?
– Az Úr akarta, hogy elhozzam az örömteli hírt.
– Csak azért kérdeztem, hogy mind egyformák vagytok-e? Szóval először tíz évet késel, aztán küldenek veled egy másik üzenetet?
– Azért jöttem, hogy megmondjam a Megváltónak, ideje mennie.
– De azt nem tudod, hová.
– Nem.
– És ez az arany izé itt körülötted micsoda?
– Az Úr dicsősége.
– Biztos, hogy nem a belőled szivárgó hülyeség?
– Biff, légy kedvesebb az Úr küldöncéhez!
– A francba, Jozsó, ez egyáltalán nem segít. Ha már kapunk angyalokat fentről, legalább tudnák, mit csinálnak. Döntsenek le falakat, romboljanak le városokat, vagy valami, nem tudom... adják át a teljes üzenetet.
– Sajnálom – mondta az angyal. – Akarjátok, hogy leromboljak egy várost?
– Mi lenne, ha kiderítenéd, hová is kéne menni Jozsónak?
– Azt is lehet.
– Akkor legyen!
– Mindjárt jövök.
– Megvárunk.
– Csak szaporán – mondta Józsua.
Az angyal már be is lépett egy fa mögé, s az aranyszín izzás meleg fuvallat kíséretében eltűnt az olajfaligetből.
– Elég kemény voltál hozzá – mondta Józsua.
– Nem lehet mindig mindent kedvességgel elintézni, Jozsó.
– Próbálkozni azért szabad.
– Mózes talán kedves volt a fáraóval?
Mielőtt válaszolhatott volna, újra meleg szél lebbent, és az angyal lépett elő egy fa mögül.
– Hogy találkozz a végzeteddel – adta meg a választ.
– Mi van? – kérdeztem.
– Mi van? – kérdezte Józsua.
– Azért kell elmenned, hogy találkozz a végzeteddel.
– Ennyi? – nézett rá Józsua.
– Igen.
– És mi van azzal a „nőt ismerni” dologgal? – kérdeztem.
– Mennem kell.
– Kapd el, Jozsó! Te fogod, én ütöm.
De az angyalt már elfújta a szél.
– A végzetemmel? – nézegette üres tenyerét Józsua.
– Ki kellett volna vernünk belőle a választ.
– Nem hinném, hogy lehet.
– Ja persze, vissza a kedvesség-taktikához. Mózes talán...
– Mózesnek azt kellett volna mondani: „Bocsásd el a népemet, kérlek”. – Mert az úgy más?
– Talán bevált volna. Nem tudom.
– Akkor most mi lesz a végzeteddel?
– Megkérdezem a Szentek Szentjét, ha húsvétkor elmegyünk a Templomba.

És így esett, hogy tavasszal Galileából az összes zsidó elzarándokolt Jeruzsálembe húsvét ünnepére, és Józsua nekiállt keresni a végzetét. Az út megtelt a szent városba igyekvő családokkal. Tevékre, szamarakra és kocsikra pakolták az útravalót, s a zarándokok végtelen sora mellett végig az áldozatnak szánt bárányok bégetését lehetett hallani. Abban azévben száraz volt az út, a menetelő lábak vörösesbarna porfelhőt vertek fel, ameddig a szem ellátott.
Mivel családunkban mi voltunk a legidősebbek, Józsua meg én vigyáztunk a kistesóinkra. Legegyszerűbbnek az tűnt, ha összekötjük őket, amit meg is tettünk nagyság szerint: az én két öcsémet, meg Józsua három öccsét és két húgát. A hurkot lazára engedtem a nyakukon, hogy csak akkor fulladozzanak, ha kikeverednek a sorból.
– Ezt ki tudom kötni – fintorgott Jakab.
– Én is – mondta az én öcsém, Sém.
– De nem fogjátok. Most azt játsszuk, hogy Mózes vezet benneteket az Ígéret Földjére, és a kicsikkel kell maradnotok.
– Te nem vagy Mózes – mondta Sém.
– Nem, nem vagyok Mózes. Le a kalappal, hogy észrevetted. – A kötél végét egy közeli szekérhez erősítettem, melyet boroskancsókkal raktak meg. – Ez a szekér Mózes. Kövessétek!
– Ez nem Mó...
– Jelképesen. Na pofa be, és kövessétek Mózest!
Miután így letudtuk a kötelezettségünket, Józsuával elindultunk megkeresni Marit. Tudtuk, hogy a családjával utánunk indultak el, így hát visszafelé tolakodtunk a zarándokok között, dacolva szamárharapással és teveköpéssel, míg ki nem szúrtuk Mari királykék kendőjét a dombon mögöttünk. Éppen eldöntöttük, hogy nem küzdünk a tömeggel, inkább leülünk az út szélére, és bevárjuk, amikor a zarándokok csapatostul otthagyták az utat. Aztán egy centurió vörös sisakdíszét láttuk, és megértettük, hogy a mieink a római seregnek engednek utat. (Majdnem egymillió zsidó várható Jeruzsálembe húsvétkor. Egymillió zsidó, akik az elnyomás alóli felszabadulást ünneplik – római szempontból veszélyes egyveleg. A római kormányzó mind a hatezer emberével odamegy Cézáreából, és a júdeai, szamáriai és galileai helyőrség is küld egy század katonát a szent városba.)
Az alkalmat kihasználva hátrarohantunk Marihoz. Épp akkor értünk oda, amikor a római sereg. A lovasságot vezető centurió elhaladtában felém rúgott, bakancsa épp a fejem mellett zúgott el. Gondolom, örülhetek, hogy nem zászlóvivő volt, mert akkor biztosan fejbe vert volna egy római sassal.
– Meddig kell várnom, hogy elűzd őket a földünkről, és visszaállítsd népünk királyságát, Józsua? – Mari csípőre tett kézzel állt, megpróbált szigorúan nézni, de kék szeme elárulta, hogy mindjárt kirobban belőle a nevetés.
– Ööö, salom neked is, Mari – felelte Józsua.
– És te, Biff, megtanultad már, hogyan legyél falubolondja, vagy lemaradtál tanulmányaidban?
Azok a nevető szemek, miközben a rómaiak karnyújtásnyira vonultak tőlünk! Istenem, de hiányoznak!
– Iparkodom – feleltem.
Mari letette a korsót, és mindkettőnket megölelt. Hónapok óta csak futtában láttuk egymást. Aznap citrom- és fahéjillata volt.
Pár óráig Marival és a családjával mentünk; beszélgettünk, tréfálkoztunk, és kerültük a témát, amire mind gondoltunk. Végül Mari csak megkérdezte:
– Eljöttök az esküvőmre?
Összenéztünk Józsuával. A nyelvünket mintha kitépték volna. Láttam, hogy Józsua csak nem találja a szavakat, Mari pedig már kezdett dühbe gurulni.
– Na?
– Ööö, Mari, nem mintha nem bújnánk ki a bőrünkből, hogy ekkora szerencse ért téged, csak...
Megragadta az alkalmat, és kézfejével szájon vágott. A korsó, amit a fején cipelt, meg sem ingott. Ez a csaj csodásan kecses volt.
– Aú!
– Szerencse? Megőrültél? A férjem egy varangy. Már attól rosszul vagyok, ha eszembe jut. Csak azért reméltem, hogy eljöttök, hogy kibírjam valahogy a szertartást.
– Vérzik a szám.
Józsua elkerekedett szemmel nézett rám. – Hohó. – Oldalt szegte a fejét, mintha a szélre fülelne.
– Mit „hohó”? – kérdeztem, de akkor elölről zajongást hallottam. Egy keskeny hídnál tömeg verődött össze, kiabáltak meg integettek. Mivel a rómaiak már rég elmentek, arra gondoltam, valaki a vízbe esett.
– Hohó – mondta megint Józsua, és futva indult arra.
– Bocs – mondtam Marinak vállat vonva, és követni kezdtem.
A folyó (vagy inkább patak) szélén egy velünk egykorú fiú állt derékig a vízben, a haja szanaszét meredt, a szeme tébolyodottan villogott. Valamit tartott a víz alatt, közben teli tüdőből üvöltött:
– Megbánás és vezeklés, vezeklés és megbánás! A bűneid tisztátalanná tettek. Megtisztítalak a bűntől, amit úgy cipelsz, mint az erszényedet. – Az unokatesóm, János – mondta Józsua.
János mellett kétoldalt a még mindig összekötött tesóink sorakoztak, de hiányzott közülük Sém, aki helyén csak bugyogó sáros víz örvénylett János előtt. A bámészkodók kiáltozva biztatták a Keresztelőt, aki könnyedén víz alatt tartotta Sémet.
– Bele fogja fojtani.
– Megkereszteli – igazított ki Józsua.
– Anyám örülni fog, hogy Sém megtisztul a bűnöktől, mi viszont rohadt nagy bajban leszünk, ha közben megfullad.
– Igaz. – Jozsó a vízbe lépett. – János! Fejezd be!
János értetlenül ránézett. – Józsua?
– Én vagyok. János, engedd fel!
– Bűnt követett el – magyarázta János. Mintha ezzel újat mondott volna.
– Majd én törődök a bűneivel.
– Azt hiszed, te vagy a kiválasztott, mi? Hát nem. Az én jövetelemet is angyal harangozta be. Megjósoltatott, hogy én leszek a vezető. Nem te.
– Erről majd máskor beszélünk. Engedd fel, János! Megtisztult már. János felengedte az öcsémet, én meg odaszaladtam, és a többi gyerekkel együtt elrángattam onnan.
– Várj, a többi még nem tisztult meg. Mocskosak a bűntől. Józsua odaállt öccse, Jakab elé. Ő lett volna a következő vízihullajelölt. – Erről nem szólsz anyának, oké?
Jakab egyszerre volt rémült és dühös, közben a kötelet próbálta letépni a nyakáról. Látszott rajta, hogy szeretne bosszút állni a bátyján, viszont az éppen most védte meg Jánostól.
– Ha hagynánk Jánosnak, hogy elég sokáig kereszteljen, nem tudnád elmondani, nem így van, Jakab? – segítettem be.
– Nem mondom el. – Visszanézett Jánosra, aki úgy állt, mintha; rögtön meg akarna ragadni és megtisztítani valaki mást. – A rokonunk?
– Az – felelte Józsua. – Anyánk unokanővérének, Erzsébetnek a fia.
– Találkoztál már vele?
– Nem.
– Akkor honnan ismerted meg?
– Csak megismertem.
– Dilis vagy. Mindketten dilisek vagytok.
– Igen, családi vonás. Talán ha felnősz, te is dilis leszel. Akkor nem mondod el anyának?
– Nem.
– Helyes. Biff-fel indítsátok el a többieket, oké?
Bólintottam, majd vetettem egy pillantást Jánosra.
– Jakabnak igaza van. Tényleg dilis.
– Hallottam, te bűnös! – kiáltotta János. – Mindjárt megtisztítalak!

Aznap este János és a szülei velünk ettek. Meglepve láttam, hogy a szülei idősebbek Józsefnél, sőt a nagyszüleimnél is. Józsua elmesélte, hogy János születése csoda volt, amit angyal hozott hírül. Erzsébet, János anyja egész vacsora alatt erről mesélt, mintha tegnap történt volna, nem harminc évvel azelőtt. Amikor az öregasszony meg-megállt levegőt venni, akkor meg Józsua anyja kezdett rá fia születésének égi beharangozására. Néha-néha anyám is közbekotyogott, csak hogy megvillantsa saját anyai büszkeségét, amit amúgy sosem érzett.
– Tudjátok, Biff érkezését nem jelezte angyal, de akkoriban, amikor fogant, a sáskák megették a kiskertet, Alfeus meg egy hónapig küzdött a szelekkel. A többi fiamnál nem volt ilyen.
Ah, anyám. Mondtam már, hogy démon szállta meg?
Vacsora után Józsuával saját tüzet gyújtottunk, távol a többiekétől, remélve, hogy Mari megkeres minket, de csak János csatlakozott hozzánk.
– Nem vagy felkenve – támadt Józsuára. – Az én apámhoz Gábriel jött el. A te angyalodnak még neve sincs.
– Erről nem szabadna beszélnünk.
– Az angyal azt mondta apámnak, hogy a fia készíti elő az utat az Úrnak. Ez vagyok én.
Józsua megvonta a vállát.
– Tőlem! Figyi, legyél te a Messiás, János!
– Komolyan? De anyád olyan...
– Jozsó feltámasztja a halottakat – mondtam.
János őrült szeme felém villant, én meg odébb csusszantam, hátha meg akar ütni.
– Az nem lehet – rázta a fejét.
– Kétszer is.
– Biff, ne! – szólt rám Józsua.
– Hazudsz. A hamis tanúzás bűn. – A Keresztelő nem annyira dühbe gurult, mint inkább bepánikolt.
– Nem csinálom túl jól – vont vállat Józsua.
János szeme elkerekedett, de nem az őrülettől, hanem a csodálkozástól.
– Tényleg ilyet tettél? Feltámasztottál halottakat?
– És meggyógyított betegeket – toldottam meg.
János elkapta a köntösöm elejét, és magához húzott. Úgy meredt a szemembe, mintha a fejembe látna.
– Ugye nem hazudsz? – Józsuára nézett. – Nem hazudik?
– Sajnos nem.
János elengedett, nagyot sóhajtott, majd leült a földre. A tűz fényénél könnyek csillantak meg a szemében, ahogy a semmibe révedt.
– Annyira megkönnyebbültem. Fogalmam se volt, hogy csináljam. Nem tudom, hogyan kell Messiásnak lenni.
– Én se – mondta Józsua.
– Hát remélem, tényleg fel tudod támasztani a halottakat, mert ebbe anyám belehal, az tuti.

Három napig gyalogoltunk Jánossal, keresztül Szamárián, be Júdeába és végül a szent városba. Szerencsére útközben kevés folyó meg patak akadt, így a minimumon bírtuk tartani a Keresztelő buzgalmát. A szíve a helyén volt, valóban meg akarta tisztítani népét a bűntől, csak éppen senki nem akarta elhinni, hogy Isten egy tizenhárom éves fiúra ruházna ekkora felelősséget. Hogy boldog legyen, Józsua meg én hagytuk, hogy kistesóinkat minden víznél megkeresztelje, ami csak az utunkba akadt, legalábbis amíg Józsua legkisebb húga, Mirjam meg nem fázott. Akkor Józsua gyorsan meggyógyította.
– Tényleg tudsz gyógyítani – ismerte el János.
– Hát a megfázás nem nagy ügy. Egy kis takony semmi az Úr erejének.
– Meg... megtennéd? – Azzal János felemelte köntösét, feltárva privátzónáját, ahol kelésekkel és zöldes pikkelyekkel volt borítva.
– Fúj! Basszus! Takard el! – kiáltottam rá. – Takard el, és menj arrébb!
– Undorító – fintorgott Józsua.
– Tisztátalan vagyok? Apámat félek megkérdezni, a farizeusokhoz meg nem mehetek, mert apám pap. Szerintem attól van, hogy annyit állok a vízben. Meg tudsz gyógyítani?
(Itt kell megemlítenem, hogy szerintem Józsua kishúga, Mirjam ekkor látott először férfitagot. Csak hatéves volt, és annyira megrémült, hogy soha nem ment férjhez. Amikor utoljára halottunk felőle, rövidre vágta a haját, férfiruhát húzott, és egy Leszbosz nevű görög szigetre költözött. De ez jóval később történt.)
– Próbáld meg, Jozsó! – mondtam neki. – Tedd a kezed a betegségre, és gyógyítsd meg!
Józsua csúnyán nézett rám, majd János felé fordult, szemében részvéttel.
– Anyámnak vannak kenőcsei. Először próbálkozz azzal.
– Már próbáltam – felelte János.
– Tartottam tőle.
– És olívaolajjal bedörgölni? – kérdeztem. – Meg ugyan nem gyógyít, de talán nem gondolsz rá annyit.
– Biff, kérlek. Jánost betegség kínozza.
– Bocs.
– Gyere ide, János!
– Fúj, Józsua – mondtam. – Ugye nem érsz hozzá? Tisztátalan. Menjen a leprások közé!
Józsua a kezét János fejére tette, mire a Keresztelő szeme fennakadt. Azt hittem, elesik, és meg is ingott, de azért valahogy állva maradt.
– Apám, azért küldted őt, hogy előkészítse az utam. Legyen a teste olyan tiszta, mint a lelke.
Józsua elengedte őt, aztán hátralépett. János kinyitotta a szemét, és elmosolyodott. – Meggyógyultam! Meggyógyultam!
Már emelte az ingét, de elkaptam a kezét.
– Elhisszük.
Keresztelő térdre esett, majd a földre borult Józsua előtt, arcát Jozsó lábának nyomva.
– Te vagy az igazi Messiás! Ne haragudj, hogy kételkedtem benned. A te dicsőségedet fogom hirdetni az egész földön.
– Hát, majd egyszer, de még nem – felelte Józsua.
János a bokáját markolva nézett fel rá.
– Még nem?
– Próbáljuk titokban tartani – magyaráztam.
– Igen. Jobb lenne, ha nem mesélnél erről senkinek, János – paskolta meg a fejét Józsua.
– De miért?
– Egy-két dolgot meg kell tudnunk, mielőtt Józsua nekiáll messiáskodni – mondtam.
János arcán látszott, hogy mindjárt megint sírva fakad.
– Például?
– Hát hogy hol hagyta a végzetét, meg hogy szabad-e neki, ööö, a szentségtörés nővel.
– Nővel nem szentségtörés – mondta Jozsó.
– Nem?
– Nem. Birkával, kecskével és bármilyen állattal, az igen. De nővel, az teljesen más.
– És nővel meg kecskével? Az micsoda? – kérdezte János.
– Az Damaszkuszban öt sékel – mondtam.
Józsua a vállamba bokszolt.
– Bocs, szakállas vicc – vigyorogtam. – Nem tudtam megállni. János lehunyt szemmel a homlokát dörgölte, mintha azt hinné, ha elég erősen nyomja, felfogja a dolgot.
– Szóval azt akarod, hogy senki se tudjon a gyógyító erődről, amíg meg nem tudod, lefekhetsz-e nővel?
– Igen. Meg fogalmam sincs, hogyan legyek Messiás.
– Ja, az is – bólogattam.
– Kérdezd meg Hillelt! – javasolta János. – Apám szerint ő a legbölcsebb a papok között.
– A szentek szentjét kérdezem meg.
(A szentek szentje volt a frigyláda, a doboz, amelybe a kőtáblákat tették. Senkit nem ismertem, aki látta volna, mivel a templom legbelsejében tartották.)
– De az tilos. Csak a papok léphetnek be a frigyláda kamrájába.
– Igen, itt van némi bibi – mondtam.

A város olyan volt, akár egy hatalmas csésze, amely csurig telt a zarándokokkal, akik aztán bugyogó embertócsaként folytak ki belőle. Mire megérkeztünk, a sor már a Damaszkuszi kapunál várta, hogy bevihesse a bárányát a templomba. Zsíros, fekete felhőt sodort a szél a templomból, ahol legalább tízezer pap vágta az állatokat, majd égette az oltáron a vért és a zsírt. Az egész városban tüzek égtek, amiken a nők elkészítették a bárányhúst. A levegő millió ember és állat testétől bűzlött. A hőségben egyre állottabb lett a levegő, erősödött az izzadság- és a húgyszag, amihez hozzáadódott a bárányok bégetése, a tevék bőgése, a gyerekek sírása, a nők jajgatása, és a túl sok hang egybemosódó, halk zümmögése, míg a levegő szinte pempős lett a hangoktól, szagoktól, Istentől és a történelemtől. Itt érte Ábrahámot Isten szava, miszerint az ő népe a Kiválasztott, ide vezették a zsidókat Egyiptomból, itt építette Salamon az első Templomot, itt jártak a próféták és királyok, itt őrizték a Szövetség Ládáját. Jeruzsálem. Ide jöttünk, Krisztus, Keresztelő János meg én, hogy megtudakoljuk Isten akaratát, és ha mázlink van, lássunk egy-két ínycsiklandó lányt. (Miért, tényleg azt hittétek, az élet csak vallás meg filozófia?)
Családjaink a város északi falán kívül vertek tábort, az Antonia erődnél, amelyet Heródes a jótevője, Marcus Antonius tiszteletére építtetett. Az erődfalakról két cohorsnyi római katona, azaz úgy ezerkétszáz ember figyelte a templomudvart. A nők megfürdették és megetették a kicsiket, Józsua meg én pedig apánkkal a templomba vittük a bárányokat.
Volt valami zavaró abban, hogy állatot vittünk lemészárolni. Na nem mintha nem láttam volna előtte áldozatot, nem ettem volna a húsvéti bárányból, de első alkalommal vettem benne részt. Éreztem a leheletét a nyakamon, ahogy vállamra vetve vittem, és a Templom zajában, szagában és tülekedésében egy pillanatra hirtelen irdatlan csend támadt, csak a bárány lélegzését és szívverését hallottam. Lemaradhattam a többiektől, mert apám megfordult, és odaszólt nekem, de nem értettem, hogy mit.
Átmentünk a kapukon, be a templom külső udvarába, ahol kereskedők madarakat adtak el áldozatnak, pénzváltók pedig sékelért százféle pénzt kínáltak szerte a világból. Átvágtunk a hatalmas udvaron, ahol férfiak ezrei várakoztak báránnyal a vállukon, hogy bejussanak a belső templomba, az oltárhoz, a mészárlásba, de én nem láttam az arcukat. Csak a bárányokat láttam: ez nyugodtan tűrt, a másik fennakadt szemmel, rettegve bégetett, a harmadik pedig kábán adta meg magát a sorsnak. Levettem a bárányt a vállamról, és a karomban dajkálva, akár egy gyermeket, a kapu felé hátráltam. Tudom, hogy apám és József utánam jöttek, de akkor nem láttam tisztán az arcukat, csak szemük helyén az ürességet, csak a bárányok szemét. Nem kaptam levegőt, ki akartam jutni a templomból. Azt sem tudtam, merre megyek, csak azt, hogy be az oltárhoz biztos nem. Sarkon fordultam, de egy kéz elkapta a ruhámat, és visszahúzott. Megpördülve Józsuával néztem farkasszemet.
– Isten akarata – mondta. Kezét a fejemre tette, és én újra kaptam levegőt. – Semmi baj, Biff. Isten akarata – mosolygott.
A saját bárányát letette a földre, de az nem futott el. Gondolom, már akkor tudnom kellett volna.
A húsvéti ünnepek alatt egy falat bárányt nem ettem. Sőt, nem ettem bárányt mind a mai napig.

8. fejezet

Sikerült kiosonnom a fürdőszobába annyi időre, hogy pár fejezetet elolvassak az Újszövetségből, amit hozzátoldottak a mi Bibliánkhoz. Ez a Máté nevű, aki tutira nem az a Máté, akit mi ismertünk, elég sok mindent kihagy. Például Józsua születésétől harmincéves koráig mindent!!! Nem csoda, hogy az angyal visszahozott megírni ezt a könyvet. Ez a Máté engem eddig nem is említett, de hát még az elején tartok. Be kell osztanom, nehogy felkeltsem az angyal gyanúját. Ma, amikor kiléptem a fürdőből, azzal fogadott:
– Jó sok időt töltesz ott bent. Nincs szükséged annyi időre.
– Mondtam már, a tisztálkodás nagyon fontos a népemnek.
– Te nem fürödtél. Nem hallottam a vizet.
Úgy döntöttem, ha megsértődöm, az angyal nem áll neki keresni a Bibliát. Odarohantam, ráugrottam az ágyra, és kezem a nyaka köré fontam. Fojtogatás közben ezt kántáltam:
– Kétezer éve nem keféltem! Kétezer éve nem keféltem! Kétezer éve nem keféltem!
Jólesett, kellemes ritmusa volt. Minden szótagnál megszorítottam a torkát. Aztán egy pillanatra abbahagytam az égi vendég fojtogatását, hogy lekenjek neki egyet. Hiba volt. Elkapta a kezem, majd a másik kezével hajamba markolt, nyugodtan felállt, és a hajamnál fogva felemelt.
– Aú, aú, aú, aú!
– Kétezer éve nem keféltél? Ez mit jelent?
– Aú, aú, aú!
Az angyal letett, de a hajamat nem engedte el.
Na?
– Azt jelenti, hogy két millennium óta nem voltam nővel. Hát nem szedsz fel semmit a tévézéssel?
A tévére pillantott, ami persze be volt kapcsolva.
– Én nem tudok nyelveken. Mi köze ennek ahhoz, hogy fojtogattál?
– Azért fojtogattalak, mert olyan sötét vagy, mint a föld. Kétezer éve nem szexeltem. Az embernek vannak szükségletei. Mit gondoltál, mi a fenét csinálok a fürdőben annyi ideig?
– Ó – engedte el a hajamat az angyal. – Szóval te... ott bent... ööö...
– Szerezz nekem egy nőt, és akkor talán nem leszek ott bent annyit. Ha érted, mire gondolok.
Briliáns figyelemelterelés, dicsértem meg magam.
– Nőt? Nem, azt nem lehet. Még nem.
– „Még nem”? Úgy érted...
– Nézd – fordult el az angyal, mintha ott se lennék –, kezdődik a Vészhelyzet.
És ezzel titkos Bibliám biztonságban volt. De mit értett az alatt, hogy „még nem”?
Máté legalább megemlíti a bölcseket. Egy mondatban, de az is eggyel több annál, mint amennyit rólam beszél.

A második napon Jeruzsálemben elmentünk a híres Hillel rabbihoz. (A „rabbi” tanárt jelent héberül, ezt tudtátok, ugye?) Hillel százévesnek látszott, haja és szakálla hosszú volt és fehér, szeme homályos, az írisze tejfehér. Bőrét hártyásra és barnára égette a sok napon ülés, orra hosszú és kampós volt, úgy nézett ki tőle, mint egy hatalmas, vak sas. Egész délelőtt oktatott a templom külső udvarán. Csendben hallgattuk, ahogy felolvasott a Tórából, majd értelmezte a szöveget, kérdéseket válaszolt meg, és vitatkozott a farizeusokkal, akik az élet minden apró dolgába megpróbálták belemagyarázni a mózesi törvényeket.
Hillel előadásának vége felé Jakan, imádott Marim teveszopó leendőbelije megkérdezte Hillelt, bűn-e megenni azt a tojást, amit a tyúkok sábeszkor tojtak.
– Te teljesen hülye vagy? Az Urat hidegen hagyja, mit csinálnak a csirkék sábeszkor, te nimród. Azok csak tyúkok. Ha egy zsidó tojik tojást sábeszkor, na az már bűn, akkor gyere hozzám. Különben ne pocsékold az időmet barom kérdésekre. Most menjetek, éhes vagyok, és szunyálnom kell. Tűnés, mind!
Józsua vigyorogva nézett rám.
– Nem ilyennek képzeltem.
– Felismeri a nimródot, ha meglátja... vagy hallja.
(Nimród egy király volt, akinek fulladás általi halál jutott, miután testőrei előtt fennhangon azon töprengett, milyen lehet, ha az ember fejét a saját seggébe dugják.)
Egy nálunk fiatalabb fiú felsegítette az öreget, és elindultak a templomkapu felé. Odaszaladtam, és megfogtam a pap másik kezét.
– Rabbi, a barátom messziről érkezett, hogy beszéljen veled. Segítesz neki? Az öreg megtorpant.
– Hol a barátod?
– Itt van.
– Akkor miért nem ő beszél? Honnét jössz, fiam?
– Názáretből – felelte Józsua –, de Betlehemben születtem. József fia Józsua vagyok.
– Á, igen, beszéltem anyáddal.
– Beszéltél?
– Igen, ahányszor apáddal Jeruzsálemben járnak, mindig megkeres. Azt hiszi, te vagy a Messiás.
Józsua nagyot nyelt. – És nem?
Hillel horkantott. – Messiás akarsz lenni?
Józsua rám nézett, mintha én tudnám a választ. Megvontam a vállam.
– Nem tudom – nyögte ki. – Azt hittem, azt csak csinálnom kell.
– Szerinted te vagy a Messiás?
– Nem tudom, szabad-e mondanom.
– Ez okos. Nem tudod, szabad-e mondanod. Hiheted, hogy te vagy a Messiás, csak ne mondd el senkinek.
– De ha nem mondom el, nem fogják tudni.
– Úgy van. Pálmafának is hiheted magad, csak ne mondd el senkinek. Sirálycsapatnak is hiheted magad, csak ne mondd el senkinek. Kapizsgálod már? Na, ennem kell. Öreg vagyok és éhes. Enni akarok, hogy ha netán vacsoráig meghalnék, ne menjek el éhesen.
– De tényleg ő a Messiás – erősködtem.
– Na ja – ragadta meg a vállam Hillel, majd kitapogatta a fejemet, hogy a fülembe üvölthessen. – Mit tudsz te? Tudatlan suhanc vagy. Hány éves vagy? Tizenkettő? Tizenhárom? Tizenhárom.
– Hogyan tudhatnál bármit tizenhárom évesen? Én nyolcvannégy vagyok, és nem tudok szart se.
– De hát bölcs vagy.
– Elég bölcs vagyok, hogy tudjam, hogy nem tudok szart se. Most menjetek!
– Kérdezzem meg a szentek szentjét? – kérdezte tőle Józsua. Hillel megpördült a levegőben, mintha meg akarná ütni Józsuát, de jócskán elvétette.
– Az egy fadoboz. Én láttam, már amikor még láttam, és én mondom, az csak egy fadoboz. És mondok még valamit: ha voltak is benne kőtáblák, már nincsenek. Szóval ha egy üres dobozhoz akarsz beszélni, és azt akarod, hogy kivégezzenek, amiért megpróbálsz bejutni oda, csak rajta. Erre Józsuából kiszaladt a levegő, azt hittem, ott helyben elájul. Hogyan beszélhet Izráel legnagyobb tanítója így a Szövetség Ládájáról? Hogy mondhatja az, aki betéve tudja a Tóra minden szavát, és az azóta keletkezett összes tanítást, hogy nem tud semmit?
Hillel megérezte Józsua bánatát.
– Nézd, fiam, anyád azt meséli, valami bölcsek mentek el hozzátok Betlehembe, amikor születtél. A jelek szerint tudtak valamit, amit senki más. Miért nem keresed meg őket? Kérdezd őket a messiáskodásról.
– Akkor nem mondod meg neki, hogyan legyen Messiás? – kérdeztem.
Hillel megint Józsua után nyúlt, de ezúttal harag nélkül. Megtalálta Józsua arcát, és szottyadt kezével megsimogatta.
– Nem hiszem, hogy valaha is eljön a Messiás, és jelenleg azt sem, hogy nekem bármit is számítana. Népünk többet raboskodott idegen királyok igájában, mint amennyit szabad volt, ezek után ki mondhatná, hogy nem ez Isten akarata? Ki mondhatná, hogy Isten bármi módon törődik velünk, azon kívül, hogy eltűri létünket? Szerintem ez van. Hát tudd meg, fiam, akár Messiás vagy, akár rabbi leszel, vagy ha csak egyszerű földműves, egy mondatban össze tudom foglalni, amit tudok, és amit taníthatnék neked: Bánj úgy másokkal, ahogy szeretnéd, hogy veled bánjanak. Meg tudod jegyezni?
Józsua biccentett, mire az öreg elmosolyodott.
– Keresd meg azokat a bölcseket, József fia Józsua!
Úgyhogy a templomban maradtunk, Józsua pedig minden papot, őrt, sőt még farizeust is a bölcsekről faggatott, akik tizenhárom éve jártak Jeruzsálemben. Másoknak nyilván nem volt akkora szám, mint Jozsó családjának, mert halvány lila fingjuk se volt, miről beszél.
Pár óra után szó szerint üvöltött egy csoport farizeussal.
– Hárman! Bölcsek. Azért jöttek, mert egy csillagot láttak Betlehem fölött. Aranyat, tömjént és mirhát hoztak. Ugyan már, tök vének vagytok. Elvileg bölcsek is. Gondolkodjatok!
Mondani sem kell, nem voltak elragadtatva.
– Ki ez a fiú, aki kétségbe vonja a tudásunkat? Semmit nem tud a Tóráról vagy a Prófétákról, és három jelentéktelen vándor miatt zargat minket.
Na ezt nem kellett volna. Józsuánál senki nem tanulmányozta alaposabban a Tórát. Senki nem ismerte jobban az írást.
– Kérdezz bármit, farizeus! Bármit.
Visszanézve, miután felnőttem (már ahogy), éltem, meghaltam és feltámadtam a porból, így már tudom, hogy nincs irritálóbb, mint egy tinédzser, aki mindent tud. Kétségtelenül az életkor sajátja, hogy azt hiszik, mindent tudnak, de ma már együtt tudok érezni szegény csórókkal, akik aznap felhúzták Józsuát. Na persze akkor ott azt kiáltottam:
– Adj nekik, Jozsó! Adj a szemétládáknak!
Józsua napokig ott ragadt. Még enni se ment el, én hoztam neki kaját a városból. Először a farizeusok faggatták Józsuát, aztán más papok is csatlakoztak hozzájuk, próbálták megfogni egy tök ismeretlen héber királlyal vagy vezérrel. A Biblia minden részéből idéztettek vele, de ő meg se ingott. Én hagytam, hadd végezze a dolgát, és a szent város utcáit járva Marit kerestem, aztán amikor nem találtam, csak úgy általában jó csajokat. A szüleimnél aludtam, állandóan arra várva, hogy Józsua visszatér a családjához, de csak nem jött. Amikor húsvét véget ért, és már pakoltunk, Józsua anyja ijedten keresett meg.
– Biff, láttad Józsuát?
Szegény asszony teljesen odavolt. Meg akartam vigasztalni, hát kitártam a karom.
– Szegény Mária, nyugodj meg! Józsua jól van. Gyere, hadd öleljelek meg!Biff! – Azt hittem, pofon vág.
– A templomban van, na. Jesszus, az ember csak együtt érző akar lenni, és mit kap érte?
Már ott se volt. Amikor utolértem, már Józsuát rángatta ki a templomból. – Halálra aggódtuk magunkat!
– Tudhattad volna, hogy apám házában találsz – felelte Józsua.
– Ne gyere nekem ezzel az „apám” szöveggel, József fia Józsua! A Tízparancsolat azt mondja, tisztelt atyádat és anyádat. Most éppen nem érzem, hogy nagyon tisztelnél, fiatalember. Üzenhettél volna. Beugorhattál volna.
Józsua rám nézett, hogy segítsem ki.
– Próbáltam megvigasztalni, Jozsó, de nem hagyta.
Később a hazaúton Názáretbe melléjük keveredtem, és Józsua intett, hogy csatlakozzam.
– Anyám szerint megtalálhatjuk legalább az egyik bölcset, és ha az megvan, talán ő tudja, hol lehetnek a többiek.
– A Boldizsár nevűt – bólintott Mária –, a feketét. Azt mondta, egy faluból jött Antiókhiától északra. A három közül csak ő beszélt héberül.
Nem öntött el a magabiztosság. Habár egyszer láttam már térképet, az „Antiókhiától északra” nagy, bizonytalan és ijesztő helynek hangzott.
– Még valami?
– Igen. A másik kettő keletről jött a Selyemúton. Menyhért és Gáspár.
– Szóval Antiókhia – mondta Józsua. Tökéletesen elégedettnek tűnt az anyjától kapott információval, mintha a három név bőségesen elég lenne ahhoz, hogy meg is találja őket.
– Antiókhiába akarsz menni – kérdeztem –, hátha valaki emlékszik egy emberre, aki tizenhárom éve tőlük északra lakott?
– Egy mágusra – helyesbített Mária. – Egy gazdag, etiópiai mágusra. Hányan lehetnek?
– Lehet, hogy már egy sem, erre gondoltatok? Lehet, hogy meghalt. Másik városba költözött.
– Mindegy, Antiókhiába megyek – jelentette ki Józsua. – Onnan a Selyemúton elindulva megkeresem a másik kettőt.
Nem hittem a fülemnek. – De nem magad mész.
– Dehogynem.
– De Jozsó, semmit nem tudsz a világról. Csak Názáretet ismered, ahol az emberek hülyék és szegények. Már bocs, Mária. Olyan leszel... mint a bárány a farkasok között. Szükséged lesz rám, hogy vigyázzak rád.
– És mit tudsz te, amit én nem? A latintudásod rémes. A görög épp csak elmegy, a héber iszonyat.
– Ja. Ha az antiókhiai úton odamegy hozzád egy idegen, és megkérdezi, mennyi pénz van nálad, mit mondasz neki?
– Az attól függ, mennyi lesz nálam.
– Egy frászt. Azt mondod, hogy egy szelet kenyérre se elég. Hogy nincstelen koldus vagy.
– De ez nem igaz.
– Nem hát.
Mária átkarolta fia vállát.
– Van abban valami, amit mond, Józsua.
Józsua a homlokát ráncolta, mintha meg akarná gondolni, de láttam rajta, hogy igazából megkönnyebbült.
– Mikor akarsz indulni? – kérdeztem.
– Mari mit mondott, mikor lesz az esküvő?
– Egy hónap múlva.
– Előtte. Nem akarok itt lenni, amikor történik.
– Én se.
Így hát a következő hetekben az utazásra készültünk. Apám azt hitte, megőrültem, anyám viszont örült, hogy végre lesz egy hely a házban, és a családnak nem kell menyasszonypénzt kuporgatni, hogy feleséget keressenek nekem.
– Meddig lesztek el? – kérdezte.
– Gőzöm sincs. Antiókhia nincs olyan messze, de nem tudom, meddig leszünk ott. Aztán megyünk a Selyemútra. Gondolom, az messze van. A környéken nem láttam selymet.
– Vigyél egy gyapjúköntöst, ha hideg lenne.
Anyám ennyivel bocsátott el. Semmi „miért mész?”. Semmi „kit kerestek?”. Csak „vigyél egy gyapjúköntöst”. Jesszus. Apám megértőbb volt:
– Adhatok egy kis pénzt az utazásra, vagy vehetünk egy szamarat. A pénz jobb lenne. Egy szamár nem bír el kettőnket.
– És kiket is kerestek tulajdonképpen?
– Asszem, valami mágusokat.
– És azért akartok beszélni velük, mert...?
– Mert Jozsó tudni szeretné, hogyan legyen Messiás.
– Ja, igen. És te elhiszed, hogy Józsua a Messiás?
– Igen, de ami fontosabb: a barátom. Nem engedhetem el egyedül.
– És mi van, ha nem ő a Messiás? Ha megtaláljátok ezeket a mágusokat, és ők azt mondják, Józsua nem az, aminek hiszitek, csak egy közönséges fiú?
– Akkor meg pláne szüksége lesz rám, nem?
– Igen, ez igaz – nevetett apám. – Gyere haza, Lévi, és hozd magaddal a messiás barátodat is! Ezentúl három üres hely lesz asztalnál húsvétkor. Egy Éliásnak, egy az elvesztett fiamnak, és egy a barátjának.
– Csak ne ültesd Józsuát Éliás mellé! Ha azok ketten elkezdenek a vallásról beszélni, megnézhetjük magunkat.

Már csak négy nap maradt Mari esküvőjéig, amikor kénytelenek voltunk szembenézni a ténnyel, hogy egyikünknek meg kell mondani neki, hogy elmegyünk. Majdnem egy egész napos vita után rám maradt a dolog. Láttam már Józsuát olyan félelmeket leküzdeni, ami érett férfiakat is megtört volna, de hogy rossz hírt vigyen Marinak, na azzal már nem tudott megbirkózni. Hát magamra vállaltam a feladatot, hogy meghagyjam Józsuának a méltóságát:
– Te nyámnyila!
– Hogyan mondhatnám meg neki, hogy túl fájdalmas végignézni, ahogy hozzámegy ahhoz a varangyhoz?
– Először is ezzel megsérted a varangyokat, másodszor pedig miből gondolod, hogy nekem könnyebb?
– Keményebb vagy nálam.
– Ne gyere ezzel! Nem teheted fel a kezed, és várhatod tőlem, hogy elhiggyem, nem manipulálsz. Sírni fog. Ki nem állhatom, ha sír.
– Tudom, nekem is fáj – felelte Józsua. – Nagyon is. – Aztán a fejemre tette a kezét, és egyből jobban voltam, erősebbnek éreztem magam.
– Ne gyere nekem az Isten fia maszlaggal! Akkor is nyámnyila vagy. – Ha így kell lennie, hát legyen. Így lesz megírva.
Hát meg is írták, Jozsó. Már megírták. (Különös, hogy a „nyámnyila” ugyanaz az ősi arámi nyelven, és ezen, amin írok. Mintha kétezer évet várt volna rám, hogy leírhassam. Különös.)
Mari ruhát mosott a téren az asszonyokkal. Hogy magamra vonjam a figyelmét, felugrottam Bertalan barátom vállára, aki boldogan mutogatta magát, a názáreti feleségek nagy örömére. Fejem alig látható mozdulatával diszkréten a közeli datolyapálmák mögé hívtam Marit.
– A pálmák mögé? – kiabált oda.
– Ja.
– Hozod a bolondot is?
– Nem.
– Jó! – Azzal a ruhát egyik húga kezébe nyomta, és a fákhoz sietett.
Meglepve láttam, hogy ilyen közel az esküvő, ő mégis mosolyog. Megölelt, én pedig éreztem, hogy vér szökik az arcomba, vagy a szégyentől, vagy a szerelemtől. Mintha lenne különbség.
– Milyen jó kedved van – jegyeztem meg.
– Miért ne lenne? Mindet el akarom használni az esküvő előtt. És ha már szóba került, mit kapok tőletek nászajándéknak? Remélem valami nagyón jót, ha már ahhoz kell mennem, akihez.
Kicsattant a vidámságtól, hangjában zene és nevetés volt, ízig-vérig Mari. Elfordultam.
– Hé, csak vicceltem – mondta. – Nem kell hoznotok semmit.
– Elmegyünk, Mari. Nem leszünk itt.
Megragadta a vállam, és maga felé fordított.
– Elmentek? Te meg Józsua? Elmentek?!
– Igen. Az esküvőd előtt. Antiókhiába, aztán onnan a Selyemúton keletre. Hallgatott. Szemébe könnyek szöktek, és éreztem, hogy az enyémbe is. Most ő fordult el.
– Már előbb meg kellett volna mondanunk, tudom, de csak húsvétkor döntöttük el. Józsua megkeresi a mágusokat, akik elmentek hozzá a születésekor, én meg vele tartok, mert nem tehetek mást.
Felém pördült.
– Nem tehetsz mást? Nem tehetsz mást?! De tehetsz. Maradhatsz, lehetsz a barátom, eljöhetsz az esküvőre, titokban beszélgethetünk itt vagy a szőlőben, nevethetünk, ugrathatjuk egymást. Akármilyen szörnyű Jakan felesége lenni, legalább ennyi maradna nekem. Legalább ennyi!
Rettenetes hányinger tört rám. Legszívesebben azt mondtam volna neki, hogy maradok, hogy várok, hogy reménykedem, ha a legkisebb esély is van rá, hogy attól az élete nem lesz sivataggá görény férje karjaiban. Bármit megtettem volna, hogy csak icipicit csökkentsem a fájdalmát, még azt is, hogy Józsuát elengedem egymagában, de ahogy ezt gondoltam, megértettem, hogy Józsua ugyanezt gondolhatja, hát csak annyit mondtam:
– Sajnálom.
– És Józsua? Még csak el se köszön?
– Akart, de nem bír. Egyikünk se bírja... képtelenek lennénk végignézni, hogy hozzámész Jakanhoz.
– Gyávák. Megérdemlitek egymást. Egymás mögé bújtok, akár a görög gyerekek. Tűnj a szemem elől!
Szerettem volna mondani neki valamit, de az agyam merő zűrzavar volt, hát csak lehorgasztottam a fejem, és otthagytam. Már majdnem kiértem a térről, amikor utolért. Megfordultam.
– Mondd meg neki, hogy várom a zsinagóga mögött, Biff! Az esküvőm előtti éjjel, egy órával napnyugta után.
– Nem tudom, Mari, hogy...
– Csak mondd meg neki!
Azzal elrohant, vissza se nézett.

Hát megmondtam Józsuának, és az esküvő előtti éjjel, indulásunk előtti éjjel Józsua összepakolt kenyeret, sajtot és egy tömlő bort, és találkoztunk a téren a datolyapálmáknál, ahol együtt vacsoráztunk.
– Menned kell – mondta.
– Megyek. Reggel, amikor te. Talán azt hitted, meggondoltam magam? – Nem, ma éjjel. Neked kell elmenned Marihoz. Én nem mehetek.
– Tessék? Miért?
Persze hogy összetört a szívem, amikor Mari vele akart találkozni, nem velem, de már megbékéltem vele. Mármint amennyire az ember megbékélhet az összetört szívével.
– El kell játszanod engem, Biff. Ma éjjel szinte nincs is hold, alakra meg hasonlítunk. Csak ne beszélj sokat, és nem fogja észrevenni. Talán nem leszel annyira okos, mint én általában, de majd azt hiszi, hogy az utazás miatt aggódom.
– Nagyon szeretném látni Marit, de ő veled akar találkozni. Miért nem mehetsz?
– Tényleg nem tudod?
– Tényleg nem.
– Akkor csak bízz bennem! Majd megérted. Megteszed ezt értem, Biff? Átveszed a helyemet? Eljátszol engem?
– Az hazugság lenne. Te sose hazudsz.
– Te jössz nekem ezzel? Különben sem én fogok hazudni. Hanem te.
– Ó. Ebben az esetben megyek.
De még színlelésre se maradt idő. Annyira sötét volt aznap éjjel, hogy csak csillagfénynél botorkáltam végig a falun. Éppen befordultam a kis zsinagóga háta mögé, amikor szantálfa, citrom és lányillat csapott meg, meleg bőr simult hozzám, nedves száj tapadt az enyémre, kezek karolták át a hátamat és lábak a derekamat. Hanyatt estem, a fejemben éles fény villant, a világ pedig csak az érzékekben létezett: tapintás, szaglás és Isten. Ott a zsinagóga mögött Mari kiélte a vágyakat, melyeket évekig hordoztunk magunkban: én iránta, ő Józsua iránt. Nem számított, hogy egyikünk se tudta, mit csinál. Tiszta volt, megtörtént, csodálatos volt. És amikor végeztünk és ott feküdtünk félig levetkőzve, izzadtan, Mari azt mondta:
– Szeretlek, Józsua.
– Én is szeretlek, Mari – feleltem. Alig érezhetően lazított az ölelésén.
– Nem mehettem hozzá Jakanhoz anélkül, hogy... nem engedhettelek el anélkül... hogy el ne mondjam.
– Tudja, Mari.
Erre tényleg elhúzódott.
– Biff? Aha.
Azt hittem, sikolt, felugrik és elrohan. Száz dolgot is el tudtam képzelni, amivel a mennyből a pokolba juttat, de a következő pillanatban hozzám bújt.
– Köszönöm, hogy itt vagy – mondta.

Hajnalban indultunk, apáink elkísértek egészen Széforisz kapuiig. Amikor elváltunk, apám adott nekem egy kalapácsot és egy vésőt.
– Ezzel meg tudod keresni a betevőtöket, bárhová is vetődtök. József egy fatálat adott Józsuának.
– Ebből megehetitek, amit Biff megkeres.
Széforisz kapujánál csókoltam meg utoljára apámat. Széforisz kapujánál váltunk el apáinktól, és nekivágtunk a világnak a három bölcs nyomában.
– Gyere vissza, Józsua, és szabadíts fel minket! – kiáltotta József a hátunknak.
– Isten legyen veled, Biff! – kiáltotta apám.
– Itt van mellettem! – kiabáltam vissza.
Józsua semmit nem szólt, amíg a nap magasra nem hágott az égen, és megálltunk egyet inni.
– Na? Tudta, hogy te vagy?
– Igen. Először nem, csak amikor elváltunk. Tudta.
– Mérges volt rám?
– Nem.
– Rád volt mérges?
– Nem – mosolyogtam.
– Te dög!
– Komolyan ki kell kérdezned azt az angyalt erről a „nőt ismerni” dologról, Józsua. Nagyon fontos.
– Most már tudod, miért nem mehettem.
– Igen. Kösz.
– Hiányozni fog.
– És még nem is tudsz semmit.
– Minden részletet el kell mesélned, minden részletet.
– De hát nem szabad megismerned a részleteket.
– Az angyal nem így értette. Meséld el!
– Még nem. Addig nem, amíg érzem az illatát a karomon. Józsua belerúgott a porba.
– Dühös vagyok rád, örülök, vagy féltékeny vagyok? Nem tudom. Te mondd meg!
– Jozsó, most először örülök jobban annak, hogy én nem te vagyok, hanem csak a barátod. Maradhatunk ennyiben?
Most visszagondolva arra az éjszakára Marival a zsinagóga mögött, ahol majdnem hajnalig maradtunk, ahol újra és újra szerelmeskedtünk, majd meztelenül zuhantunk álomba... most erre gondolva a legszívesebben elfutnék innen, el ebből a szobából, ettől az angyaltól és ettől a feladattól, keresnék egy tavat, lemerülnék és elrejtőznék Isten szeme elől a tó fenekén a sötét sárban.
Különös.

MÁSODIK RÉSZ
Változás

Jézus jó csávó volt, kurvára nem hiányzott neki ez az egész szarság.

JOHN PRINE

9. fejezet

Kellett volna egy terv, mielőtt megpróbálok megszökni a hotelszobából, most már látom. Abban a pillanatban az is elég jó tervnek tűnt, hogy kirohanok az ajtón a szabadság édes karjaiba. Az előcsarnokig jutottam. Csodás előcsarnok, grandiózus, mint egy palotáé, de szabadság tekintetében édeskevés. Mielőtt Raziel berángatott a liftbe, kis híján kificamítva a vállamat, még észrevettem, hogy fölöslegesen sok az öreg az előcsarnokban. Sőt, az én időmhöz képest fölöslegesen sok az öreg mindenhol... na jó, kivéve a tévét. Elfelejtettétek, hogyan kell meghalni? Vagy az összes fiatal kell a tévébe, és a világba nem maradt más csak ősz haj és ráncos hús? Az én időmben, ha az ember megért negyven nyarat, ideje volt elgondolkodni azon, hogy továbbáll, és helyet csinál a fiataloknak. Ha ötvenig kibírta, a siratók csúnyán néztek rá jövet-menet, mintha szándékosan venné el a munkájukat. A Tóra szerint Mózes százhúsz évig élt. Gondolom, Izráel gyerekei ott loholtak a sarkában, hogy lássák, mikor esik össze. Biztos fogadtak is rá.
Ha sikerül is megszöknöm az angyaltól, nem fogok tudni megélni siratóként, mert nincs bennetek annyi tisztesség, hogy időben meghaljatok. Talán nem is baj, úgyis újra kéne tanulnom a gyászénekeket. Igyekszem rávenni az angyalt, hogy nézzük az MTV-t is, hogy onnan tanuljam meg a mostani szövegeket, de rohadjak meg, ha bármit is értek a hiphopból, még a nyelveken beszélés adományával is. Hogyhogy a buksza mindig nő, a köcsög mindig férfi, de mind a kettő lehet gyökér? Hogyhogy a csíkot felrántják, a spanglit sodorják, az anyagot meg általában lövik? Miért baj az, ha valaki retkes, és miért jó, ha tökös? Tulajdonképpen mi a különbség egy dzsí meg egy gádzsi között? A lóvét miért virítsam, ha a fuxot meg villantani kell? Megannyi égető kérdés.

Az utazás. A keresés. A bölcsek felkutatása.
Először a tengerpartot vettük célba. Egyikünk sem látta még a tengert, így amikor megálltunk egy dombon Ptolemaisz város közelében, és a Földközi-tenger végtelen kékje ott terült el előttünk, Józsua térdre esve köszönte meg apjának.
– Majdnem a világ végéig ellátni.
A szikrázó napsütésben hunyorogva kémleltem a világ peremét.
– Mintha görbe lenne – mondtam.
– Tessék? – Nézte Józsua is, de ő nem látta.
– A világ pereme görbe. Szerintem kerek.
– Mi kerek?
– A világ. Szerintem kerek.
– Persze hogy kerek. Tányér alakú. Ha elmész a pereméig, leesel. Ezt minden hajós tudja – jelentette ki Józsua tudálékosan.
– Nem tányér-kerek, hanem labda-kerek.
– Baromság. Ha a világ kerek volna, mint egy golyó, lecsúsznánk róla.
– Nem, ha ragadós.
Józsua felemelte az egyik lábát, megnézte saruja talpát, majd a földet. – Ragadós?
Én is megnéztem a sarum talpát, hátha találok rajta valamicske ragadósat, mintha olvadt sajt tartana a földön. Ha a legjobb barátod Isten fia, belefáradsz, hogy minden vitában alul maradsz.
– Csak mert nem látod, még nem jelenti azt, hogy a világ nem ragadós.
Józsua a szemét forgatta. – Ússzunk egyet! – indult el lefelé. – És Isten? – kérdeztem. – Őt se látod.
Józsua félúton megállt, és két kezével a csillogó, kék tengerre mutatott.
– Hogyhogy nem?
– Ez nem érv, Jozsó! – mentem utána, a hátának kiabálva. – Ha nem is erőlködsz, többet nem vitatkozom veled. Mi van, ha a ragadósság olyan, mint Isten? Tudod, ahogy ő is elhagyja a népünket és rabszolgaságba hajtja, ahányszor elkezdünk nem hinni Őbenne. A ragadósság is lehet ilyen. Bármelyik pillanatban felszállhatsz a levegőbe, mert nem hiszel benne.
– Örülök, hogy hiszel valamiben, Biff. Na én megyek a vízbe. – Átrohant a parton, menet közben ledobálva a ruháját, és meztelenül belevetette magát a hullámokba.
Később, amikor elég sós vizet nyeltünk ahhoz, hogy rosszul legyünk, elindultunk a parton Ptolemaisz városa felé.
– Nem gondoltam, hogy ilyen sós – mondta Józsua.
– Ja, ránézésre nem is hinné az ember.
– Még mindig mérges vagy a kerek, ragadós világ elméleted miatt?
– Nem várom, hogy megértsd – feleltem, szerintem igen éretten. Végül is szűz vagy meg minden.
Józsua megtorpant, elkapta a vállamat, és maga felé fordított.
– Amíg te Marival voltál, én apámhoz imádkoztam, hogy ne kelljen rátok gondolnom. Nem válaszolt. Mintha töviságyon feküdtem volna. Az indulás óta egyfolytában próbálom elfelejteni, vagy legalább magam mögött hagyni, de te mindig az arcomba vágod.
– Igazad van. El is felejtettem, milyen érzékenyek a szüzek. Akkor a Béke Hercege megint (és nem utoljára) kiütött. Egy csontos, kőfaragó ököl a jobb szemem alá. El is felejtettem, hogy ilyen keményen tud ütni. Emlékszem fehér madarakra az égen, és egyetlen felhőcsíkra. Emlékszem az arcomra boruló habos hullámra, ami homokot mosott a fülembe. Emlékszem, arra gondoltam, hogy felkelek, és jól képen vágom Jozsót. Emlékszem, aztán egyből arra gondoltam, ha felállok, megint megüt, hát csak feküdtem töprengve.
– Mit akarsz tőlem? – kérdeztem végül nedves-homokos fektemből. Ökölbe szorított kézzel állt fölöttem. – Ha folyton ezzel jössz, akkor el kell mesélned a részleteket.
– Szívesen.
– Nem hagysz ki semmit.
– Semmit?
– Tudnom kell mindent, ha meg akarom érteni a bűnt.
– Jó. Felállhatok? Tele a fülem homokkal.
Felsegített, és mialatt beléptünk Ptolemaisz városába, a szexről okítottam Jozsót.
Keskeny kőutcák, magas kőfalak között haladtunk.
– Szóval amit a rabbiktól tanultunk, annak a nagy része nem valami pontos.
El a házuk előtt üldögélő, halászhálót foltozgató emberek előtt. Gyerekek gránátalmalevet árulnak, nők halfüzéreket aggatnak ki az ablakok között száradni.
– Például ott az a rész, amikor Lót felesége sóbálvánnyá válik, a lányai meg berúgnak, és bujálkodnak az apjukkal.
– Igen, Szodoma és Gomorra pusztulása után.
– Na, az például nem annyira rossz, mint amilyennek hangzik. Föníciai nők mellett haladtunk el, akik énekelve passzírozták a szárított halat. Párologtató tócsákat hagytunk el, ahol gyerekek a sót kapargatták a kőről és pakolták zacskókba.
– De hát a bujálkodás bűn, saját lányaiddal bujálkodni meg, nem is tudom, dupla akkora bűn.
– Igen, de ha ezt egy pillanatra félretesszük, és a történetnek csak a két fiatal lány részére összpontosítunk, hát barátom, az közel sem olyan rossz.
– Aha.
Kereskedőket láttunk, akik gyümölcsöt, kenyeret, olajat, fűszert és tömjént árultak, nagy hangon méltatva a minőségüket és varázserejüket. Akkoriban sok varázserejű dolgot árultak úton-útfélen.
– És ott vannak Salamon ódái, na azok már jóval közelebb járnak az igazsághoz. Érthető, miért volt neki ezer felesége. Isten Fia vagy, nem hinném, hogy különösebben nehéz lenne nőt szerezned. De persze előbb tudnod kell, hogy is megy ez az egész.
– És a sok nő, az jó?
– Te mekkora hülye vagy.
– Lehetnél kicsit pontosabb. Mi köze Marinak Lóthoz és Salamonhoz?
– Mariről nem mesélhetek, Jozsó. Egyszerűen nem.
Kéjnők mellett mentünk el, akik egy fogadó ajtaja előtt ácsorogtak. Az arcukat kifestették, szoknyájukat felvágták, kilátszott olajtól csillogó lábuk, integettek, és idegen nyelveken szóltak oda nekünk.
– Mi a fenét mondanak? – kérdezte Józsuát. Jobb volt a nyelvekben. Azt hiszem, görögül beszéltek.
– Valami olyasmit, hogy mennyire szeretik a héber fiúkat, mert mi jobban érezzük a nők nyelvét a fitymánk nélkül.
Úgy nézett rám, mintha azt várná, hogy ezt a megállapítást megcáfoljam vagy megerősítsem.
– Mennyi pénzünk van? – kérdeztem gyorsan.

A fogadóban lehetett kivenni szobát, istállóállást vagy ponyvatető alatti zugot. Két szomszédos állást vetünk ki, ami elég nagy luxus volt, de Józsua nevelésének szempontjából elengedhetetlen. Végül is nem azért keltünk útra, hogy megtanulja, hogyan legyen messiás?
– Nem tudom, szabad-e néznem – aggódott. – Emlékezz, amikor Dávid a tetőkön szaladt, és meglátta Betszabét a fürdőjében. Egy csomó bűnös dolog történt.
– De hallgatni lehet.
– Az nem ugyanaz.
– Biztos, hogy nem akarod kipróbálni, Jozsó? Az angyal nem volt egyértelmű ebben a nődologban.
Őszintén szólva én is meg voltam ijedve. A Marival való tapasztalat aligha tett elég rutinossá egy szajhához.
– Nem, de te csináld nyugodtan. Csak mondd közben, mi történik, és mit érzel. Meg kell értenem ezt a bűnt.
– Ha ragaszkodsz hozzá.
– Köszönöm, hogy megteszed ezt értem, Biff.
– Nem csak érted, Jozsó. A népünkért.
Tehát eldöntetett, hogy két állásban leszünk: Jozsó az egyikben, én meg a másikban a kiválasztott szajhával, és onnan avatom be barátomat a bujálkodás művészetébe.
A fogadó elé mentem kiválasztani a tanársegédet. Nyolcszajhás fogadó volt, ha lehet így mérni. (Úgy tudom, ma már csillagokkal minősítik a fogadókat. Most egy négycsillagosban vagyunk. Nem tudom, a szajhákat milyen arányban váltják csillagokra.) Na szóval aznap nyolc szajha ácsorgott a fogadó előtt. Volt köztük tőlünk pár évvel idősebb, és olyan is, amelyik az anyánk lehetett volna. És mindenféle alakú és méretű is, csak abban hasonlítottak, hogy mind erősen ki voltak festve és beolajozva.
– Ezek mind olyan... ocsmányak.
– Szajhák, Biff. Az ocsmányság elvárás. Válassz!
– Keressünk másikakat! – Távolabbról figyeltük őket, de ezt ők pontosan tudták. Odamentem egy különösen magashoz. – Elnézést, meg tudná mondani, hol találhatnánk még szajhákat? Nem akarom megbántani, de a barátommal...
Erre széthúzta a blúzát. Méretes mellei csillogtak az olajtól és a csillámkőtől. Odalépett hozzám, a ruhán keresztül is éreztem a csípőmön hozzám dörgölődő szőrzetét, mellbimbói az arcomat érték, és testemből azonnal előmeredt az a bizonyos dolog.
– Ez megteszi, Jozsó.
A többi szajha üdvrivalgásban tört ki. (Ez a hang nagyon hasonlított ahhoz, ahogy most a mentők szirénáznak. Talán első hallásra bizarrnak tűnhet, hogy erekcióm van, ahányszor egy mentő elszáguld a hotel mellett, de csak addig, amíg nem ismeritek a történetét, Biff hogyan fogadott fel egy szajhát.) A szajhát Szetnek hívták. Másfél fejjel magasabb volt nálam, bőre színe akár az érett datolya, nagy barna szemében aranypöttyök csillogtak, fekete haja az istálló félhomályában kékes árnyalatban játszott. Tökéletes szajha volt: széles, ahol kell; keskeny, ahol az kell; finom boka és nyak; parányi lelkiismeret; s amint kifizették, rettenthetetlenül célratörő. Egyiptomi volt, de megtanult görögül, meg egy kicsit latinul is, hogy olajozottabban tudja űzni mesterségét. A mi helyzetünk több kreativitást igényelt, mint amihez hozzászokott, de miután mélyet sóhajtott és motyogott valami olyasmit, hogy „ha héberrel dugsz, a bűntudatának is kell hely az ágyban”, berángatott az állásomba, és becsukta a kaput. (Igen, az állást állatoknak szánták, Józsuával szemben volt is egy szamár.)
– Szóval mit csinál? – érdeklődött Jozsó.
– Levetkőztet.
– És most?
– Most ő vetkőzik. Ó, jesszus. Aú.
– Mi van? Bujálkodtok?
– Nem. Az egész testét az enyémhez dörgöli, de finoman. Ha megpróbálok mozdulni, pofon vág.
– Milyen érzés?
– Mit gondolsz? Mint amikor pofon vágnak, hülye.
– A teste milyen érzés? Bűnösnek érzed magad? Mintha a Sátán dörgölőzne hozzád? Éget, mint a tűz?
– Ja, eltaláltad. Pont olyan.
– Hazudsz.
– Hűha!
Ekkor Jozsó mondott valamit görögül, amit nem értettem, a szajha meg úgy-ahogy válaszolt.
– Mit mondott? – kérdezte tőlem Jozsó.
– Gőzöm sincs, tudod, hogy pocsékul beszélek görögül.
– Én nem, csak nem értettem.
– Mert tele a szája.
Szet felemelkedett.
– Nincs tele – mondta görögül.
– Hé! Ezt értettem.
– A szájába vette?
– Ja.
– Az undorító.
– Nem az.
– Nem?
– Nem, Jozsó. Meg kell mondanom, hogy igazán... jaj, istenem! – Mi az? Mi van?
– Öltözködik.
– Már bűnbe is estél? Ennyi?
A szajha mondott valamit görögül.
– Mit mondott? – kérdeztem.
– Hogy annyi pénzért, amennyit adtunk, ez jár.
– Most már érted a bujálkodást?
– Nem igazán.
– Akkor adj neki még pénzt, Józsua. Addig maradunk itt, amíg meg nem tudod, amit kell.
– Jó barát vagy, hogy ennyit szenvedsz értem.
– Szóra sem érdemes.
– Komolyan. Nincs nagyobb szeretet, mint amikor az ember lefekszik a barátja kedvéért.
– Ez nagy igazság, Jozsó. Jegyezd meg!
Ekkor a szajha jó hosszan magyarázott: – Tudni akarod, milyen ez nekem, fiú? Munka. Vagyis ha látni akarod, fizess! Hát ilyen. – (Józsua később lefordította.)
– Mit mondott? – kérdeztem.
– A bűn árát akarja.
– Azaz?
– Jelen esetben három sékelt.
– Rendben. Fizesd ki!
Akárhogy is próbáltam – márpedig én mindent megtettem –, sehogy sem sikerült átadnom Józsuának, amit tudni akart. Egy hét alatt végigmentem még hat szajhán, elvertem útiköltségünk nagy részét, ám ő még mindig nem értette. Mondtam neki, hátha ez is olyasmi, amit Boldizsártól fog megtudni. Ugyanis őszintén szólva égetett, amikor pisiltem, úgyhogy szívesen pihentem volna kicsit a bűnbeesés művészetének oktatása közben.
– Tengeren egy hét se kell, hogy Szeleukiába jussunk, aztán onnan alig egynapi gyaloglás Antiókhia – mondta Józsua, miután beszélt néhány tengerésszel, akik a fogadóban iddogáltak. – Szárazföldön kéthárom hét.
– Akkor legyen a tenger – véltem. Elég bátran, ahhoz képest, hogy életemben nem voltam hajón.
Találtunk egy széles, emelt tatú római teherhajót, amely Tarzuszba tartott, s közben minden kikötőt érintett, Szeleukiát is. A kapitány egy inas, markáns arcú föníciai volt, Titus Inventius, aki állítása szerint négyévesen szállt először tengerre, és kétszer elhajózott a világ pereméig, mielőtt leestek a tökei, habár hogy a kettőnek mi köze egymáshoz, sose jöttem rá.
– Mivel foglalkoztok? Mi a szakmátok? – kérdezte Titus nagy szalmakalapja alól, miközben a rabszolgákat figyelte, akik borral és olajjal teli amforákat rakodtak be. Szemei fekete gyémántokként csillogtak mély ráncai közt, melyek attól képződtek, hogy egész életében a napba hunyorgott.
– Én kőfaragó vagyok, ő meg Isten Fia – vigyorogtam. Gondoltam, ez érdekesebb, mint azt mondani, két kőfaragó.
Titus hátratolta szalmakalapját, és tetőtől talpig végigmérte Józsuát. – Isten Fia, mi? És az hogy fizet?
– Kővel és fával dolgozom – felelte Józsua, csúnyán nézve rám. – Mindkettőnknek erős a háta.
– A hajón nem sok kőmíves munka akad. Jártatok már tengeren?
– Igen – mondtam.
– Nem – felelte Józsua.
– Aznap ő beteg volt – legyintettem. – Én már jártam tengeren. Titus nevetett. – Rendben, segítsetek berakodni. Szidonig disznókat is viszek, ti fogtok vigyázni rájuk, és életben tartani őket a hőségben. Így talán hasznomra lesztek. De azért fizetnetek is kell.
– Mennyit? – kérdezte Józsua.
– Mennyitek van?
– Öt sékel – feleltem.
– Húsz sékel – mondta Józsua.
Úgy oldalba vágtam a Messiást, hogy kétrét görnyedt.
– Tíz sékel – helyesbítettem. – Mindegyikünknek öt, így értettem az előbb.
Úgy éreztem, mintha magammal alkudoznék, és nem is túl jól.
– Akkor tíz sékel, és még bármi munka, amit közben találok. De ha hánynotok kell, csak a korláton át, értve vagyok?
– Értjük – feleltem, és Józsuát a dokkhoz húztam, ahol a rabszolgák rakodtak.
Amikor kikerültünk a kapitány hallótávolságából, Józsua azt mondta:
– Meg kell mondanod neki, hogy zsidók vagyunk, nem gondozhatunk disznókat.
Megragadtam az egyik hatalmas borosamfora fülét, és elindultam vele a hajó felé.
– Semmi gond, ezek római disznók. Őket nem érdekli.
– Ja, akkor oké – kapott a vállára Józsua is egy amforát. Aztán leesett neki, mit mondtam. – Hé, várj, ez nem jó így.

Másnap reggel kihajóztunk a dagállyal. Józsua, én, a harmincfős legénység, Titus és ötven tiszteletbeli római disznó.
Amíg el nem váltunk a dokktól – Józsua meg én kezeltük az egyik hosszú evezőt –, és kiértünk a kikötőből; amíg be nem húztunk az evezőt, és a nagy vitorla meg nem dagadt, akár egy torkos dzsinn hasa; amíg Józsuával fel nem mentünk az emelt fedélzetű tatba, ahol Titus kezelte az egyik hosszú kormánylapátot, és vissza nem néztem a föld felé, nem látva várost, csak egy pöttyöt a horizonton... addig sejtelmem sem volt arról, hogy rettegek a hajózástól.
– Messze vagyunk a szárazföldtől – mondtam. – Túl messze. Szerintem közelebb kell kormányoznod, Titus, komolyan – mutattam a part felé, hátha Titus nem biztos benne, melyik irányra gondolok. Végül is ésszerű, nem gondoljátok? A szárazföld belsejében nőttem fel egy kifejezetten száraz vidéken, ahol még a legtöbb folyó is csak nedves árok. A népem a sivatag népe. Egyszer keltünk át a tengeren, akkor is gyalog. A hajózás nekünk természetellenes.
– Ha az Úr azt akarta volna, hogy hajózzunk, vitorlával a fejünkön születünk – jelentettem ki.
– Ez a legostobább dolog, amit egész életedben mondtál – ingatta fejét Józsua.
– Tudsz úszni? – kérdezte Titus.
– Nem – mondtam.
– Tud – mondta Józsua.
Titus megragadta a nyakamat, és átdobott a hajó oldalán.

10. fejezet

Az angyallal megnéztünk egy filmet Mózesről. Raziel dühös volt, mert nem szerepeltek benne angyalok. A filmben senki nem hasonlított azokra az egyiptomiakra, akiket én láttam.
– Mózes ilyen volt? – kérdeztem Razielt, aki ha éppen nem mérgesen fröcsögött a képernyőre, akkor kecskesajtos pizzát majszolt.
– Nem, de az a másik hasonlít a fáraóra.
– Komolyan?
– Ja.
Hihetetlen szürcsölés közepette szívószállal kiitta a maradék kólát, majd az üres poharat nagy ívben a kukába hajította.
– Szóval ott voltál az Exodusnál? – faggattam.
– Előtte. Én feleltem a sáskákért.
– És milyen volt?
– Nem érdekelt. A békákat akartam. Szeretem a békákat.
– Én is szeretem a békákat.
– A békacsapás nem tetszett volna. Stephan volt a felelőse, egy szeráf – csóválta a fejét, mintha tudnom kéne valami szomorú belső infót a szeráfokról. – Sok békát elvesztettünk. Talán nem is baj. Végül is aki szereti a békákat, attól nem várhatod el, hogy mindenféle csapásra használja őket. Ha én csinálom, az inkább barátságos békák sereglete lett volna.
– Az nem sokat segített volna.
– Így se segített, nem? Úgy értem, Mózes, egy zsidó találta ki. A zsidóknak a béka tisztátalan állat. A zsidóknak igazi csapás. Az egyiptomiaknak meg ünnep az égből hulló békacomb. Mózes jól mellényúlt. Örülök, hogy nem hallgattunk rá, amikor a disznóhúscsapást javasolta.
– Disznóhúscsapást akart? Komolyan? Hogy disznók hulljanak az égből?
– Disznódarabok. Borda, sonka, láb. Jó sok vérrel. Érted, tisztátalan hús és tisztátalan vér. Az egyiptomiak simán felzabálták volna a húst. Úgyhogy rábeszéltük, hogy maradjunk a vérnél.
– Azt akarod mondani, hogy Mózes egy tökfej volt?
Ezt nem ironikusan értettem; tudtam, hogy egy örökéletű tökfejtől kérdezem, mégis...
– Nem, csak éppen nem érdekelte az eredmény. Az Úr megkeményítette a fáraó szívét, hogy ne engedje el a zsidókat. Bikákat is szórhattunk volna az égből, akkor se gondolja meg magát.
– Azért az nem semmi látvány lett volna.
– Én tüzes esőt javasoltam.
– És?
– Szép volt. Csak a kőpalotákra és szobrokra esett. Ha elégetjük a zsidókat, akkor értelmét veszti az egész.
– Ebben van valami.
– Jól bánok az időjárással.
– Igen, tudom.
Kicsit elgondolkodtam, és eszembe jutott, Raziel majdnem kicsinálta szegény szobapincérünket, Jesust, amikor napi ajánlatként bordát hozott fel.
– Eredetileg nem is tüzet javasoltál, ugye? – kérdeztem. – Hanem hogy sült disznóhús essen.
– Az a pasas cseppet se hasonlít Mózesre – mondta Raziel.

Aznap, ahogy a tengerben csapkodva próbáltam utolérni a kereskedőhajót, amely teljes vitorlázattal szántotta a vizet, először voltam tanúja annak, hogy Raziel „jól bánik az időjárással”. Józsua a hajókorláton áthajolva hol nekem kiabált, hol Titusnak. Elég nyilvánvaló volt, hogy bár aznap gyenge szél fújt, sosem érem utol a hajót, a part felé nézve pedig csak vizet láttam. Különös, ilyenkor mik jutnak az ember eszébe. Az első gondolatom az volt: „Ez aztán mekkora hülye halál”. A következő: „Józsuának nélkülem nem sikerül”. És akkor elkezdtem imádkozni, de nem a saját megváltásomért, hanem Józsuáért. Imádkoztam az Úrhoz Józsua biztonságáért, majd Mari biztonságáért és boldogságáért. Aztán lehámoztam magamról a köntösömet, és lassan evickélni kezdtem a part felé, amit sosem látok újra. Elállt a szél. A tenger kisimult, éscsak Titus legénységének ijedt kiáltozását hallottam: a hajó úgy megállt a vízen, mintha horgonyt vetettek volna.
– Biff, erre! – kiabálta Józsua.
Megfordultam a vízben, és láttam, hogy barátom az álló hajó tatjáról integet. Mellette Titus úgy nézett ki, mint egy halálra rémült gyerek. Fölöttük az árbocon egy szárnyas alak ült, akiben (miután odaúsztam a hajóhoz, és a fedélzetre húztak) ráismertem Razielre. Az előző találkozásoktól eltérően most szurokfekete köntöst viselt, s szárnytollai a holdfényben a tenger kékesfeketéjét tükrözték. Ahogy csatlakoztam Józsuához a hajófaron, az angyal könnyedén lelibbent mellénk. Titus fejére kapta a kezét, mintha így akarná elhárítani a támadást, és látszott rajta, hogy legszívesebben bebújna a deszkák réseibe.
– Te! – mondta neki Raziel, mire a föníciai kikukucskált kezei alól. – Ennek a kettőnek nem eshet bántódása.
Titus bólintott, és mondani akart valamit, de hangja nem bírta el félelme súlyát. Magam is megijedtem kicsit. A feketébe öltözött angyal félelmetes látványt nyújtott, még ha a mi oldalunkon állt is. Józsua ellenben teljesen nyugodt maradt.
– Köszönöm – mondta neki. – Egy tuskó, de a barátom.
– Tudok bánni az időjárással – felelte az angyal, mintha ez mindent megmagyarázna, majd meglebbentette masszív fekete szárnyait, és felszállt. A tenger tükörsima maradt, míg az angyal el nem tűnt a horizonton, aztán feltámadt a szél, a vitorlák megdagadtak, és a hullámok újra nyaldosni kezdték a hajóorrt. Titus óvatosan felnézett, aztán lassan feltápászkodott, és az egyik evezőlapátot a hóna alá vette.
– Kell egy új köntös – mondtam.
– Megkapod az enyémet – felelte.
– Közelebb kéne hajóznunk a parthoz, nem gondolod?
– Azon vagyok, jó uram. Azon vagyok.
– Az anyád a gombát eszi a leprások lábáról.
– Már éppen mesélni akartam róla.
– Akkor értjük egymást.
– Abszolút.
– A fenébe! – csapott a homlokára Józsua. – Megint elfelejtettem megkérdezni az angyalt erről a nődologról.

Az utazás során Titus egész kellemes társaságnak bizonyult, és furcsamód még akkor sem kellett eveznünk a hatalmas lapátokkal, amikor beálltunk egy-egy kikötőbe, sőt, a rakodásnál sem kellett segédkeznünk. A legénység messziről került minket, a disznókat is szó nélkül maguk ellátták. A hajózástól való félelmem egy nap alatt alábbhagyott, és ahogy a szél kitartóan vitt minket északnak, és Józsuával figyeltük a hajóorr hullámaiban játszadozó delfineket, éjjel meg feküdtünk a fedélzeten, beszívtuk a hajó deszkáinak cédrusillatát, hallgattuk a kötélzet nyikorgását, és próbáltuk elképzelni, milyen lesz, ha megtaláljuk Boldizsárt. Ha Józsua nem nyaggat állandóan a szexszel, egész kellemes utazás lett volna.
– A bujálkodás nem az egyetlen bűn, Jozsó – próbáltam. – Boldogan segítek, de akkor lopnom is kell, hogy megértsd a bűnt? Aztán megölni valakit, csak hogy tudd, milyen?
– Nem, a különbség az, hogy nem akarom, hogy megölj bárkit is.
– Jó, elmondom még egyszer. Ott a te ágyékod meg az övé. És ugyan mindkettőt ágyéknak nevezik, totál különbözőek...
– Ezt a részét értem. Azt nem értem, milyen érzés.
– Jó érzés, már mondtam.
– De ennek semmi értelme. Miért tenné az Úr a bűnt jó érzéssé, és utána eltiltaná tőle az embert?
– Figyu, miért nem próbálod ki? Olcsóbb lenne. Vagy ami még jobb, nősülj meg, akkor nem is lesz bűn.
– Az már nem lenne ugyanaz, nem igaz?
– Honnan tudjam? Még nem voltam nős.
– Mindig ugyanolyan érzés?
– Bizonyos értelemben igen.
– Milyen értelemben?
– Hát olyan... zaftos.
– Zaftos?
– Ja, de nem állíthatom, hogy mindig ilyen. Lehet, hogy csak nekem. Kérdezzünk meg egy szajhát?
– Jobbat tudok – nézett körül Józsua. – Kérdezzük meg Titust. Ő sokkal öregebb, és olyannak néz ki, mint aki elégszer bűnbe esett életében.
– Ja, ha belevesszük, hogy zsidókat dobál a tengerbe, valóságos szakértő, de ez még nem jelenti...
Józsua azonban már odaszaladt a hajófarhoz, a létrán fel az emelt fedélzetre, és be az apró, nyitott oldalú sátorba, ami a kapitányi kabinként szolgált. Titus a ponyva alatt pihent egy rakás szőnyegen, és borostömlőből vedelt. Láttam, hogy odanyújtja Józsuának.
Mire utolértem, Titus éppen ott tartott:
– Szóval a dugás érdekel? Hát fiam, a legjobb helyre jöttél. Én már megdugtam ezer nőt, feleannyi fiút, néhány birkát, disznót, egy-két tyúkot és néha-néha egy teknőst. Na, mit akarsz tudni?
– Ne menj közel hozzá, Jozsó! – toltam el Józsuát. Elvettem tőle a borostömlőt, meghúztam, majd visszaadtam Titusnak. – Isten haragja bármelyik pillanatban lesújthat rá. Teknős, fúj, na ez aztán a bujálkodás!
Titus összerándult, amikor Isten haragját emlegettem, mintha attól tartana, hogy az angyal bármelyik pillanatban ott guggolhat megint az árbocon.
Józsua nem tágított.
– Egyelőre maradjunk a nőknél, ha nem gond – paskolta meg Titus karját. Tudtam, milyen ez az érintés: Titus úgy érzi, a félelem kiszalad belőle, akár a víz.
– Én már dugtam mindenféle nővel. Megdugtam egyiptomit, görögöt, rómait, zsidót, etiópiait, és nőket olyan helyekről, amiknek még neve sincs. Megdugtam kövéret, soványat, olyat, amelyiknek hiányzott a lába, olyat...
– Házas vagy? – vágott közbe Józsua, mielőtt a hajós rátért volna, hogyan dugta meg őket elölről, hátulról, alulról, felülről...
– Van feleségem Rómában.
– És ugyanolyan a feleségeddel, mint egy szajhával?
– Mi? A dugás? Nem, egyáltalán nem ugyanaz.
– Zaftos, igaz? – szóltam közbe.
– Az hát. De nem ez a lé...
Megragadtam Józsua köntösét, és odébb rángattam.
– Na tessék. Menjünk, Jozsó! Most már tudod, hogy a bűn zaftos. Jegyezd meg! Menjünk vacsorázni!
– Ti, zsidók meg a bűneitek! – röhögött Titus. – Tudjátok, ha több istenetek lenne, nem félnétek annyira, hogy egyet feldühítetek. – Ja, majd pont attól fogadok el szellemi útmutatást, aki teknősöket dug. – Ne ítélkezz olyan gyorsan, Biff! – szólt rám Józsua. – Te sem vagy bűn nélkül.
– Te meg a szenteskedésed! Mostantól kezdve essél bűnbe egyedül, ha tudni akarod, milyen. Azt hiszed, nekem olyan nagy élvezet volt minden éjjel szajhákkal feküdni, és újra és újra leírni az egészet neked?
– Azt.
– Hát az is volt... De nem ez a lényeg. A lényeg... a lényeg... a teknős. Vagyis a bűntudat. Vagyis... – (Belezavarodtam. Na és? Pereljetek be. Azóta se tudtam úgy ránézni egy teknősre, hogy ne képzeljem el, amint egy föníciai tengerész molesztálja. Titeket nem zavar? Képzeljétek el most! Megvárom... Megvan? Na ugye!)
– Ennek elment az esze – vélte Titus.
– Pofa be, te aljas vipera! – förmedt rá Józsua.
– Na és most mi van azzal a hülye dumával, hogy ne ítélkezz?
– Az rá vonatkozik – felelte Józsua. – Én más vagyok. – És akkor, ahogy ezt kimondta, Józsuát olyan szomorúnak láttam, mint még soha. Elsomfordált a disznóól felé, ott leült, fejét a kezébe temette, mintha az emberiség összes gondját ő cipelné. Amíg a hajón voltunk, nem beszélt már senkivel.

A Selyemút, a római világot a Távol-Kelettel összekötő kereskedelmi és kulturális útvonal Szeleukia kikötőjénél ért a tengerhez. Ez a kikötőváros volt a tengeri erődítmény, mely Antiókhiát védelmezte egész Nagy Sándor ideje óta. Ahogy a legénységgel együtt távozni készültünk, Titus megállított minket a pallóhídnál. Két kezét tenyérrel lefelé felénk nyújtotta. Józsua és én odanvújtottuk a tenyerünket, ő pedig a miénkbe ejtette a pénzt, amit az átkelésért fizettünk.
– Akár skorpió is lehetett volna a kezemben, ti mégis gondolkodás nélkül bíztatok bennem.
– Tisztességes árat kértél – mondta neki Józsua. – Nem kell visszaadnod a pénzünket. Majdnem vízbe fojtottam a barátodat. Sajnálom.
– Megkérdezted előtte, hogy tud-e úszni. Volt esélye.
Józsuára néztem, viccel-e, de láthatóan nem.
– Akkor is – mondta Titus.
– Egy nap talán neked is megadatik az esély – mondta Józsua.
– Na erre mondjuk nem fogadnék – morogtam.
Titus rám vigyorgott.
– Kövessétek a part vonalát, amíg folyótorkolattá szélesedik. Az lesz az Ontoresz. A bal partját követve napnyugtára Antiókhiában lesztek. A piacon találtok egy öregasszonyt, aki gyógyfüveket és talizmánokat árul. Nem emlékszem a nevére, de csak fél szeme van, a köntöse meg bíborszínű. Ha van Antiókhiában mágus, hát ő tudni fogja, hol találjátok.
– Honnan ismered ezt az asszonyt? – kérdeztem.
– Tőle veszem a porított tigrispéniszt.
Józsua magyarázatot várva nézett rám.
– Mi van? – kérdeztem. – Megvolt pár szajha, de nem cseréltünk recepteket. – Titusra néztem. – Kellett volna?
– A térdemre szedem – magyarázta. – Hasogat, amikor esik. Józsua megfogta a vállamat, hogy menjünk.
– Isten legyen veled, Titus.
– Szólj egy jó szót az érdekemben a fekete szárnyasnál! – szólt utána Titus.
Amint beértünk a kikötőben tolongó kereskedők és tengerészek áradatába, megkérdeztem:
– Azért adta vissza a pénzt, mert beszart az angyaltól, ugye tudod?
– Kedvessége csökkentette a félelmét, és egyúttal hasznunkra is volt. Annál jobb. Szerinted a papok húsvétkor más okból áldoznak bárányt?
– Ja, igazad van – feleltem. Gőzöm se volt, mi köze egyiknek a másikhoz, és azon töprengtem, a tigrisek vajon nem ellenzik-e, hogy a péniszüket porrá törik. (Bárhogy is csinálják, azért ez baromi veszélyes meló lehet.) – Keressük meg a vén szatyrot!

Az Ontoresz partja nyüzsgött az élettől és színektől, anyagoktól és illattoktól, a kikötőtől egészen Antiókhia piacteréig. Mindenféle méretű és színű embert láttam, amit csak el lehet képzelni, egyesek mezítláb és rongyokban, mások drága selyemben és olyan bíborvászonban, amit állítólag egy mérgescsiga vérével festenek meg. Voltak ökrös kocsik, hordszékek és gyaloghintók, néha akár nyolc rabszolgával. A tömeget római katonák vigyázták lovon és gyalogosan, közben tucatnyi náció tengerészei dorbézoltak, élvezték az italt, a ricsajt és a szilárd talajt a lábuk alatt. Kereskedők, koldusok, árusok és szajhák siettek a pénzük után; önjelölt próféták rikoltozták dogmáikat a kikötőcölöpökről, ahová a hajókat kötötték a folyó mentén. Itt úgy sorakoztak a szentemberek, akár a beszélő görög oszlopok. Az áramló tömeg fölött illatos, kék füst lebegett, a szél szénserpenyőkön főzött ételek fűszer- és zsírillatát hozta az ételárusok sátraitól, ahol férfiak és nők kurjongatták áraikat, ritmikus, fülbemászó rigmusként, az ember egyik kufárdalból rögtön a másikba csöppent, egyetlen perc csend nem talált.
Ehhez hasonlót csak az ünnepekkor Jeruzsálembe menetelő zarándokoknál láttam, de ott sosem volt ennyi szín, ekkora ricsaj, ilyen izgalom.
Megálltunk egy árusnál, vettünk valami forró fekete italt a ráncos öregtől, aki kalap gyanánt cserzett madártetemet hordott a fején. Megmutatta, hogyan készíti az italt: valami magot megpörkölt, aztán porrá őrölte és forró vízbe keverte. Mindezt kénytelen volt elmutogatni, merthogy olyan nyelven beszélt, amihez hozzá se tudtunk szagolni. Aztán mézet kevert az italba, és odanyújtotta, de amikor belekóstoltam, még mindig nem volt jó. Olyan, nem is tudom, sötét volt. Egy nő épp egy kecskét vezetett arra, én meg kikaptam Józsua kezéből a csészét, és utánaszaladtam. A nő engedélyével a kecske tőgyéből egy kis tejet fejtem mindkét csészébe. Az öreg kézzel-lábbal tiltakozott, mintha szentségtörést követnénk el, de a meleg és habos tej elvette a fekete ital keserű ízét. Józsua lehajtotta az övét, aztán még kettőt kért az öregtől, és a kecskés nőnek is adott egy rezet. A második csészét odaadta az öregnek, hogy kóstolja meg, aki nagy fintorogva belekortyolt, s lássatok csodát, széles vigyor terült el fogatlan száján, és egyből nekiállt üzletet kötni a kecskés nővel. Az öreg megőrölte a magokat a rézhengerben, az asszony meg egy mély agyagedénybe fejte a kecske tejét. Mellettük egy fűszerkereskedő árult. Mélyen beszívtam a földön kosarakban kirakott fahéj, fokhagyma és szegfűbors illatát.
– Tudod, mit? – mondtam a nőnek. – Ha ez már megy, hintsetek rá egy kis őrölt fahéjat. Szerintem tuti lesz.
– A barátod itt hagyott – felelte.
Megpördültem, és éppen láttam Józsua feje búbját, ahogy befordult a sarkon az antiókhiai piacra, bele az emberáradatba. Utánaszaladtam. Józsua menet közben neki-nekiment embereknek, láthatóan direkt, s közelebb érve hallottam, hogy ahányszor valakinek nekimegy vállal vagy könyökkel, morog valamit: – Ezt meggyógyítottam. Őt is. Ez a nő már nem szenved. Meggyógyítva. Megvigasztalva. Fúj, a fickó aztán bűzlött. A nő meggyógyítva. Hoppá, ez mellément. Meggyógyítva. Ez is. Megvigasztalva. Megnyugtatva.
Az emberek visszafordultak Jozsó után, mint amikor valaki a lábunkra lép, csak ezek nem mérgesen, hanem mosolyogva vagy értetlenül.
– Mit művelsz? – kérdeztem.
– Gyakorlok. Hú, ennek aztán összenyomták a lábujját! – Megpördült, kis híján kilépve sarujából, és tarkón legyintett egy alacsony, kopasz férfit. – Mindjárt jobb.
A kopasz visszanézett, hogy ki ütötte meg. Jozsó hátrált.
– Hogy van a lábad? – kérdezte latinul.
– Jól – felelte a férfi mosolyogva, olyan lökött vagy álmodozó arccal, mintha a lábujja most üzent volna neki, hogy minden rendben a világgal.
– Menj Isten hírév... – Jozsó megpördült, egy-egy kézzel megmarkolta két idegen vállát, és azt kiáltotta: – Kettős gyógyítás! Igen! Menjetek Isten hírével, barátaim!
Kezdtem kínosan érezni magam. Az emberek a nyomunkba eredtek. Na nem sokan, csak néhányan. Öten-hatan, s mindegyik arcán az az álmodozó mosoly ült.
– Józsua, talán le kéne csillapodnod.
– El tudod hinni, hogy itt mindenkire ráfér a gyógyítás? Ez is kész. – Hozzám hajolva a fülembe súgta. – Annak a fickónak szifilisze volt. Évek óta először fog úgy pisilni, hogy nem fáj neki. Bocsi. – Visszafordult az emberek felé. – Gyógyul, gyógyul, nyugszik, vigasztalódik.
– Idegenek vagyunk, Jozsó. Magunkra vonod a figyelmet. Ez nem biztonságos...
– Ezek nem vakok vagy bénák. Ha valami komolyba botlunk, megállunk. Kész! Isten áldjon. Ja, nem beszélsz latinul? Görögül? Héberül? Semmi?
– Ő maga is rájön, Jozsó. Keressük inkább azt a banyát!
– Rendben. Gyógyul! – vágott pofán egy nagyon szép nőt. Férje, egy nagydarab, bőrtunikás férfi nem látszott különösebben boldognak. Tőrt rántott az övéből, és megindult Józsua felé. – Sajnálom, uram – mondta Józsua, de nem hátrált. – Nem tehettem mást. Egy kis démon volt, ki kellett űznöm. Abba a kutyába küldtem. Az Úr legyen veled. Köszönöm, nagyon köszönöm.
A nő megragadta férje karját, és maga felé fordította. Arcán még ott virított Józsua tenyerének nyoma, de mosolygott. – Visszajöttem! – mondta a férjének. – Visszajöttem! – A férfiból mintha elpárolgott volna a harag. Olyan undorral nézett Józsuára, hogy azt hittem, elájul. Kezéből kiesett a kés. Átkarolta a feleségét. Józsua odaszaladt, és mindkettejüket átölelte.
– Abbahagynád már? – könyörögtem.
– Dehát szeretem ezeket az embereket.
– Szereted, mi?
– Igen.
– Meg akart ölni.
– Van ilyen. Csak nem értette. Most már igen.
– Örülök. Na menjünk a banyához!
– Jó, de utána visszamegyünk, és iszunk még egy olyan fekete izét.

Az öregasszony éppen egy füzér majomlábat adott el valami kövér kalmárnak, aki csíkos selymet és erős fűből szőtt, széles, kúpos kalapot viselt.
– De ezek mind hátsó lábak – tiltakozott.
– Ugyanaz a bűbáj, jobb ár – felelte a banya, és kendőjét kicsit visszahúzva feltárta tejfehér szemét. Ezzel próbálta megfélemlíteni az áldozatát. A kalmár azonban állta a sarat.
– Köztudott, hogy a jövendőmondásra a majom mellső lába a legjobb talizmán, nem pedig a hátsó...
– Akkor viszont a majom igazán láthatta volna előre, hogy mi vár rá – kotyogtam közbe, mire mindketten úgy néztek rám, mintha a falafelükre tüsszentettem volna. Az öregasszony hátrahőkölt, akárha bűbájt akarna vetni rám. Vagy követ. – Ha ez igaz lenne – magyaráztam –, mármint az a jövendőmondás a majomlábbal... vagyis... hát végül is négy van neki... vagy volt... mármint lába... á, nem érdekes.
– Ez mennyibe kerül? – vett ki egy marék szárított gőtét Józsua a banya kosarából.
– Nehogy annyit használj egyszerre – felelte az öregasszony. – Miért? Sok?
– Ezek nem érnek semmit – lengette a kalmár két és fél néhai majom hátsó lábát. Tisztára olyanok voltak, mint az emberé, kivéve a szőrt meg a hosszabb ujjakat.
– Dehogynem. Ha az ember történetesen majom, jól jönnek, hogy ne húzza a seggét a porban – mondtam. Én az örök békéltető.
– Akkor mennyi kell belőle? – kérdezte Józsua, maga sem értve, hogy az elterelő hadművelet, amivel engem akart megmenteni, hogyan fajult egy gőtecsipszért való alkuba.
– Hány tevédnek van székrekedése? – kérdezte a banya.
Józsua visszapottyantotta a cuccot a kosárba.
– Tényleg hatásos? – csapott le a kalmár. – Mármint a bedugult tevének.
– Abszolút. Mindig bejön. Illetve ki.
A kalmár az egyik majomlábbal megvakarta hegyes szakállát. – Megveszem ezeket a semmit sem érő majomlábakat, ha ráadsz még egy marék gőtét.
– Megegyeztünk.
A kalmár kinyitotta a vállán lógó zsákot, beledobta a majomlábakat és a gőtéket.
– Ezeket hogyan adjam be? Főzzek teát, és itassam meg a tevével?
– A másik végén kell beadni. Egészben. Számolj el százig, aztán lépj odébb.
A kalmár szeme elkerekedett, majd hunyorogva felém fordult.
– Kölyök, ha tudsz százig számolni, van neked egy melóm.
– Szívesen dolgozna magának, uram – szólt közbe Józsua –, de meg kell találnunk Boldizsárt, a mágust.
A banya sziszegve a fülkéje sarkába hátrált, és eltakarta arcát, csak tejszeme látszott ki. – Hol hallottatok Boldizsárról? – Úgy tartotta maga előtt két kezét, mint két karmot, és láttam, hogy reszket.
– Boldizsár! – kiabáltam rá, mire a banya majdnem keresztülugrott a falon. Jót vihogtam, és meg akartam ismételni, de Jozsó nem hagyta.
– Boldizsár nálunk járt Betlehemben a születésemkor. A tanácsáért jöttem. A bölcsességéért.
– Üdvözölnéd a sötétséget? Démonokkal közösködnél? Gonosz dzsinnel repülnél, mint Boldizsár? Menj innét, távozz tőlem! – Azzal a gonosz szem jelét mutatta, ami az ő esetében teljesen felesleges volt. Mármint mutatni is. Mármint a saját szeme mellett ráadásnak. Na mindegy.
– Nem, nem, nem – mondtam. – Semmi ilyesmi. A mágus otthagyott egy kis, ööö, tömjént Józsuánál, azt hoztuk neki vissza.
Az öregasszony ép szemével végigmustrált.
– Hazudsz!
– Hazudik – bólintott Jozsó.
– BOLDIZSÁR! – kiabáltam a nyanya arcába. Nem volt olyan hatása, mint először. Csalódott voltam.
– Ezt azonnal fejezd abba! – mondta.
Józsua megfogta a nyanya ráncos kezét. – Öreganyám, a hajónk kapitánya, Titus Inventius mondta, hogy te tudod, hol találjuk Boldizsárt. Kérlek, segíts nekünk.
Az öregasszony lazított. Már azt hittem, mindjárt elmosolyodik, amikor körmével végigszántott Józsua kezén, és hátraugrott.
– Titus Inventius egy semmirekellő!
Józsua a vért bámulta, ami a keze fején serkent ki. Azt hittem, elájul. Sosem értette, miért erőszakos vagy durva valaki. Fél napig magyarázhatom majd neki, az öregasszony miért karmolta meg, de pillanatnyilag elöntött a düh.
– Tudod, mi van? Tudod, mi van? Tudod, mi van? – ráztam az ujjam az orra alatt. – Megkarmoltad Isten Fiát, az van, te vén seggfej. – A mágus eltakarodott Antiokhiából, és nem is baj – sipította.
A kövér kalmár eddig szó nélkül figyelte az eseményeket, de ekkor úgy elfogta a röhögés, hogy alig hallottam a nyanya ziháló átkait. Szóval Boldizsárt keresed, Isten Fia?
Erre Józsua is felnézett a sebeiről a kalmárra.
– Igen, uram. Tudja, merre találom?
– Szerinted kinek lesz a majomláb? Kövessetek! – Azzal sarkon fordult és odébbállt.
Ahogy befordultunk utána egy olyan keskeny sikátorba, amelyben a kalmár vállai alig fértek el, még visszakiabáltam a nyanyának:
– Seggfej vagy! Ne feledd!
Az csak sziszegett, és megint mutatta a gonosz jelét.
– Elég ellenszenves – mondta Józsua, megint a karmolást bámulva.
– Ne ítélkezz, Jozsó, te sem vagyol ellenszenvesség nélkül.
– Szerinted hová visz minket ez a fickó?
– Ahol nyugodtan megölhet és legyilkolhat.
– Igen, igazad lesz. A kettő közül valamelyikben, az biztos.

11. fejezet

Szökési kísérletem óta az angyalt egyszerűen nem tudom rávenni, hogy elhagyja a szobát. Még az imádott Szappanopera-kalauzáért sem. (És igen, amikor először elküldtem érte, az jó alkalom lett volna a szökésre, de akkor nem azon járt az eszem, úgyhogy hagyjatok békén, oké?) Ma megpróbáltam hozatni vele egy térképet.
– Mert senki se fogja tudni, milyen helyekről beszélek, azért – magyaráztam neki. – Azt akarod, hogy ezen a nyelven írjak, hogy az emberek megértsék, amit mondok, de akkor hogyan használjak olyan neveket, amelyek ezer éve elfelejtődtek? Kell egy térkép.
– Nem.
– Amikor azt mondom, az utazás két hónap volt teveháton, mit mond majd ezeknek az embereknek, akik órák alatt átszelik az óceánt? Ismernem kell a mai távolságokat.
– Nem.
(Tudtátok, hogy a hotelben az olvasólámpát az ágy melletti asztalkához csavarozzák, így aztán az ember gyereke nem használhatja segédeszközként, ha egy makacs angyalt meg akar győzni az igazáról? Gondoltam, elmondom, jobb, ha ti is tudjátok. És nagy kár, mert ez a lámpa súlyos darab, nem sajnálták belőle az anyagot.)
– De hogyan meséljem el Raziel arkangyal hősies tetteit, ha nem említhetem a helyeket, ahol véghezvitte azokat? Írjam azt: „Ó, és akkor a Nagy Faltól úgy valahol balra az a patkányarcú Raziel felbukkant, és úgy nézett ki, mint a ragya, attól függően, mekkora utat tett meg”? Ezt akarod? Vagy lehetne az is: „És akkor alig egy mérföldre Ptolemaisz kikötőjétől újra abban a kegyben részesültettünk, hogy a fenséges Raziel arkangyal fényessége köszöntött ránk”. Na, melyik legyen?
(Tudom, azt gondoljátok, hogy az angyal megmentette az életemet, amikor Titus a vízbe dobott, ezért elnézőbbnek kéne lennem vele, igaz? Hogy nem kéne manipulálnom szegény teremtményt, aki kapott egót, csak épp szabad akaratot meg kreatív képességeket nem, igaz? Jó, van benne valami. De kérlek, ne felejtsétek, hogy az angyal csak azért avatkozott közbe, mert Józsua a megmentésemért imádkozott. És kérlek, ne felejtsétek el azt sem, hogy az évek során sok gondtól-bajtól megkímélhetett volna minket, ha gyakrabban segít. És kérlek titeket, azt a tényt meg végképp ne felejtsétek el, hogy – annak ellenére, hogy a legszebb teremtmény, akit valaha láttam – Raziel tökhülye. Na mindegy, az egósimogatás bejött.)
– Szerzek térképet.
És szerzett. Sajnos a portás csak a hotellel szerződésben álló egyik légitársaság világtérképét találta. Vagyis ki tudja, mennyire pontos. Ezen a térképen utazásunk következő szakasza tizenöt centi hosszú, és harmincezer hűségpontot ér. Remélem, ez mindent elmond.

A kereskedő neve Ahmad Mahadd Ubaidullagandzsi volt, de azt mondta, hívjuk csak Mesternek. Ahmadnak hívtuk. Átvezetett a városon egy domboldalba, ahol a karavánja táborozott. Száz tevéje volt, azokat hajtotta a Selyemúton, tucatnyi férfival, két kecskével, három lóval és egy lélegzetelállítóan szép, Kanuni nevű nővel. Ahmad a sátrába vitt minket, ami nagyobb volt, mint Józsuáék háza és a mi házunk együttvéve. Vastag szőnyegre ültünk, Kanuni pedig töltött datolyával kínált, és bort kínált egy sárkány alakú kancsóból.
– Szóval mit akar az Isten Fia az én Boldizsár barátomtól? – kérdezte Ahmad, majd választ se várva horkantott, és úgy elfogta a röhögés, hogy majdnem kilötyögtette a borát. Kerek arca volt, magas arccsontja és keskeny, fekete szeme, amelynek sarkaiban ráncok ültek meg a sok nevetéstől és a sivatagi széltől. – Sajnálom, barátaim, de még sose voltam egy isten fiának se a társaságában. Apropó, melyik isten is az apád?
– Hát az Isten – feleltem.
– Ja – bólintott Józsua. – Az.
– És hogy hívod? – kérdezte Ahmad.
– Apa.
– A nevét nem mondhatjuk ki – tettem hozzá.
– „Apa”! Ez tetszik – vihogott megint. – Azt láttam, hogy héberek vagytok, és tudtam, hogy nem mondhatjátok ki az istenetek nevét, csak meg akartam bizonyosodni. „Apa”. Ez marhajó.
– Nem akarlak megsérteni – mondtam neki –, mert nagyon ránk fér ez a frissítő is, de későre jár, és azt mondtad, elviszel minket Boldizsárhoz.
– És így is lesz. Reggel indulunk.
– Hová? – kérdezte Jozsó.
– Kabulba. Boldizsár most ott él.
Életemben nem hallottam Kabulról, de éreztem, hogy nem jó dolog. – És milyen messze van ez a Kabul?
– Tevével két hónap se kell.
Ha akkor tudom, amit most, felpattanok, és azt mondom: „Szent gatyapőc, ember, az több mint tizenöt centi és harmincezer hűségpont!” De mivel nem tudtam, amit most, így azt mondtam: – Basszus.
– Elviszlek benneteket Kabulba – folytatta Ahmad –, de hogyan tudjátok megfizetni az útiköltséget?
– Értek az ácsmesterséghez – felelte Józsua. – Mostohaapám megtanított, hogyan javítsam meg a tevenyerget.
– És te? – nézett rám Ahmad. – Mihez értesz?
Arra gondoltam, megemlítem a kőfaragást, de aztán elvetettem. És láttam, hogy a falubolondja-múltam se fog segíteni, pedig azt hittem, szorult helyzetben arra mindig számíthatok. Lehettem volna újdonsült szex-oktató, de egy két hónapos úton tizennégy férfi és egy nő között ez nem tűnt csábítónak. Szóval mihez is értek? Mim van, amiért elvihet Kabulba?
– Ha valaki feldobja a talpát a karavánban, jól tudok siratni. Énekeljek egyet?
Ahmad megint jót röhögött, majd Kanunival odavitette a zsákját. Belenyúlt, és kihúzta a nyanyától vett szárított gőtéket.
– Ezekre szükséged lesz.

A teve harap. A teve minden ok nélkül leköp, rád tapos, beléd rúg, bőg, böfög és fingik. Legjobb esetben is makacs állat, a legrosszabban pedig totál kezelhetetlen. Ha provokálod, megharap. Márpedig ha egy dehidratált kétéltűt helyezel úgy könyöknyi mélységben a teve seggébe, úgy érzi, provokálod, és ha mindezt akkor teszed, amikor alszik, duplán provokálva érzi magát. A teve annyira bölcs, hogy az már sunyi. Ja, és azt említettem már, hogy harap?

– Meggyógyíthatom – nézte Józsua a hatalmas fognyomot a homlokomon. Ahmad karavánjában ballagtunk a Selyemúton, ami se út nem volt, se selyem. Keskeny ösvény volt a mai Szíria sziklás, barátságtalan fennsíkjáról le a mai Irak barátságtalan sivatagába.
– Azt mondta, hatvan nap tevével. Ez nem azt jelenti, hogy tevegelnünk kéne, nem pedig gyalogolni?
– Hiányoznak a tevéid, mi? – vigyorgott Jozsó azzal az „Isten Fia” vigyorral. Vagy csak úgy normálisan.
– Fáradt vagyok. Fél éjjel próbáltam becserkészni őket.
– Én is kivagyok – bólintott Józsua. – Hajnalban fel kellett kelnem megjavítani az egyik nyerget. Ahmad szerszámai hagynak némi kívánnivalót maguk után.
– Igen, legyél te a mártír, Jozsó, felejtsd is el, én mit csináltam éjjel! Csak azt mondom, nem kéne gyalogolnunk.
– Már nem sokáig fogunk.
A karaván férfitagjai mind nyeregben ültek, habár többen lovon, mint Kanuni is. A tevéket megrakták a keletre szánt vasszerszámokkal, festékporokkal és szantálfával. Az első oázisnál, amely utunkba akadt, Ahmad lovakért még négy tevét cserék, és Józsuával végre nyeregbe ülhettünk. Esténként a férfiakkal ettünk: főtt gabonát vagy kenyeret szezámkrémmel, egy kis sajtot, tört csicseriborsót vagy hagymát, hébe-hóba kecskehúst, és olykor azt a forró fekete italt, amivel Antiókhiában is találkoztunk (javaslatomra kevertek bele datolyacukrot és habos kecsketejet meg fahéjat). Ahmad egyedül evett a sátrában, míg mi többiek sátortető alatt, amit azért húztunk fel, hogy a legmelegebb órákban megvédjen a nap hevétől. A sivatagban az idő folyamatosan melegszik, így a nap legmelegebb része késő délutánra esik, közvetlen az előtt, hogy napnyugtával a forró szelek felszippantják az utolsó nedvességet is az ember bőréből.
Ahmad egyik embere sem beszélt héberül vagy arámiul, de annyi latint és görögöt azért tudtak, hogy cukkoljanak minket egy-két dologgal, melyek közül kedvencük persze én voltam mint fő teveszorulás-mentesítő. Az emberek tucatnyi vidékről jöttek, sok olyan helyről, amiről még csak nem is hallottunk. Volt köztük fekete, akár az etiópok, magas homlokkal és hosszú, karcsú végtagokkal; míg a másik zömök és dongalábú volt, válla széles, arca nyúlt, hosszú, ritka szakállal, mint amilyen Ahmadé. Egyik sem volt kövér, gyenge vagy lassú. Egy hete hagytuk el Antiókhiát, már tudtuk, hogy egy karavánnyi tevét pár emberrel is lehet vezetni, így aztán nem értettük, egy olyan ravasz figura, mint Ahmad, minek alkalmaz ennyi fölösleges embert.
– A banditák miatt – felelte Ahmad, hatalmas testével fészkelődve a nyeregben. – Ha csak az állatokra kéne gondot viselni, beérném pár ilyen fajankóval, mint ti. Ezek őrök. Szerintetek miért van náluk nyíl meg dárda?
– Ja – néztem csúnyán Józsuára –, nem láttad a dárdákat? Kiszúrják a szemed. Persze hogy őrök. Ööö, Ahmad, Jozsónak meg nekem nem kéne dárda, ha a banditák környékére érünk?
– Már öt napja követnek minket – felelte.
– Nincs szükségünk dárdára – jelentette ki Józsua. – Én nem veszek rá senkit bűnre azzal, hogy lopásra kényszerítem. Ha valakinek az kell, ami nekem van, csak kérje, és nekiadom.
– Akkor add nekem a pénzedet! – mondtam.
– Felejtsd el!
– De hát most mondtad...
– Igen, de nem rólad volt szó.

Józsuával a legtöbb éjjel a szabadban aludtunk Ahmad sátra mellett, vagy ha az éjszaka különösen hidegnek bizonyult, a tevék között, ahol a melegért cserébe el kellett viselnünk a morgásukat és nyögésüket. Az őrök kétfős sátrakban aludtak, kivéve azt a kettőt, aki éppen őrködött. Sok éjjel, amikor a tábor már rég elcsendesedett, Józsua meg én csak feküdtünk, néztük a csillagokat, és az élet nagy kérdésein merengtünk.
– Jozsó, szerinted a banditák kirabolnak és megölnek minket, vagy csak kirabolnak?
– Kirabolnak, megölnek. Szerintem. Esetleg meg is kínoznak, hátha valamit eldugtunk.
– Igaz.
– Mit gondolsz, Ahmad csinálja ezt a szex dolgot Kanunival?
– Nem gondolom, tudom. Elmondta.
– Szerinted milyen? Mármint nekik. Ahmad olyan kövér, Kanuni meg... érted.
– Komolyan, Józsua, inkább nem is gondolok rá. De kösz, hogy elültetted a képet a fejemben.
– Te el tudod őket képzelni együtt?
– Elég, Józsua. Nem tudom elmondani, milyen a bűn. Magadnak kell megélni. Legközelebb mi lesz? Öljek meg valakit, hogy elmondhassam neked, milyen?
– Nem, azt nem akarom, hogy ölj.
– Pedig lehet, hogy később te magad leszel kénytelen rá, Jozsó. Nem hinném, hogy a rómaiak elmennek, csak mert szépen megkéred őket.
– Majd megoldom. Csak most még nem tudom, hogyan.
– Hát nem lenne baromi vicces, ha nem te lennél a messiás? Egész életedben nem ismernél semmilyen nőt, aztán a végén meg kiderülne, hogy csak valami kisebb próféta vagy?
– De, az baromi vicces lenne – mondta, de nem mosolygott.
– Szerintem is.

Miután megtudtuk, hogy banditák követnek minket, az utazás meglepően felgyorsult. Volt miről beszélnünk, a hátunk meg állandóan mozgott, mert folyton forogtunk a nyeregben, és a horizontot kémleltük. Szinte szomorú voltam, amikor tíz nap követés után végül a támadás mellett döntöttek.
Ahmad, aki általában a karaván elején haladt, hátramaradt, és odasorolt mellénk.
– A banditák csapdát állítottak nekünk abban a hágóban. – Az út egy kanyonba kígyózott, amelynek meredek oldalait hatalmas sziklatömbök és szél faragta tornyok tetőzték. – A sziklák között bujkálnak a gerinc tetején – folytatta Ahmad. – Ne bámuljatok arra, eláruljuk vele magunkat.
– Ha tudod, hogy megtámadnak, miért nem állunk meg és védekezünk? – kérdezte Józsua.
– Előbb-utóbb mindenképpen támadnak, és akkor már jobb egy olyan csapda, amiről tudunk, mint amiről nem. És persze ők nem tudják, hogy mi tudjuk.
Észrevettem, hogy a zömök, bajuszos őrök rövid íjakat vesznek elő a nyereg mögötti tegezből, és olyan finoman, ahogy az ember lesöpör egy pókhálót a szempillájáról, felajzották az íjakat. Messziről nem is lehetett látni, hogy egyáltalán csinálnak valamit.
– Mit tegyünk? – fordultam Ahmadhoz.
– Próbáljatok életben maradni! Főleg te, Józsua. Boldizsár nagyon dühös lenne, ha holtan vinnélek hozzá.
– Várj csak! – nézett rá Józsua. – Boldizsár tudja, hogy jövünk?
– Hogyne tudná – nevetett Ahmad. – Ő utasított, hogy keresselek titeket. Talán azt hittétek, minden vakarcsnak segítek, aki betéved az antiókhiai piacra?
Egy pillanatra még a csapdáról is elfelejtkeztem.
– Vakarcs?
– Mikor mondta neked, hogy keress minket? – kérdezte Józsua.
– Nem tudom. Rögtön azután, hogy Antiókhiából elment Kabulba. Tíz éve? Mennem kell Kanunihoz. Fél a banditáktól.
– Engedd nekik, hadd nézzék meg jól! – javasoltam. – Majd meglátjuk, ki ijed meg a végén.
– Ne nézzetek a hegygerincre! – figyelmeztetett Ahmad, azzal előreügetett.

A banditák úgy özönlöttek le a kanyon két oldaláról, akár két időzített lavina, hajtották tevéiket, ahogy csak merték, kő- és homokzáport zúdítva maguk előtt. Huszonöt-harmincan lehettek, mind feketében, fele kardot vagy botot lengetve teveháton, fele gyalog, hosszú lándzsával a tevén ülők kedvéért.
Amikor megindult a roham a hegyoldalról, őreink középen rést hagytak a karavánunkban, üres helyet ott, ahol a banditák támadásának fő csapása volt várható. Lendületük miatt a banditák már képtelenek voltak irányváltásra. Három tevéjük azért bukott fel, mert annyira próbálták visszarántani.
Őreink két csoportba rendeződtek, három ment előre hosszú lándzsával, az íjászok meg mögéjük. Az íjászok a banditákra lőttek, és ahogy azok lebuktak, két-három társukat magukkal sodorták, a roham pedig másodpercek alatt guruló kövek, emberek és tevék lavinájává vált. Tevék bőgtek, csontok ropogtak, emberek sikoltottak, ahogy véres masszává lettek a Selyemúton. Amikor felálltak, hogy az őrökre rohanjanak, egy-egy nyíl állította meg őket. Az egyik bandita tevéstől állt fel, és a karaván vége felé ügetett, ahol három lándzsás szedte le, csak úgy fröcsögött a vére. Minden mozdulatra nyíl volt a válasz. Egy törött lábú bandita megpróbált felmászni a kanyonfalon, mire nyilat kapott a tarkójába.
A hátam mögött jajszót hallottam, de mielőtt megfordulhattam volna, Józsua száguldott el mellettem a tevéjén, el az íjászok és lándzsások mellett a halott és haldokló banditák rakása felé. Ott leugrott a teve hátáról, és úgy szaladgált a testek körül, akár egy őrült, lengette a kezét, és üvöltött, míg a torka be nem rekedt.
– Elég! Elég! Elég!
Az egyik bandita megpróbált felállni, mire íjászaink le akarták lőni. Józsua a banditára feküdt, hogy a testével védje. Hallottam, hogy Ahmad rászól az íjászokra.
A sivatagi szellő porfelhőt sodort ki a kanyonból. Egy törött lábú teve bőgött, míg el nem hallgattatta egy szemébe fúródó nyíl. Ahmad kikapta a lándzsát az egyik őr kezéből, és odaügetett, ahol Józsua védte a sebesült banditát.
– Félre, Józsua! – emelte a lándzsát Ahmad. – Ezt be kell fejezni. Józsua körbenézett. Minden bandita és a banditák minden állata vagy halott volt, vagy haldoklott. Patakokban csörgedezett a vér a porban. A legyek már gyűltek is a lakomára. Józsua a halottak közt odament Ahmadhoz, és saját mellét a lándzsa hegye elé tartotta. Arcán könnyek csorogtak.
– Ez nem volt helyes!
– Banditák voltak. Ha mi nem öljük meg őket, ők ölnek meg minket, és elveszik mindenünket. A te istened, a te apád nem pusztítja el azokat, akik bűnt követnek el? Félre, Józsua, hadd legyen vége!
– Én nem vagyok az apám, és te sem vagy az. Nem ölheted meg ezt az embert.
Ahmad leengedte a lándzsát, és vészjóslóan ingatta a fejét.
– Úgyis meghal, Józsua.
Éreztem, hogy az őrök izegnek-mozognak. Nem tudták, mit tegyenek.
– Add a tömlődet! – mondta Józsua.
Ahmad odadobta neki, majd megfordította tevéjét, és visszaügetett az őrökhöz. Józsua a sebesült banditához ment, és megitatta. A bandita hasából egy nyílvessző állt ki, köntöse merő vér volt. Józsua gyengéden a férfi szemére tette a kezét, mintha el akarná altatni, azután hirtelen mozdulattal kirántotta a nyílvesszőt, és félredobta. A bandita meg sem rezzent. Józsua a sebre tette a kezét.
Amióta Ahmad rájuk parancsolt, az őrök meg sem mozdultak. Csak figyeltek. Pár perc múlva a bandita felült, Józsua pedig felállt és rámosolygott. Abban a pillanatban egy nyílvessző fúródott a bandita homlokába, és a férfi holtan dőlt el.
– Nem! – Józsua megpördült, szembe a karavánnal. Az őr, aki lőtt, még mindig fogta az íját, hátha kell még egy lövés. Józsua dühtől üvöltve, nyitott tenyerével a levegőbe csapott, mire az őr lerepült a tevéről a földre. – Elég! – üvöltötte Józsua. Amikor az őr felült, két szeme olyan volt az üregében, akár két ezüst hold. Megvakult.

Később, miután két napig egyikünk sem szólt (Józsuával a karaván végén kellett tevegelnünk, mert az őrök féltek tőlünk), levettem a vizes tömlőmet, majd Józsuának nyújtottam. Meghúzta, aztán visszaadta.
– Kösz – mosolygott, és ebből tudtam, hogy minden rendben lesz.
– Hé, Józsua, tegyél nekem egy szívességet.
– Mit?
– Emlékeztess rá, hogy soha ne bosszantsalak fel, oké?
Kabul városa öt göröngyös domboldalon épült, az utcák teraszszerűen futottak, az épületeket részben a domboldalba vájták be. Az építészetben nem látszott egyértelmű római vagy görög hatás, a magasabb épületeken cserepes tető volt, a sarkaknál felkunkorítva, amit Józsuával sokat látunk majd Ázsiában utazásunk későbbi szakaszán. A városiak jobbára rongyos, inas emberek voltak, akik arabnak néztek ki, csak az olívaolajban gazdag étrend okozta fényes bőr nélkül. Arcuk soványabb volt, összehúzta a fennsík hideg, száraz szele. A piactéren láttunk kínai kereskedőket és kalmárokat, és még több olyat, mint Ahmad és az őrei, akikről a kínaiak csak barbárokként beszéltek.
– A kínaiak annyira tartanak a népemtől – mesélte Ahmad –, hogy építettek egy falat, ami olyan magas, mint bármelyik palota, széles, akár a legszélesebb út Rómában, és tízszer olyan messzire nyúlik, mint ameddig a szem ellát.
– Ühüm – mondtam, magamban meg azt gondoltam: tudod, kinek vetítsél hülyeségeket, seggfej!
Józsua nem szólt Ahmadhoz a banditatámadás óta, de a nagy fal történetére elfintorodott.
– Ma egy fogadóban szállunk meg – mondta Ahmad. – Holnap pedig elviszlek titeket Boldizsárhoz. Ha korán indulunk, délre ott lehetünk, és akkor a mágus gondja lesztek, nem az enyém. Találkozunk a fogadó előtt pirkadatkor.
Aznap este a fogadós és a felesége fűszerezett bárányt és rizst szolgált fel nekünk, mellé meg valami sört, amit rizsből erjesztettek; kimosta torkunkból a két hónapos sivatagi út porát, és kellemesen elbágyadtunk tőle. Hogy spóroljunk a pénzünkkel, a fogadó ponyvateteje alatt béreltünk szalmazsákot, és habár jó érzés volt újra tetőt érezni a fejem fölött, hiányoztak a csillagok. Sokáig csak feküdtem, kicsit becsípve. Józsua az igazak álmát aludta.

Másnap Ahmad a fogadó előtt várt minket két őrrel és plusz két tevével.
– Induljunk! Nektek ez talán az utazás vége, de nekem csak egy kitérő.
– Mindkettőnknek dobott egy szelet kenyeret és egy darab sajtot, amiből azt vettem ki, hogy menet közben reggelizünk.
Kitevegeltünk Kabulból, be egy kanyonlabirintusba, ami keresztül-kasul kígyózott a hegyeken, melyek úgy nézek ki, mintha Isten agyagból megformálta volna őket, majd kint hagyta a napon száradni, így azok mély aranyszínre sültek, ami úgy szórta szét a napfényt, hogy az felfalt és megsemmisített minden árnyékot. Délre már fogalmam sem volt, milyen irányban haladunk, és arra se mertem volna megesküdni, hogy nem abban a kanyonban megyünk, ahol már többször jártunk, de Ahmad fekete őrei láthatóan ismerték a járást. Egy kanyar után végül meredek falhoz értünk, lehetett vagy hatvan méter magas, s abban különbözött a többi sziklafaltól, hogy ablakokat és balkonokat vájtak bele. Tömör kőből faragott palota volt. Az alján vasajtó állt, ami úgy nézett ki, mintha legalább húsz ember erejét igényelné a kinyitása.
– Boldizsár háza. – Ahmad letérdeltette a tevéjét, hogy le tudjon szállni. Józsua megbökött a botjával. – Hé, te ilyenre számítottál? – Nem tudom, mire számítottam. Talán valami... nemtom... kisebbre. – Visszatalálnál, ha muszáj lenne?
– Nem én. Te?
– Kizárt.
Ahmad odakacsázott a hatalmas ajtóhoz, és meghúzott egy zsinórt, amely egy lyukból lógott ki. Valahol bent méretes harang kondult meg. (Később megtudtuk, hogy egy gong.) A nagy ajtón kisebb ajtó nyílt ki, és egy lány dugta ki a fejét. – Na? – Kerek arca volt, keletiesen magas arccsontja, s szemei fölé kék szárnyakat festettek.
– Ahmad vagyok. Ahmad Mahadd Ubaidullagandzsi. Elhoztam Boldizsárnak a fiút, akire vár – mutatott felénk.
A lány nem volt meggyőzve.
– Kehes. Biztos, hogy ő az?
– Biztos. Mondd meg Boldizsárnak, hogy tartozik nekem.
– Ki van vele?
– Csak a hülye barátja. Őt nem számítom fel.
– Elhoztad a majomlábat?
– Igen, meg még más füveket és cuccokat, amiket Boldizsár kért.
– Jó, várj itt! – A lány becsukta az ajtót, de a következő másodpercben már újra megjelent. – Küldd be a két fiút! Boldizsár megvizsgálja őket, utána jöhet az üzlet.
– Fölösleges titokzatoskodni, némber, százszor üzleteltem már Boldizsárral. Na elég a piszmogásból, nyisd ki az ajtót!
– Csend! – kiáltott rá a lány. – A nagy Boldizsárral nem lehet gúnyolódni. A fiúk jönnek egyedül. – Azzal becsapta az ajtót. Fentről az ablakon át kiszűrődött a vihogása.
Ahmad undorodva rázta a fejét, és az ajtó felé intett.
– Menjetek! Nem tudom, Boldizsár miben sántikál, de menjetek! Józsua meg én leszálltunk, levettük a csomagunkat a tevéről, és odamentünk a hatalmas ajtóhoz. Józsua kérdőleg rám nézett, aztán a zsinórért nyúlt, de akkor kitárult az ajtó, épp annyira, hogy oldalvást beférjünk. Odabent szuroksötétet láttunk, s egyetlen keskeny fénycsíkot, ami viszont semmit nem árult el. Józsua megint rám nézett.
– Én csak a hülye, felár nélküli haverod vagyok – hajoltam meg. – Csak utánad.
Józsua átcsusszant az ajtón, én pedig követtem. Alig léptünk be, az ajtó mennydörgésszerű robajjal becsapódott, és mi ott álltunk a töksötétben. Láthatatlan dolgok suhantak el a lábam mellett. Komolyan. Éreztem.
Ekkor valami villant, és hatalmas, vörös füstfelhő emelkedett előttünk, amit valahonnan fentről jövő fény világított meg. Kénkőszaga volt, csípte az orromat. Józsua köhögött, és mindketten nekihátráltunk az ajtónak, ahogy egy alak lépett elő a füstből. Magas volt, akár két ember, de vékony. Hosszú, bíbor köntöst viselt, melyre arannyal és ezüsttel különös jeleket hímeztek, fejét csuklya takarta, így nem láttuk az arcát, csak vörös szemeket egy fekete mezőben. Úgy tartotta a lámpát, hogy jól lásson minket a fényénél.
– A Sátán – dörmögtem Józsuának. Annyira odalapultam az ajtóhoz, hogy éreztem, ahogy a rozsdapikkelyek a köntösömön át a bőrömbe nyomódnak.
– Ő nem a Sátán – felelte Józsua.
– Ki merészeli megzavarni erődítményem szentélyét? – dörögte az alak. Majdnem magam alá hugyoztam a hangjától.
– Názáreti Józsua vagyok – válaszolta Józsua. Igyekezett közömbösen beszélni, de azért megcsuklott a hangja. – Ez pedig Biff, szintén Názáretből. Boldizsárt keressük. Azt, aki Betlehemben járt sok-sok éve, amikor születtem. Lenne hozzá néhány kérdésem.
– Boldizsár nincs többé ebben a világban. – A sötét alak köntösébe nyúlt, és egy izzó tőrt vett elő, amit magasra tartott, majd saját mellkasába döfött. Valami robbant, valami villant, majd valami morgott, mint amikor megölnek egy oroszlánt. Józsuával megpördültünk, és vadul kerestük a vasajtó zárját. Mindketten összefüggéstelen, rémült hangokat hallattunk, amit úgy tudnék leírni, mint a rohanás verbális megfelelője: elnyújtott, ritmikus vonítás, ami csak akkor maradt abba, amikor tüdőnkből teljesen kifogyott a szusz.
Ekkor nevetést hallottam, és Józsua megragadta a karom. A nevetés erősödött. Józsua megfordított, szembe a bíborruhás halállal. A sötét alak ledobta csuklyáját, és egy férfi vigyorgó, fekete arcát és kopasz fejét láttam – egy nagyon magas férfit, de azért férfit. Széttárta köntösét, és láttuk, hogy valóban ember. Egy ember, aki két fiatal ázsiai nő vállán állt, őket takarta a köntös.
– Nyugi, csak szopatlak benneteket – vihogott.
Leugrott a nők válláról, nagy levegőt vett, majd kétrét görnyedt, úgy röhögött. Nagy, mogyorószín szeméből könnyek csorogtak.
– Látnotok kellett volna magatokat. Lányok, láttátok? – Az egyszerű vászonköntöst viselő lányok nem szórakoztak annyira önfeledten. Sőt, zavartnak és kicsit türelmetlennek látszottak, mintha szívesebben lennének bárhol máshol.
– Boldizsár? – kérdezte Józsua.
– Én vagyok – állt fel a férfi. Alig volt nagyobb nálam. – Sajnálom, ritkán fogadok látogatókat. Szóval te vagy Józsua.
– Én – felelte Józsua némi éllel.
– A pólya nélkül nem nagyon ismertelek meg. Ez a szolgád?
– A barátom, Biff.
– Vagy úgy. Hozd a barátod is! Gyertek beljebb! A lányok majd törődnek Ahmaddal.
Elindult egy folyosón a hegy belseje felé. Bíbor köntöse úgy lebegett mögötte, akár egy sárkány farka.
Álltunk az ajtónál, nem mozdultunk, amíg fel nem fogtuk, hogy ha Boldizsár befordul valamerre a lámpával, újra sötét borul ránk, úgyhogy utána eredtünk.
Ahogy futottunk a folyosón, belegondoltam, mekkora utat megtettünk, mi mindent hagytunk magunk mögött, és úgy éreztem, bármelyik pillanatban felfordul a gyomrom.
– Bölcs, mi? – kérdeztem Józsuától.
– Anyám sose hazudott nekem.
– Vagy csak nem tudsz róla.

12. fejezet

Túl aktív hólyagműködést tettetve sikerült lopva annyi időt töltenem a fürdőszobában, hogy befejezzem Máté evangéliumát. Én nem tudom, ki az a Máté, aki ezt írta, de az tuti, hogy nem a mi Máténk. Mert amíg a mi Máténk penge volt a számokban (ami el is várható egy adószedőtől), anélkül le sem tudta írni a nevét a porba, hogy három hibát ne ejtsen benne. Aki ezt az evangéliumot írta, másodkézből szerezte az információit. Vagy még inkább harmadkézből. Nem kritizálni vagyok itt, de már elnézést: meg sem említ engem. Egyszer sem. Tudom, hogy ezzel az alázatosságot sértem meg, amit Józsua tanított, de hát álljon már meg a gyorsvonat, a legjobb barátja voltam! Nem is szólva arról, hogy Máté (ha tényleg így hívják) nagy gonddal levezeti Józsua származását Dávid királytól, de miután megszületik és eljönnek hozzá a bölcsek, nem hallunk róla harmincéves koráig. Harmincéves koráig! Mintha semmi nem történt volna a jászol és aközött, hogy János megkeresztelt minket. Jézusom, ne már!
Na mindegy, most legalább tudom, miért támasztottak fel megírni ezt az evangéliumot. Ha az úgynevezett „Újszövetség” többi része is olyan, mint Máté könyve, akkor tényleg szükségük volt valakire, aki valóban ott is volt: rám.
Nem tudom elhinni, hogy meg sem említenek. Alig bírom fékezni magam, hogy rá ne kérdezzek Razielnél, mi a fene történt. Biztos száz évvel késett, hogy kijavítsa ezt a Mátét. Hű, ez az ijesztő gondolat: egy agyalágyult angyal mint szerkesztő. Ezt nem engedhetem.
És a befejezés? Azt honnan a fészkes fenéből szedte? Őrület! Kíváncsi vagyok, mit mond a következő fazon, az a Márk, de már nem várok túl sokat.

Az első, amit megfigyeltünk Boldizsár erődítményében, hogy nem voltak hagyományos szögek, csak hajlatok. Ahogy követtük a mágust afolyosókon egyik szintről a másikra, egyetlen derékszögű lépcsőt sem láttunk, mindenhol csak spirális rámpák kanyarogtak, és noha az erődítmény az egész sziklafalat elfoglalta, egyetlen helyiség sem volt egy ajtónál messzebb az ablaktól. A talajszint fölé érve mindig kaptunk fényt az ablakokból, és a nyomasztó érzés, ami a belépéskor elfogott bennünket, hamar elmúlt. A kőfalak sokkal sárgábbak voltak, mint a jeruzsálemi mészkő, de ugyanolyan simák. Összességében olyan benyomást keltett, mintha az ember egy hatalmas élő állat beleiben járkálna.
– Te építetted ezt a palotát, Boldizsár? – kérdeztem.
– Jaj, nem – felelte hátra sem fordulva. – Mindig is itt állt, nekem csak el kellett távolítanom a követ, ami kitöltötte.
– Aha.
Ajtókkal nem találkoztunk, de miriádnyi boltívet és díszkaput láttunk, melyek különböző alakú-méretű kamrákba nyíltak. Egy tojás alakú, gyöngyfüzérfüggönnyel fedett ajtó előtt elhaladva Boldizsár azt morogta: – Ez a lányoké.
– Lányok? – kérdeztem.
– Lányok? – kérdezte Józsua.
– Igen, lányok, ti tökfejek. Emberek, mint ti, csak okosabbak és jobb az illatuk.
Hát ezt én is tudtam. Mármint kettőt már láttunk, nem? Tudtam, mi az a lány.
Addig mentünk, míg el nem érkeztünk az egyetlen másik ajtóhoz (azon kívül, amelyen beléptünk), egy újabb hatalmas, vasalt szörnyeteghez, amit három karvastagságú vasretesz tartott zárva, meg egy súlyos rézlakat, amelyre különös jeleket véstek. A mágus megállt, fülét az ajtóhoz tapasztotta. Nagy arany fülbevalója nekikoccant az egyik retesznek. Felénk fordult, és először láttam tisztán, hogy a mágus, erős nevetése és ruganyos léptei dacára, nagyon öreg.
– Amíg itt vagytok, bárhová beléphettek, de ezt az ajtót sosem szabad kinyitnotok. Hsziong zai.
– Hsziong zai – ismételtem Józsuának, ha netán nem hallotta. – Hsziong zai – bólintott tökéletesen értetlenül.

Én szerintem az embert a csábítás hajtja, motiválja. Ha a haladás erény, akkor ez a legnagyobb ajándékunk. (Mert mi a kíváncsiság, ha nem intellektuális csábítás? És van-e fejlődés kíváncsiság nélkül?) Másrészről nevezhetünk-e egy ekkora gyengeséget ajándéknak, vagy pusztán tervezési hiba? A csábítás felelős az ember szenvedéséért, vagy inkább az ítélőképesség hiánya a csábítás idején? Röviden, ki a hibás? Az emberiség vagy a dilettáns tervezőmunka? Ugyanis nem tudok másra gondolni, mint hogy ha Isten sosem mondja Ádámnak és Évának, hogy kerüljék a tudás fáját, az emberi faj még mindig meztelenül szaladgálna, ámuldozva táncolna, és nagy élvezettel nevezgetné el a dolgokat a nassolás, a szunya és a kefélés közötti időben. Ugyanígy ha Boldizsár aznap szó nélkül elmegy a vasajtó előtt, talán soha rá se nézek még egyszer, ami pedig sok bajtól kímélt volna meg. Én vagyok a hibás a történtekért, vagy a csábítás kiötlője, Isten személyesen?

Boldizsár egy pompázatos terembe vezetett minket, ahol selyem lógott a mennyezetről, a padlót finom szőnyegek és párnák borították. Az alacsony asztalokat borral, gyümölccsel, sajttal és kenyérrel rakták meg.
– Pihenjetek és frissüljetek fel! – mondta. – Mindjárt jövök, csak befejezem az üzletet Ahmaddal. – Azzal elsietett, magunkra hagyva minket.
– Tudd meg ettől a fickótól, amit kell, aztán induljunk a következő bölcshöz! – mondtam Józsuának.
– Nem vagyok benne biztos, hogy ilyen gyorsan fog menni. Sőt, egy időre valószínűleg itt ragadunk. Talán évekre.
– Évekre? Józsua, a semmi közepén vagyunk, nem tölthetünk itt éveket.
– Biff, a semmi közepén nőttünk fel. Mi a különbség?
– A lányok.
– Mi van velük?
– Ne kezdd!
Nevetés hullámzott végig a folyosón, be a terembe, amit hamarosan Boldizsár és Ahmad követett, akik ledobták magukat a párnákra, és nekiláttak kajálni.
– Ahmad meséli, hogy megpróbáltál megmenteni egy banditát – mondta Boldizsár –, és közben megvakítottad az egyik emberét, pedig hozzá se értél. Nagyon érdekes.
Józsua leszegte a fejét.
– Mészárlás volt.
– Szomorú, de ne feledd Lao-ce szavait: „A fegyverek a balszerencse eszközei. Aki erőszakos, nem természetes halállal hal.”
– Ahmad – nézett a férfira Józsua –, mi lesz az őrrel, akit én...
– Már nincs hasznomra. Kár, mert ő volt a legjobb íjászom. Otthagyom Kabulban. Megkért, hogy adjam a fizetségét a feleségének Antiókhiában meg a másik felségének Dunhuangban. Gondolom, koldulni fog.
– Ki az a Lao-ce? – kérdeztem.
– Bőven lesz idő Lao-ce mesterről tanulni – felelte Boldizsár. – Holnap kijelölök nektek egy tanárt, aki a „csí”-re oktat, a Sárkány Lélegzetének ösvényére, de most csak egyetek és pihenjetek.
– El tudjátok hinni, hogy egy kínai ennyire fekete legyen? – nevetett Ahmad. – Láttatok már ilyet?
– Én már akkor a sámán leopárdbőrét viseltem, amikor apád még csak apró pötty volt a csillagok nagy folyamában, Ahmad. Még járni sem tudtál, én már mestere voltam az állatmágiának, és mire kiserkent a szakállad, megtanultam az egyiptomi mágikus szövegek összes titkát. Ha a kínai mesterek bölcsességében megtalálni a halhatatlanságot, addig leszek kínai, amíg nekem tetszik, bőröm színétől és születési helyemtől függetlenül.
Próbáltam belőni Boldizsár korát. A szavai alapján nagyon öreg lehetett, hiszen Ahmad sem volt fiatal, mégis fürgén mozgott, és amennyire láttam, megvolt minden foga, méghozzá tökéletes állapotban. Nem látszott rajta az aggkori gyengeség, ami a mi falunkban az öregeken.
– Hogyan tudsz ilyen életerős maradni, Boldizsár? – kérdeztem rá.
– Varázslattal – vigyorgott.
– Csak az Úr tud varázsolni – mondta Józsua.
Boldizsár az állát vakarva felelte: – Akkor gondolom az ő engedélyével, nem, Józsua?
Józsua válla megroggyant, szemét a padlóra szegezte.
Ahmadból kirobbant a nevetés.
– Az ő varázslata nem olyan titokzatos, fiúk. Boldizsárnak nyolc fiatal ágyasa van, azok szívják ki a mérget vén testéből, így marad fiatal.
– Szent faszent! Nyolc?! – Megdöbbentem. Begerjedtem. Irigykedtem.
– Annak a vasalt ajtajú szobának köze van a varázserődhöz? – kérdezte Józsua komoran.
Boldizsár vigyora lehervadt. Ahmad egyikről a másikra nézett.
– Megmutatom a szállásotokat – mondta Boldizsár. – Mosakodjatok meg és pihenjetek! Holnap elkezdjük a tanulást. Búcsúzzatok el Ahmadtól, egyhamar nem látjátok.

A szállásunk tágas volt, nagyobb, mint a ház, ahol felnőttünk, a padlón szőnyeg, a székek sötét, egzotikus fából készültek, és sárkányokat meg oroszlánokat faragtak rájuk, az asztalon pedig egy kancsó állt, és egy lavór a mosdáshoz. Mindkettőnk szobájában volt íróasztal és egy szekrény tele festő- meg írószerszámokkal, és még valami, amit eddig egyikünk se látott soha: ágy. Kettőnk szobáját csak feles fal választotta el, így ágyban fekve, elalvás előtt tudtunk beszélgetni, akár a sivatagban. Már az első éjjel éreztem, hogy Józsuát nagyon zavarja valami.
– Tudom, hogy zavar valami, Józsua.
– A banditák. Feltámaszthattam volna őket?
– Mindet? Nem tudom. Képes lettél volna rá?
– Ezen gondolkodom. Talán újra járhattak és lélegezhettek volna. Talán újra élhettek volna. De meg se próbáltam.
– Miért?
– Mert féltem, hogy megölnek és kirabolnak bennünket. Ahogy Boldizsár mondta: „Aki erőszakos, nem természetes halállal hal”.
– A Tóra meg azt mondja, szemet szemért, fogat fogért. Banditák voltak.
– De mindig azok voltak? Évek múlva is azok lettek volna?
– Aki bandita lesz, az is marad. Esküt tesznek. Különben se te ölted meg őket.
– De nem is mentettem meg őket. És megvakítottam azt az íjászt. Nem volt helyes.
– Dühös voltál.
– Az nem mentség.
– Hogyhogy nem mentség? Isten Fia vagy. Isten a Föld egész népességét eltörölte az árvízzel, amikor dühös volt.
– Nem tudom, így volt-e?
– Tessék?
– El kell mennünk Kabulba. Meg kell gyógyítanom annak az embernek a szemét, ha tudom.
– Józsua, ez a legkényelmesebb hely, ahol életemben voltam. Nem várhat az a Kabul?
– De. Talán.
Sokáig csendben volt, már azt hittem, elaludt. Én nem akartam aludni, de a banditákról se akartam dumcsizni.
– Hé, Jozsó!
– Hm?
– Szerinted mi van a vasajtó mögött? Hogy is nevezte?
– Hsziong zai.
– Ja, Hsziong zai. Szerinted az mi?
– Fogalmam sincs, Biff. Majd kérdezd meg az oktatódat.

– Hsziong zai azt jelenti: „Végzet Háza” a feng shui szóhasználatban – adta meg a választ Örömteli Orgazmus Isteni Táncának Apró Lába. Egy alacsony kőasztal előtt térdelt, melyen agyagból készült teáskanna és teáscsészék helyezkedtek el. Aranysárkányokkal szegett vörös selyemköntöst viselt, amit fekete selyemövvel kötött meg. A haja fekete és egyenes volt, és olyan hosszú, hogy csomót kötött rá, nehogy a földet söpörje, miközben felszolgálja a teát. Szív alakú arca volt, bőre sima, akár a csiszolt alabástrom, és ha tartózkodott is valaha életében a napon, már semmi jele nem maradt. Faszandálját selyemszalagok tartották, és lába, mint a nevéből sejthető, aprócska volt. Három nap tanulás után szedtem össze annyi bátorságot, hogy rákérdezzek a vasajtóra.
Kecsesen töltötte a teát, de minden hűhó nélkül, mint ahogy előző három nap is. Ezúttal azonban, mielőtt nekem nyújtotta volna, belecseppentett a nyakában láncon lógó üvegcséből.
– Mi van az üvegben, Örömke? – Így hívtam. A teljes neve alkalmatlan volt beszélgetésre, a többi rövidítésre pedig (Apró Láb, Isteni Tánc, Orgazmus) nem reagált túl jól.
– Méreg – felelte Örömke. Ajka félénken és lányosan, szeme azonban ezer év ravaszságával mosolygott.
– Aha. – Belekortyoltam. Zamatos és illatos tea volt, mint máskor, de ezúttal éreztem benne valamicske keserű ízt is.
– Kitalálod, mi lesz a mai feladat, Biff?
– Azt hittem, elmondod, mi van a Végzet Házában.
– Nem, az nem a mai feladat. Boldizsár nem akarja, hogy tudjátok, mi van ott. Tippelj!
Az ujjaim és a lábujjaim elkezdtek bizseregni, és hirtelen ráébredtem, hogy a fejbőröm már teljesen elzsibbadt.
– Megtanítasz, hogyan kell olyan robbanóport készíteni, amit Boldizsár az érkezésünkkor használt?
– Nem, te butus. – Örömke nevetése zene volt, akár a köveken futó patak tiszta csörgése. Gyengéden meglökött, mire felborultam és moccanni se bírtam. – A mai lecke... mondhatom?
Nyögtem. Mást nem bírtam. A szám is megbénult.
– A mai lecke: ha valaki mérget tesz a teádba, ne idd meg.
– Ööö – szörcsögtem.

– Látom, Örömteli Orgazmus Isteni Táncának Apró Lába beavatott, mit tart az üvegcsében a nyakában – nevetett a mágus, majd hátradőlt a párnákon. – Meghalt? – kérdezte Józsua.
A lányok párnákra fektették merev testemet Józsua mellé, majd felpolcoltak, hogy lássam Boldizsárt. Mennyei Nedvek Hatos Számú Gyönyörű Kapuja, akivel akkor találkoztam először, így még nem volt rá becenevem, csöpögtetett valamit a szemembe, hogy ne száradjon ki, mivel pislogni se tudtam.
– Nem, nem halt meg – felelte Boldizsár. – Csak ellazult. Józsua megbökött, én meg ugye nem reagáltam.
– Jól ellazult.
Mennyei Nedvek Hatos Számú Gyönyörű Kapuja odaadta Józsuának a szemcseppeket tartalmazó fiolát, majd a többi lánnyal együtt távozott. Lát és hall minket? – kérdezte Józsua.
– Igen, tökéletesen.
– Hé, Biff, képzeld, a „csí”-ről tanulok – üvöltötte a fülembe. – Itt áramlik körülöttünk. Nem lehet látni, hallani vagy érezni, de itt van.
– Nem kell kiabálnod – mondta neki Boldizsár. És is ezt mondtam volna, ha képes vagyok beszélni.
Józsua csöppentett párat a szemembe.
– Bocs. – Majd Boldizsárhoz fordult. – Honnan való ez a méreg?
– Egy kínai bölcsnél tanultam a receptet, aki a császár udvari méregkeverője volt. Ő tanított meg erre, meg még számos varázslatra az öt elemmel.
– Minek kell egy császárnak méregkeverő?
– Ilyet csak egy paraszt kérdez.
– Ilyet pedig csak egy seggfej válaszol.
Boldizsár nevetett.
– Hát legyen, csillagok gyermeke. Komolyan feltett kérdés komoly választ érdemel. Egy uralkodónak sok ellenségétől kell megszabadulnia, de ami még fontosabb, sok ellensége van, aki pedig tőle akar megszabadulni. A bölcs többnyire ellenszereket kotyvasztott.
– Akkor erre is van ellenszer? – bökött meg újra Józsua.
– Mindent a maga idejében. Igyál még bort, Józsua! El akarom neked mondani a Tao három ékkövét. A Tao három ékköve a könyörület, a mértéktartás és az alázat...
Egy óra múlva négy kínai lány jött értem, feltörölték a padlót, ahol összenyálaztam, és visszavittek a szállásomra. A nagy vasajtó mellett elhaladva kaparászást hallottam, és egy hang a fejemben azt mondta: „Hé, kölyök, nyisd ki az ajtót”, de a lányok a jelek szerint nem hallották. A szobámban a lányok megfürdettek, belém töltöttek valami erőlevest, aztán letettek az ágyra, és lecsukták a szememet.
Hallottam, hogy Józsua belép a szobájába, és lefeküdni készül.
– Boldizsár azt mondja, Örömkével beadatja majd az ellenszert, de előbb meg kell tanulnod a leckét. Azt mondja, a kínaiak így tanítanak. Fura, nem?
Ha képes lettem volna hangot kiadni, azt felelem, hogy fura bizony.

Csak hogy tudjátok, Boldizsárnak nyolc ágyasa volt, a nevük pedig: Örömteli Orgazmus Isteni Táncának Apró Lába, Mennyei Nedvek Hatos Számú Gyönyörű Kapuja, Holdtölte Arany Fényének Kísértője, Takaró Alatt Birkózó Két Kutya Finom Kiválósága, Bensőséges Barátság Három Alagútjának Női Őre, Felhők Mennyei Puhaságnak Selyempárnája, Borsóhüvely Kacsaszószban Ropogós Tésztával és Zsu.

Eltöprengtem a nevek eredetén meg minden – egyik ágyas szebb volt, mint a másik, akármilyen sorrendbe rakta is őket az ember, ami azért bizarr –, közben hetek teltek el, és már nem bírtam tovább a kíváncsiságot, ami úgy kaparta az agyamat, akár macska a kosár fedelét, hát az egyik ritka alkalmat megragadva, amikor kettesben maradtam Boldizsárral, rákérdeztem:
– Miért Zsu?
– A Zsuzsanna rövidítése.
Na tessék.
A teljes nevük esetlen volt, kínaiul meg úgy hangzott, mint amikor egy zsák ezüstneműt dob le az ember a lépcsőn (ring, tong, jang, ving, stb), úgyhogy Józsuával eldöntöttük, így hívjuk őket:
Örömke Hatos
Kétkutya Hold
Alagút
Párna
Hüvely
és persze
Zsu
Mert ezt már nem tudtuk rövidíteni.
Az ellátmányt egy csoport férfi hozta kéthetente Kabulból, ám ezenkívül a nyolc lány csinált mindent az erődben. Az eldugott hely és a nyilvánvaló gazdagság dacára nem voltak őrök. Ezt furcsálltam.

Az elkövetkező hetekben Örömke megtanított a betűkre, hogy el tudjam olvasni a könyveket: Az Isteni Elixírek, avagy a Sárga Császár Kilenc Háromlábú Állványa meg A Folyékony Gyöngy Kilenc Ciklusa és a Halhatatlan Istenek Kilenc Elixírjének Könyve. Az volt a terv, hogy miután kiművelem magam ebben a két ősi szövegben, tudok segíteni Boldizsárnak a halhatatlanság kutatásában. Mellesleg ezért voltunk ott, ezért követte Boldizsár a csillagot Betlehembe Józsua születésekor, ezért utasította Ahmadot, hogy várjon egy afrikai mágust kereső zsidó fiúra. Boldizsár a halhatatlanságot kereste, és azt hitte, Józsua a kulcs. Na persze ezt akkor még nem tudtuk.
Igen nagy figyelemmel tanulmányoztam az írásjeleket, amiben segített, hogy meg se bírtam moccanni. Kétkutya és Párna (akiket kéjsóvárságukról neveztek el, ami a jelek szerint nagy testi erővel járt) minden reggel kiemelt az ágyból, rányomott a latrinára, megfürdetett, erőlevest öntött belém, majd elvitt a könyvtárba, és feltámasztott egy székre, ahol Örömke kínai írásjelekre oktatott, amelyeket nedves ecsettel festett egy nagy palatáblára. Néha a két lány maradt, és testemet különböző pozitúrákba állították, amin nagyokat mulattak, és bár bosszankodnom kellett volna a megaláztatáson, őszintén szólva hamarosan az lett a bénaságban töltött napjaim csúcspontja, amikor Párna és Kétkutya kislányosan vihogott körülöttem.
Délben Örömke szünetet tartott, két-három lány elvitt a latrinára, levest töltött belém, majd kíméletlenül és szándékoltan felizgattak, míg Örömke vissza nem tért, és tapsolva el nem küldte őket, egy jó szidás után. (Aprócska lába ellenére Örömke volt az ágyasok vezére.)
A szünetek alatt néha Józsua is eljött meglátogatni a könyvtárba.
– Miért festettétek kékre? – kérdezte.
– Jól áll neki a kék – felelte Hüvely. Kétkutya és Alagút ott álltak az ecsettel, és művükben gyönyörködtek.
– Nem lesz boldog, ha megkapja az ellenszert, annyit mondhatok – csóválta a fejét Józsua, majd hozzám fordult: – Tudod, tényleg jól áll neked a kék. Beszéltem Örömkével az érdekedben, Biff, de szerinte még nem tanultad meg a leckét. De megtanultad, ugye? Egy picit tartsd vissza a levegőt, ha igen.
Visszatartottam.
– Gondoltam. – Józsua lehajolt, és a fülembe suttogott. – A vasajtós szobáról van szó. Arra akarnak megtanítani minket. Van egy olyan érzésem, hogy ha kérdezek róla, én is melléd kerülök. – Felállt. – Mennem kell. Három ékkövet kell megtanulnom. Most a könyörületet nyomom. Nem olyan nehéz, mint ahogy hangzik.

Két napra rá reggel Örömke lépett a szobámba teával. Sárkányos kimonójából előhúzta az apró üveget, és a szemem elé tartotta.
– Látod a két dugót? Az egyik oldalt a fehéret, a másikon a feketét? A fekete a méreg, ami benned van. A fehér az ellenszer. Azt hiszem, megtanultad a leckét.
Válaszul csorgattam a nyálam, reménykedve, hogy nem keverte össze a kupakokat.
A csésze fölött megbillentette az üveget, majd a teát a számba öntötte. A fele az ingemre folyt.
– Lassan hat. Ahogy semlegesíti a mérget, kicsit kellemetlen lehet.
Örömke kimonójának kivágásába ejtette az üveget, homlokon csókolt, majd otthagyott. Ha képes lettem volna rá, kacarászok a kék festéken, ami a szájára kenődött. Hahaha!

„Kicsit kellemetlen”, mondta ő. Tíz napig nem éreztem semmit, aztán hirtelen minden beindult. Képzeljétek el, hogy reggel a langymeleg ágyból... nem is tudom... lángoló olajba hemperegtek.
– Szent Jozefás, mindjárt lekaparom a bőrömet!
A szállásunkon voltam, egy órával azután, hogy megkaptam az ellenszert. Boldizsár küldte Józsuát, hogy keressen meg, és vigyen a könyvtárba. Látni akarta, hogy vagyok.
Jozsó a homlokomra tette a kezét, de az ilyenkor szokásos megnyugvás helyett úgy éreztem, mintha forró billogot nyomott volna rá.
– Kösz, de nem segít.
– Egy fürdő?
– Próbáltam. Jesszus, megőrülök! – Körbe-körbeugráltam, mert egyszerűen nem bírtam magammal.
– Talán Boldizsár tud segíteni.
– Menjünk! – mondtam. – Képtelen vagyok itt ülni.
Elindultunk a folyosón lefelé, a több szinttel lejjebbi könyvtárba. Az egyik spirál rámpán elkaptam Józsua karját.
– Jozsó, nézd meg ezt a rámpát, nem látsz semmit?
Megnézte a felszínét, majd az oldalát.
– Nem. Kéne?
– És a falakon és a mennyezeten és a padlón? Ott se?
Józsua körülnézett. – Tömör kő?
– Ja, de más? Nézd meg jól! Gondolj a házakra, amelyeket Széforiszban építettünk. Most sem veszel észre semmit?
– Nincsenek szerszámnyomok?
– Pontosan – bólintottam. – Tudod, az elmúlt két hétben sokat bámultam a falakat meg a mennyezetet. Sehol egyetlen véső-, csákány- vagy kalapácsnyom. Mintha ezeket a termeket a szél vájta volna ki évezredek alatt. De te is tudod, hogy nem így történt.
– Mire akarsz kilyukadni?
– Arra, hogy többről van itt szó, mint amit Boldizsár és a lányok elmondanak nekünk.
– Kérdezzünk rá!
– Nem lehet, Jozsó. Hát nem érted? Úgy kell rájönnünk arra, hogy mi folyik itt, hogy közben ők ne tudják.
– Miért?
– Miért, miért. Mert amikor utoljára kérdeztem valamit, megmérgeztek. És azt hiszem, ha Boldizsár nem gondolná úgy, hogy tudsz valamit, amit ő nem, sosem kaptam volna ellenszert.
– De nem tudok semmit.
– Talán mégis, csak magad se tudod, de mégse kérdezgetheted, hogy mi az. Fondorlatosnak kell lennünk. Trükközni. Cselezni.
– De én nem vagyok képes ilyesmire.
Átkaroltam barátom vállát.
– Nem mindig olyan fasza dolog messiásnak lenni, mi?

13. fejezet

– Na erről van szó – mondta az angyal elégedetten.
Igen? Hol volt akkor, amikor szükségünk lett volna rá meg az ő igazságosztó kardjára Boldizsár erődjében? Valószínűleg Görögországban lófrált, és birkózást nézett.
– Szét tudnám rúgni annak a stricinek a strici seggét! – ugrált az ágyon az angyal, öklét rázva a tévére.
– Raziel, az Úr angyala vagy, ő profi birkózó, szerintem egyértelmű, hogy szét tudnád rúgni a strici seggét. – Már napok óta ez megy. Az angyal új hobbit talált. A portáról már tucatszor felszóltak, és kétszer felküldtek egy londinert, hogy lecsöndesítsék az angyalt. – Amúgy meg nem komolyan csinálják, le van dumálva az egész.
Raziel úgy nézett rám, mintha pofon csaptam volna.
– Ne gyere megint ezzel! Ezek nem színészek. – Csinált egy hátraszaltót az ágyon. – Hohó, láttad? A csaj megkente egy székkel. Ez az, bébi! Na ezt hívom én tökös csajnak.
Ez van. Talk show-kban üvöltő barmok, szappanoperák és birkózás. És az angyal úgy vigyázza a távirányítót, akár a szövetség ládáját.
– Ezért nem kapnak az angyalok szabad akaratot – mondtam neki. – Pont ezért. Mert ilyen szarokat néznétek.
– Igen? – Raziel levette a hangot, napok óta először. – Akkor áruld el nekem, Lévi, akit Biffnek hívnak, ha azzal, hogy ezt nézem, én meggyalázom azt a kis szabadságot, amit ezért a feladatért kaptam, mit mondanál a saját népedről?
– A népem alatt az emberiséget érted? – húztam az időt. Nem rémlett, hogy előtte az angyal egyetlen értelmes dolgot is mondott volna. Nem voltam felkészülve ilyesmire. – Hé, ne engem hibáztass! Kétezer éve halott vagyok. Én nem engedtem volna, hogy ilyesmi történjen.
– Ühüm – hümmögött az angyal, kezét karba téve, kis terpeszben. Ezt a pózt valami gengszter-rappertől tanulta az MTV-n.
Keresztelő Jánostól kábé annyit tanultam, hogy minél hamarabb beismered, hogy hibáztál, annál hamarabb követhetsz el új, jobb hibákat. Ezt, ja, és hogy ne dühítsem fel Salomét, az is nagy lecke volt.
– Oké, elcsesztük – adtam fel.

Amikor odaértünk a könyvtárba, Boldizsár a súlyos sárkányasztalnál ült, sajtot evett, és bort kortyolgatott, miközben Alagút és Hüvely nyúlós, sárga viaszt öntöttek kopasz fejére, és apró lapátkával szétkenték. Az oktatásomhoz használt táblát félrerakták, nekitámasztották a tekercsekkel és kódexekkel zsúfolt polcoknak.
– Jól áll neked a kék – fogadott Boldizsár.
– Ja, mindenki ezt mondja. – A festéket nem lehetett lemosni, de legalább már nem viszketett.
– Üljetek le! Töltsetek bort! A sajtot ma reggel hozták Kabulból. Kóstoljátok meg!
Leültünk a mágussal szemben. Jozsó pedig hűen önmagához, tanácsomat semmibe véve azonnal rákérdezett, mi van a vasajtó mögött. A vidám varázsló arca egyből elkomorult.
– Vannak titkok, amikkel meg kell tanulni együtt élni. Nem mondta a te istened Mózesnek, hogy senki sem nézhet az ő arcába? Ezt a próféta el is fogadta. Neked is el kell fogadnod, hogy soha nem tudod meg, mi van a vasajtó mögött.
– Ismeri a Tórát, a Prófétákat és az Írást – mondta nekem Józsua. – Boldizsár többet tud Salamonról, mint Izrael bármelyik rabbija vagy papja. – Ez remek, Jozsó. – Odanyújtottam neki egy darab sajtot, majd Boldizsárhoz fordultam. – De megfeledkezel Isten seggéről.
Ha ez ember egész életében a messiással lóg, ráragad valami a Tórából. – Hogyan? – nézett rám a mágus, ám ebben a pillanatban a lányok megragadták a megkeményedett viaszburok szélét, amely Boldizsár fején képződött, és egy gyors mozdulattal lerántották. – Aú! Gonosz hárpiák! Nem tudnátok szólni? Kifelé!
A lányok vihogtak, elégedett mosolyukat legyezőik mögé rejtve, amelyekre szilvavirágot és fácánt festettek. Kiszaladtak a könyvtárból, kislányos nevetésük ott csengett a folyosón.
– Nincs erre egyszerűbb módszer? – érdeklődött Józsua.
– Szerinted ha lenne, kétszáz év alatt nem találtam volna meg? – meredt rá mérgesen Boldizsár.
Józsua kezéből kiesett a sajt. – Kétszáz év?
– Ha találsz egy divatos hajviseletet, tarts ki mellette – kotyogtam közbe. – Nem mintha ezt hajnak lehetne nevezni ugyebár.
Boldizsár nem értékelte a humoromat.
– Mi van Isten seggével?
– És szerintem egyébként divatosnak sem lehet nevezni. – Azzal felálltam, és az egyik polcról levettem a Tórát, amit már korábban kiszúrtam. Szerencsére kódex volt, akár a mai könyvek, különben fél óráig bontogathattam volna a tekercset, és eközben elveszik a drámai hatás. Gyorsan felütöttem az Exodusnál. – Igen, erről a részről van szó. „Orcámat azonban nem láthatod, mert nem láthat engem ember úgy, hogy életben maradjon.” Igaz? Na ekkor Isten ráteszi kezét Mózesre, és azt mondja: „Azután elveszem a kezemet, és megláthatsz hátulról, mert orcámat senki nem láthatja meg.”
– Szóval?
– Szóval Isten megengedte Mózesnek, hogy lássa a seggét, vagyis a te példád alapján tartozol nekünk Isten hátsójával. Várjuk a választ. Nos? Mi is a helyzet azzal a vasajtóval?
Briliáns voltam. Elhallgattam, és a győzelmet ízlelgetve tanulmányoztam kék körmeimet.
– Ez a legostobább dolog, amit valaha hallottam – jelentette ki Boldizsár. Pillanatnyi zavarán már felülkerekedett, és újra felöltötte a Mester nyugodt, szórakozott pózát. – Mit szólnátok, ha azt mondanám, hogy veszélyes rátok nézve tudni, mi van az ajtó mögött, de miután befejeztétek a tanulást, nemcsak hogy megtudjátok, de nagy erőt is nyertek ebből a tudásból? Ígérem, ha úgy látom, hogy készen álltok, megmutatom, mit rejt az ajtó. De meg kell ígérnetek, hogy szorgalmasan tanultok. Ígéritek?
– Megtiltod, hogy kérdezzünk? – kérdezte Józsua.
– Nem, nem, csak pillanatnyilag megtagadok néhány választ. Higgyétek el, időből rengeteg van.
Józsua hozzám fordult.
– Még mindig nem tudom, mit is kéne itt megtanulnom, de abban biztos vagyok, hogy még nem tanultam meg. – Tekintetével könyörgött, hogy ejtsük a témát. Belegyeztem. Nem igazán vonzott a kilátás, hogy megint megmérgezzenek.
– És mennyi ideig fog ez tartani? – kérdeztem Boldizsárt. – Mármint a tanulás.
– Van, aki évekig tanulja a csí természetét. Amíg itt vagytok, gondoskodom rólatok.
– Évekig? Meggondolhatjuk?
– Csak nyugodtan. Most mennem kell a lányokhoz. Szeretik csupasz mellüket a fejemnek dörgölni, miután leviaszozták. Ilyenkor még tükörsima.
Nagyot nyeltem. Józsua elvigyorodott, és rám nézett. Gyakran eszembe jutott, képes-e kikapcsolni a képzeletét, amikor muszáj. Biztos. Különben fel nem foghatom, hogyan tudott volna legyőzni annyi kísértést. Én viszont a képzeletem rabja voltam, ami most éppen Boldizsár fejmasszázsával volt tele.
– Maradunk – mondtam gyorsan. – Tanulunk. Megtesszük, amit kell. Józsuából kitört a röhögés, majd visszafogta annyira, hogy beszélni tudjon.
– Igen, maradunk és tanulunk, Boldizsár, de előbb el kell mennem Kabulba elintézni valamit.
– Hát hogyne – felelte Boldizsár. – Holnap mehettek. Az egyik lány majd elkísér, de most jó éjszakát.
Azzal a varázsló elvonult, Józsua megadta magát a röhögőgörcsnek, én pedig azon morfondíroztam, hogyan néznék ki kopaszon.

Reggel Örömke sivatagi kalmárruhában jött be hozzánk: bő köntös, puha bőrcsizma, pantalló. Haját feltűzte a turbán alatt, kezében hosszú lovaglóostort tartott. Végigvezetett egy keskeny folyosón, be a hegy gyomrába, majd egy sziklafal tetején bukkantunk elő. Kötéllétrán felmásztunk egy fennsíkra, ahol Párna és Zsu vártak három felnyergelt és rövid utazásra előkészített tevével. A fennsíkon valóságos kiskertet találtunk, több ólat, bennük csirkék, kecskék és néhány disznó.
– Nem semmi lesz ezeket a tevéket levinni a kötéllétrán – véltem. Örömke csúnyán nézett rám, majd turbánja szárnyát arca elé kötötte, hogy csak a szeme látszott ki. – Van levezető út. – Ostorával megveregette a tevéje oldalát, és elügetett. Józsuával felmásztunk a mi állatunkra, és követtük.
A hegyről levezető úton éppen elfért egy illegő-billegő teve, de amint leértünk a sivatagba, már meg sem találtuk volna az utat, ha nem tudjuk, hogy ott van. Újabb biztonsági intézkedés az őrök nélküli erődnek, gondoltam.
Az utazás közben Józsuával többször megpróbáltuk Örömkét szóra bírni, de ideges volt, csak kurtán válaszolt, sokszor meg egyszerűen előreügetett és faképnél hagyott minket.
– Biztos elkeseríti, hogy nem kínozhat – spekuláltam.
– Azt meg is tudom érteni – bólogatott Józsua. – Hagyhatnád, hogy a teve megharapjon. Attól mindig jobb kedvre derülök.
Szó nélkül otthagytam. Baromi irritáló, amikor az ember kitalál egy olyan forradalmi dolgot, mint a szarkazmus, aztán amatőrök meggyalázzák.
Kabulba érve Örömke vezetésével a megvakított őr után kérdezősködtünk minden vak koldusnál, akivel csak találkoztunk a piactéren.
– Nem láttak egy vak íjászt, aki tevekaravánnal érkezett alig egy hete? Józsua meg én mögötte csámborogtunk, és nagyon próbáltunk nem vigyorogni, ahányszor visszanézett ránk. Józsua szeretett volna rámutatni a hibára Örömke módszerében, én viszont élvezkedni akartam a maflaságában, mintegy passzív bosszú gyanánt, amiért megmérgezett. Az erődbeli hozzáértésének és magabiztosságának nyoma sem maradt. Egyértelműen nem illett ide, én pedig ezt nagyon élveztem.
– Tudod – magyaráztam Józsuának –, amit Örömke csinál az ironikus, pedig nem direkt van. Ez a különbség az irónia és a szarkazmus között. Az irónia lehet spontán, a szarkazmus ellenben akarat kérdése. A szarkazmus nem jön magától.
– Komolyan?
– Minek is vesztegetem rád az időmet?
Még egy óráig élveztük Örömke keresését, majd a látókhoz irányítottuk, azok között is a tevekaravánosokhoz. Ezután hamarosan egy templomhoz küldtek minket, a vak őr állítólagos kéregetőhelyéhez.
– Ott is van – mutatott Józsua egy rongykupacnak látszó alakra, aki a templomba ki-be menőknek bólogatott.
– Eléggé megviselte a dolog – véltem. Csodálkoztam, hogy az őr, az egyik legéleterősebb (és legijesztőbb) ember, akit valaha láttam, ilyen hamar ennyire szánalmas teremtménnyé alacsonyodott. Na persze nem számoltam bele a teátrális jelleget.
– Nagy igazságtalanság történt itt – jelentette ki Jozsó. Odament az őrhöz, és szelíden a vállára tette a kezét. – Testvérem, azért jöttem, hogy csillapítsak szenvedéseden.
– Könyörüljetek meg a vakon – lengette fatálját az őt.
– Nyugodj meg! – tette tenyerét a vak szemére Józsua. – Amikor elveszem a kezem, újra látni fogsz.
Láttam Józsua arcán, mennyire erőlködik, miközben koncentrál. Könnyek csordultak ki szeméből, és csöpögtek a járókövekre. Eszembe jutott, Antiókhiában milyen könnyedén gyógyított, és megértettem, hogy az erőlködés nem a gyógyítás eredménye, hanem a bűntudaté, amiért eleve ő okozta a férfi vakságát. Amikor elvette a kezét, és odébb lépett, ő meg az őr együtt borzongtak meg.
Örömke ellépett mellőlünk, és eltakarta az arcát, mintha rossz szagot érezne.
Az őr a semmibe meredt, csak úgy, mint előtte, de a szeme már nem volt fehér.
– Látsz? – kérdezte tőle Józsua.
– Látok, de nem valami jól. Ennek az embernek kék a bőre.
– Ja, ő tényleg kék. A barátom, Biff, nem emlékszel?
– Mindig kék voltál?
– Nem, csak nemrég váltottam.
Az őr mintha csak most vette volna észre Józsuát, és csodálkozása gyűlöletbe fordult. Rongyaiból tőrt rántott, és Józsuára ugrott. Egyetlen csapással átdöfte volna barátom mellkasát, ha Örömke az utolsó pillanatban ki nem rúgja alóla a lábát. Így is azonnal felpattant, hogy újra támadjon. Sikerült időben felkapnom a kezem, és mutatóujjammal szemen bökni a férfit. Örömke tarkón rúgta, ő pedig kínlódva roskadt a földre.
– A szemem! – sírt.
– Bocsi – mondtam.
Örömke odébb rúgta a kést, én meg visszalöktem Józsuát.
– Jobban tennéd, ha kicsit tartanád a távolságot, amikor újra meglát.
– De én csak segíteni akartam rajta – mondta Józsua. – Hiba volt, hogy megvakítottam.
– Jozsó, őt ez nem érdekli. Csak azt tudja, hogy az ellensége vagy. Hogy el akar pusztítani.
– Mennünk kell – mondta Örömke. Megfogta Józsua egyik karját, én a másikat, és elvezettük, mielőtt az őr magához tért volna.
Örömke kapott egy bevásárlólistát Boldizsártól, ezért egy darabig kerestünk valami cinnarabit nevű ásványt, amiből higanyt tudunk kivonni, meg mindenféle fűszereket és festékeket. Józsua kábán botladozott utánunk, amíg oda nem értünk egy kereskedőhöz, aki azt a fekete babot árulta, amiből az Antiókhiában megízlelt fekete ital készült.
– Vegyünk! – kérte Örömkét. – Vegyél nekem, légy szíves!
Hát Örömke vett, Józsua meg úgy dajkálta a zsákot, akár egy csecsemőt, egész vissza az erődig. Az út nagy részében szó nélkül tevegeltünk, de amikor a nap lement, és majdnem odaértünk a fennsíkra felvezető rejtett úthoz, Örömke odaügetett mellém.
– Hogy csinálta? – kérdezte.
– Micsodát?
– Láttam, hogy meggyógyította annak a férfinak a szemét. Hogy csinálta? Sok varázslatot tudok, de ő nem mondott ráolvasást, nem kevert főzetet.
– Nagyon erős varázslat. – Hátranéztem, Józsua hall-e minket, de ő csak a zsákot szorongatta és motyogott magában, mint egész úton. Gondolom, imádkozott.
– Mondd el, hogy csinálta! – kérlelt Örömke. – Megkérdeztem tőle is, de ő csak néz maga elé és mormog.
– Elmondom, hogy csinálja, ha elmondod, mi van a vasajtó mögött.
– Azt nem lehet, de talán megegyezünk másban. – Elhúzta arca elől a turbán végét, és rám mosolygott. Igézően gyönyörű volt a holdfényben. Még férfiruhában is. – Ezer módon tudok örömet szerezni a férfiaknak, és ezt szívesen meg is mutatom neked.
– Jó, de nekem ebből mi a hasznom? Mire jó nekem, ha tudom, hogy kell örömet szerezni a férfiaknak?
Örömke lekapta fejéről a turbánját, és a tarkómra húzott vele. Apró porfelhő lebbent fel. – Hülye vagy, kék, és ha legközelebb megmérgezlek, olyannal csinálom, amire nincs ellenszer.
Még a bölcs, kiismerhetetlen Örömkét is fel lehet húzni. Mosolyogtam.
– Elfogadom szegényes ajánlatodat – mondtam olyan lenézően, ahogy csak egy kamasz tudja. – És viszonzásul megtanítom a mi mágiánk legnagyobb titkát. Saját találmányom. Úgy nevezzük: szarkazmus.
– Ha hazaérünk, igyunk kávét! – szólalt meg Józsua.

Meglehetős kihívás volt elnyújtani annak magyarázatát, Józsua hogyan adta vissza az őr látását, főleg mivel gőzöm se volt róla, de gondos félrevezetés, összezavarás, kifogás, ravaszkodás és totális baromságok révén képes voltam ezt a nem-tudást több hónapnyi fenséges kefélésre váltani a gyönyörű Örömkével és szépséges kegyencnőivel. Valahogy a sürgető kérdés, hogy mi is lakozik a vasajtó mögött, valamint Boldizsár erődjének más rejtélyei háttérbe szorultak; napközben a feladatokat végeztem, amiket a varázsló kitűzött elém, miközben fejemben az éjszakai játékok kombinációit és permutációit számolgattam. Volt rá némi esély, hogy Boldizsár megöl, ha megtudja, hogy megmerítkezem ágyasainak bűbájában, de hát a lopott gyümölcs nem éppen ettől édesebb? Ó, ha az ember fiatal és szerelmes... (nyolc kínai ágyasba).
Ezalatt Józsua a rá jellemző lelkesedéssel tanult, nem kicsit a kávénak köszönhetően, amit minden reggel ivott, míg szinte át nem lyukasztotta a padlót a lendülete.
– Ezt nézd meg, Biff! Látod? Konfuciusz mester azt mondja: „Viszonozd a bántást igazsággal, a kedvességet kedvességgel.” Lao-ce meg azt: „Viszonozd a bántást kedvességgel.” Érted? – táncolt körbe, maga után húzva a tekercset. Abban bízott, hogy osztom lelkesedését az ősi szövegek iránt. És én próbáltam is. De tényleg.
– Nem, nem értem. A Tóra azt mondja: „Szemet szemért, fogat fogért.” Na ez igazság.
– Pontosan. Szerintem Lao-cének van igaza. A kedvesség megelőzi az igazságot. Ha büntetéssel akarsz igazságot szolgáltatni, csak még több szenvedést okozol. Az meg hogy lehetne jó? Ez az igazi reveláció!
– Ma megtanultam, hogyan főzzek koshúgyból robbanószert – dicsekedtem.
– Az is jó.
Ez a nap bármelyik szakában megtörténhetett. Józsua az éjszaka közepén kirobogott a könyvtárból, megzavart egy komplex, olajos sokszögezésben Hüvellyel és Párnával és Alagúttal – miközben Hatos megismertetett minket ötszáz, különböző méretű és anyagú jádeistennel –, elfordult, amíg magamra kaptam egy törülközőt, majd valami kódexet nyomott a kezembe, hogy olvassak el egy részt, miközben ő lelkesen csámcsogott egy rég halott bölcs szavain.
– A Mester szerint „a felsőbbrendű ember kibírja a szükséget, viszont az alsóbbrendű zabolátlanul a végletekig megy”. Rólad beszél, Biff. Te vagy az alsóbbrendű.
– Annyira büszke vagyok – mondtam, ahogy néztem Hatost, aki csüggedten pakolta el isteneit az előmelegített réztokba. – Kösz, hogy idejöttél elmondani.
Azt a feladatot kaptam, hogy sajátítsam el a waidant, ami a külső dolgok alkímiája. Ezt a fizikai elemek manipulálásával érem el. Józsua eközben a neidant tanulja, azaz a belső dolgok alkímiáját. Ő a tudását saját természetének megértése révén szerzi meg, amelyet a mesterek műveinek meditációjával ér el. Ezért aztán míg Józsua könyveket és tekercseket olvasott, én higanyt és ólmot kevertem, foszfort és kénkövet, faszenet és bölcsek kövét, így próbálva megtalálni a Tao isteni természetét. Józsua azt tanulta, hogyan legyen Messiás, én meg hogy hogyan mérgezzek meg embereket és robbantsak fel ezt-azt. A világ teljesen rendben volt. Én is boldog voltam, Józsua is boldog volt, Boldizsár is boldog volt, a lányok... nos a lányoknak elég dolguk akadt. Habár mindennap elmentem a vasajtó előtt (és a kíváncsi hang nem tágított), már nem érdekelt igazán, mi van mögötte, mint ahogy a válaszok sem érdekeltek azokra a kérdésekre, amelyeket Józsuával együtt feltettünk nagylelkű mesterünknek.
Mire észbe kaptunk, már elröppent egy év, majd még kettő, és máris Józsua tizenhetedik szülinapját ünnepeltük az erődben. Boldizsár kínai finomságokat készíttetett a lányokkal, és késő éjjelig boroztunk. (Jóval később, miután visszatértünk Izraelbe, mindig kínai kaját ettünk Józsua szülinapján. Úgy tudom, hagyomány lett, és nem csak nekünk, akik ismertük Józsuát, hanem a zsidóknál szerte a világon.)
– Gondolsz néha az otthonra? – kérdezte tőlem Józsua a szülenapjának éjjelén.
– Néha.
– Mire gondolsz?
– Marira. Néha a tesóimra. Néha a szüleimre. De Marira mindig.
– Azóta annyit tapasztaltál, és most mégis Marira gondolsz?
Józsuát egyre kevésbé érdekelte a bujálkodás lényege. Eleinte azt hittem, ez a tanulmányai mennyiségének tudható be, de aztán megértettem, hogy érdeklődése Mari emlékével együtt halványul.
– Józsua, én nem amiatt emlékszem Marira, ami az indulás előtti éjszaka történt. Nem azért mentem oda, hátha szeretkezünk. Még csókot sem reméltem. Azért gondolok Marira, mert a szívemben helyet csináltam neki, és az a hely üres. Mindig is az lesz. Mindig is az volt. Téged szeretett.
– Sajnálom, Biff. Nem tudom, ezt hogyan gyógyíthatnám meg. Ha tudnám, megtenném.
– Tudom, Jozsó. Tudom. – Nem akartam tovább beszélni erről, de ő is megérdemelte, hogy könnyítsen a lelkén, és ha nem nekem, hát kinek? – Te gondolsz az otthoniakra?
– Igen. Ezért is kérdeztem. Tudod, a lányok ma szalonnát sütöttek, és arról eszembe jutott.
– Hogyhogy? Nem emlékszem, hogy otthon valaha is szalonnát sütöttünk volna.
– Persze, de ha itt ennénk egy kis szalonnát, az otthoniak sosem tudnák meg.
Erre már felkeltem és odamentem a szobáinkat elválasztó kis falhoz. Az ablakon beömlő holdfényben Józsua arca olyan idegesítően világított, ahogy néha szokott.
– Józsua, Isten Fia vagy. A Messiás. Ami azt jelenti... a francba... hogy zsidó vagy! Nem ehetsz szalonnát.
– Isten nem bánja, ha megkóstoljuk. Érzem.
– Komolyan? A paráználkodásról nem gondolta meg magát?
– Nem.
– Maszturbálás?
– Nem.
– Gyilkosság? Lopás? Hamis tanúzás? Felebarátod felesége és a többi? Egyik se?
– Nem.
– Csak a szalonna. Érdekes. Az ember azt hinné, Ézsaiás könyvében kéne lenni valaminek a szalonnáról.
– Ja, érdekes, nem?
– Már bocs, Jozsó, de ennél több kell majd, hogy bejelentsd Isten országát. Nem állíthatunk haza azzal, hogy „Szevasztok, én vagyok a Messiás. Isten azt akarja, hogy egyetek szalonnát.”
– Tudom. Még sokat kell tanulnunk. De legalább a reggeli érdekesebb lesz.
– Te figyelj, Jozsó! Inkább aludjál.

Ritkán láttam Józsuát, jószerével csak étkezéskor és este elalvás előtt. Szinte minden időmet lefoglalta a tanulás, és hogy segítsek a lányoknak rendben tartani az erődöt, Józsua meg szinte minden idejét Boldizsárral töltötte. Végül ez lett a bajok forrása.
– Ez így nem jó, Biff – mondta Örömke kínaiul. Elég jól megtanultam a nyelvet, hogy ne kelljen görögöt vagy latint használnia. – Boldizsár túl közel kerül Józsuához. Újabban már alig-alig hív minket az ágyába.
– Ugye ezzel nem azt akarod mondani, hogy Boldizsár és Józsua, ööö, pásztorosat játszanak? Mert tudom, hogy nem így van. Józsua ezt nem teheti. – Persze az angyal azt mondta, nem ismerhet nőt, azt nem mondta, hogy nem ismerhet görényképű, vén, afrikai varázslókat.
– Á, az nem érdekel, ha addig dugnak, hogy kigúvad a szemük. De Boldizsár nem lehet szerelmes. Szerinted miért vagyunk nyolcan? – Azt hittem, simán pénzkérdés.
– Nem tűnt fel, hogy soha egyikünk se tölt két éjszakát egymás után Boldizsárral, vagy hogy nem is beszélünk vele azon túl, ami a feladatunkhoz kell?
Feltűnt, csak eszembe se jutott, hogy ez valami különleges dolog.
– Szóval? – kérdeztem.
– Szóval szerintem kezd beleszeretni Józsuába. És az nem jó.
– Hát ebben egyetértek. Legutóbb se voltam boldog, amikor valaki beleszeretett. De ez miért érdekes?
– Azt nem árulhatom el. De a Végzet Házából egyre több zaj hallatszik. Segítened kell. Ha igazam van, meg kell állítanunk Boldizsárt. Holnap reggel megfigyeljük őket, miközben beállítjuk a csí áramlását a könyvtárban.
– Nem, Örömke. Semmi könyvtárbeli csí. Ott tök nehéz cuccok vannak. Ki nem állhatom a könyvtárcsít.
Csí vagy Kí: a sárkány lehelete, az örök energia, amely átjár mindent; ideális, egyensúlyi helyzetben félig jin és félig jang, félig fény és félig sötét, félig férfi és félig nő. Valamiért a könyvtár csíje mindig felborult, míg a többi szobában, ahol csak párnák meg pehelysúlyú bútorok voltak, ott meg mindig tök rendben volt. Gyanítottam, hogy ennek köze lehet ahhoz, hogy Örömke élvezte, amikor nehéz bútorokat tologattat velem.

Másnap délelőtt Örömkével bementünk a könyvtárba, hogy a csí átirányítása közben Józsua és Boldizsár után kémkedjünk. Örömke egy bonyolult rézszerkezetet hozott, amit csí-órának nevezett, és ami elvileg képes volt érzékelni a csí-áramot. A mágus észrevehetően bosszús lett, amint beléptünk.
– Muszáj ezt pont most?
Örömke meghajolt. – Nagyon sajnálom, mester, de vészhelyzet. – Felém fordult, és úgy parancsolt, akár egy római centurió. – Húzd odébb azt az asztalt, nem látod, hogy a tigris heréjén áll? Aztán a székeket fordítsd az ajtó felé, hogy a sárkány köldökén álljanak. Örülhetünk, hogy senki nem törte el a lábát.
– Ja, örüljünk – feszültem neki a hatalmas faragott asztalnak, azt kívánva, bárcsak Örömke hozott volna még egy-két lányt. Már három éve tanultam a feng-shuit, de még egy csepp csít se bírtam észlelni, akár ment, akár jött. Józsua úgy tette rendben magában a megfoghatatlan energia kérdését, hogy azt mondta, ez csak a keleti kifejezése annak, hogy Isten mindenben jelen van. Lehet, hogy a spirituális megértésben ez segített neki, de a bútorok mozgatásakor annyit ért, mint egy idomított bárány.
– Segítsek? – ajánlkozott Józsua.
– Nem! – pattant fel Boldizsár. – A szobámban folytatjuk. – Az ajtóban az öreg varázsló visszafordult, és parázsló szemmel nézett Örömkére meg rám. – És nem szeretném, ha zavarnának. Semmilyen körülmények között, értve vagyok?
Majd megfogta Józsua vállát, és kivezette.
– Ennyit a kémkedésről – lihegtem.
Örömke megnézte a csí-órát, és megpaskolta a kalligráfiai eszközökkel megpakolt szekrényt. – Ez pontosan a bika szarván áll, feltétlenül odébb kell vinni.
– Elmentek. Már nem kell színlelnünk.
– Ki színlel? A szekrény az összes jint a folyosóra vezeti, közben a jang meg kering, mint a ragadozó madár.
– Örömke, elég. Tudom, hogy csak kamuzol.
Leengedte a rézszerkentyűt.
– Nem is.
– De igen. – És akkor úgy gondoltam, kicsit bepróbálkozom, hátha. – Ebben a szobában tegnap ellenőriztem a jangot. Tökéletes egyensúlyban van.
Örömke négykézlábra ereszkedett, bemászott az egyik hatalmas faragott sárkányasztal alá, és összegömbölyödve sírni kezdett.
– Nem megy ez nekem. Boldizsár azt akarja, hogy mind megtanuljuk, de én sose értettem. Ha az Ezer Kellemes Érintés Elegáns Kínzása kell, azt tudom. Ha meg akarsz valakit mérgezni, kasztrálni vagy felrobbantani, itt vagyok, de ez a feng-shui olyan... olyan...
– Hülyeség? – segítettem.
– Nem. Olyan nehéz. És most feldühítettem Boldizsárt, és még mindig nem tudjuk, mi történik közte és Józsua között. Márpedig tudnunk kell.
– Én megtudhatom – mondtam, körmömet a köntösömön tisztogatva. – De értenem kell, miért akarjátok tudni.
– Mi a terved?
– Olyan ravasz, cseles módszereket tudok, amelyekhez képest a ti kínai alkímiátok és energiacuccotok egyszerű kis semmiség.
– Na, most ki kamuzik?
Túllőttem a célon azzal, hogy elővettem az „ősi héber tudást szexuális szívességért” trükköt, amíg végül odáig mentem, hogy kijelentettem, én kaptam a Tízparancsolatot, és építettem a szövetség ládáját. (Na és? Nem az én hibám. Józsua sosem engedett Mózesnek lenni, amikor kiskorunkban ezt játszottuk.)
– Ha megtudom, mi folyik, elmondod, amit tudsz?
A főágyas elegánsan lakkozott körmét rágva megfontolta. – Ígéred, hogy nem mondod el senkinek? Még Józsua barátodnak se? – Ígérem.
– Akkor megegyeztünk. Csak ne felejtsd el a leckét, amit a Háború művészetéből tanultunk!
Sun Tzu szavaira gondoltam, amit Örömke tanított: Légy rendkívül elmés, egész az alaktalanságig. Légy rendkívül titokzatos, egész a hangtalanságig. Így lehetsz az ellenség sorsának alakítója. Hát gondosan megfontoltam a stratégiát, különböző helyzeteket képzeltem és vetettem el, végül elérve a tökéletes, mégis egyszerű tervhez, amit pontosan időzítve beindítottam. Aznap éjjel, ahogy feküdtem az ágyamban, Józsua meg az övében, minden titokzatosságomat és elmésségemet bevetettem:
– Hé, Jozsó, Boldizsár fajtalankodni akar veled?
– Nem!
– És te vele?
– Dehogyis!
– Szerinted szeretné?
Egy pillanatig hallgatott. – Újabban nagyon figyelmes. És nevet mindenen, amit mondok. Miért kérdezed?
– Mert Örömke szerint nem lenne jó, ha beléd zúgna.
– Hát ha fajtalankodni akar, akkor én mondom, nagyon-nagyon csalódott lesz.
– Nem, ennél rosszabb a helyzet. Örömke nem árulja el, de sokkal-sokkal rosszabb.
– Biff, tudom, hogy te nem fogod fel, de én úgy vélem, Isten Fiával fajtalankodni nagyon-nagyon rossz dolog.
– Igaz. De szerintem Örömke olyasmire gondol, ami a vasajtóval kapcsolatos. Amíg rá nem jövök, mi az, ne engedd, hogy Boldizsár beléd zúgjon.
– Fogadok, hogy ő hozta a mirhát – csettintett Jozsó. – A rohadék, ő hozza a legolcsóbb ajándékot, most meg fajtalankodni akar. Anyám mondta, hogy a mirha egy hét alatt tönkre is ment.
Említettem már, hogy Józsua nem volt oda a mirháért?

14. fejezet

Eközben a hotelszobában:
Raziel feladta, hogy profi birkózó legyen, és inkább visszatért a Pókember-álmához. Akkor döntött így, amikor rámutattam, hogy a Teremtés könyvében Jákob birkózik egy angyallal és nyer. Röviden: az ember legyőzte az angyalt. Raziel makacskodott, hogy ő bizony nem emlékszik erre a részre, én meg már majdnem kihoztam a Bibliát a fürdőszobából, hogy az orra alá dugjam, de éppen elkezdtem Márk evangéliumát, és nem akartam elveszteni a könyvet.
Azt hittem, Máté rosszul mesél, amiért Józsua születésétől egyből a keresztelőre ugrott, de Márk még a születéssel se bíbelődik. Mintha Józsua felnőttként ugrott volna ki Zeusz fejéből. (Oké, félrement a metafora, de értitek, miről beszélek.) Márk a keresztelővel kezdi Józsua harmincéves korában! Honnan szedték ezeket a történeteket? „Egyszer találkoztam egy bárban egy taggal, aki ismert egy tagot, akinek a nővérének a legjobb barátja ott volt Názáreti Józsua keresztelőjénél, és így mesélte. Kábé.”
Na mindegy, Márk legalább egyszer említ engem. Akkor is minden összefüggés nélkül, mintha csak ültem volna karba tett kézzel, Józsua meg arra tévedt, és megkért, hogy kövessem. Márk a Légiónak nevezett démonról is beszél. Emlékszem Légióra, hogyne emlékeznék. De ahhoz képest, amivel Boldizsárnál találkoztunk, Légió csak egy anyámasszony katonája.

– Megkérdeztem Boldizsárt, belém van-e zúgva – mondta Józsua vacsora közben.
– Jaj, ne – nyögött Örömke. A lányoknál ettünk. Nagyon jó illat volt, és a lányok a vállunkat masszírozták közben. Pont erre volt szükségünk a napi kemény tanulás után. – Nem lett volna szabad elmondani neki. Mit felelt?
– Hogy még nincs teljesen túl egy durva szakításon, még nem kész egy új kapcsolatra, mert időre van szüksége, hogy tisztába kerüljön saját magával, és szeretné, ha csak barátok maradnánk.
– Hazudik – vélte Örömke. – Száz éve nem szakított senkivel.
– Jozsó, te annyira hiszékeny vagy – róttam meg. – A férfiak az ilyesmiben mindig hazudnak. Ezért baj, hogy nem ismerhetsz nőket: nem érted a férfiak legalapvetőbb természetét.
– Azaz?
– Hazug disznók vagyunk. Bármit mondunk, csak hogy megkapjuk, amit akarunk.
– Igaz – értett egyet Örömke. A többi lány is bólogatott.
– De Konfuciusz szerint a felsőbbrendű ember soha, még egy étkezés erejéig sem cselekszik az erény ellen.
– Na persze, de a felsőbbrendű ember anélkül is kap nőt. Én mirólunk, többiekről beszélek.
– Szóval aggódnom kéne az utazás miatt, amire el akar vinni? Örömke a többi lánnyal együtt komoran bólogatott.
– Nem tudom – mondtam. – Miféle utazás?
– Azt mondja, csak pár hét. El akar menni egy templomba valami hegyi városban. Szerinte azt a templomot még Salamon építtette. A Pecsét Templomának hívják.
– És neked miért kell menned?
– Meg akar mutatni valamit.
– Hohó.
– Hohó – visszhangozták a lányok, akár egy igazi görög kórus, csak persze kínaiul.

A Józsua és Boldizsár indulása előtti héten sikerült rábeszélnem Hüvelyt egy roppant kockázatos dologra, amikor ő lesz a soros Boldizsár ágyában. Nem azért választottam őt, mert ő volt a lányok közül a legatletikusabb és legügyesebb; nem is azért, mert ő tudott a legjobban lopózni; hanem mert ő tanított meg, hogyan öntsem ki bronzból a nevem kínai írásjegyeit, és meg lehetett bízni benne, hogy pontos másolatot készít a Boldizsár nyakában viselt kulcsról. (Ó, igen, volt kulcsa a vasajtónak. Örömkéből kiszedtem, hogy Boldizsár hol tartja, de tudtam, ő túl hűséges ellopni. Hüvely viszont lazábban vette a lojalitást, és újabban elég sok időt töltöttem vele.)
– Mire visszatérsz, kiderítem, mi folyik itt – súgtam Józsuának, amikor felmászott a tevére. – De te is próbálkozz Boldizsárnál!
– Fogok. Csak vigyázz! Ne csinálj semmit, míg nem vagyok itt! Azt hiszem, ennek az utazásnak, akármiért is megyünk, valahogy köze van a Végzet Házához.
– Csak körülnézek. Vigyázz magadra!
A lányokkal a fennsíkon álltunk és integettünk Józsuának meg a mágusnak, amíg el nem tűntek szem elől, majd egyenként leereszkedtünk a kötéllétrán a sziklába vájt átjáróhoz. A bejáratban meg az alagútban épp elfért az ember, ha meggörnyedt, és nekem mindig sikerült bevágnom a könyököm vagy a vállam, így megmutathattam, hogyan káromkodom négy nyelven.
Mire az elemek terméhez értünk, ahol a Kilenc Elixír művészetét gyakoroltam, Hüvely beizzította a kis kemencét, és rézöntecseket töltött egy kis kőkockába. A viaszlenyomatról viaszmásolatot, arról pedig gipszmintát készítettünk, amit felhevítettünk, hogy kifolyjon belőle a viasz. Egyetlen esélyünk volt megönteni a kulcsot, mert miután a fém kihűl a gipszmintában, csak úgy tudjuk kiszedni, ha széttörjük a gipszet.
Amikor ez megtörtént, Hüvely feltartott valamit, ami úgy nézett ki, mint egy pálcára tűzött rézsárkány.
– Ez aztán kulcs – csettintettem. Eddigi életem során csak behemót vaszárakat láttam, amelyekhez nem ilyen elegáns cuccok tartoztak.
– Mikor akarod használni? – kérdezte Hüvely. A szeme elkerekedett, mint egy izgatott gyereké. Ilyenkor szinte beleszerettem, de szerencsére mindig elvonta a figyelmemet Örömke kulturáltsága, Párna anyáskodása, Hatos kézügyessége vagy az adott napon éppen rám pazarolt kedvességük. Tökéletesen megértettem, Boldizsár miért nem akar beleesni egyikbe sem. Józsua helyzetét azonban nehezebb volt felfogni, mert szeretett a lányokkal lenni, ő a Tórából mesélt nekik, azok meg viharsárkányokról és majomkirályokról. Azt mondta, a nőkben van valami velük született kedvesség, amit férfiaknál nem tapasztalt, és ezt szereti bennük. Az, hogy képes ellenállni a vonzerejüknek, jobban megdöbbentett, mint bármilyen csoda, amit az évek során láttam tőle. Azt nem tudtam elképzelni, milyen lehet valakit feltámasztani, de egy gyönyörű nőt visszautasítani, ahhoz elképesztő bátorság kell.
– A többi az én dolgom – mondtam Hüvelynek. Nem akartam, hogy még jobban belekeveredjen, hátha balul ütnek ki a dolgok.
– Mikor? – kérdezte. Mármint hogy mikor szándékozom kinyitni az ajtót.
– Ma éjjel, amikor ti mind átvonultok a kellemes álmok birodalmába – feleltem, és kedvesen megcsiklandoztam az orrát, mire jót kuncogott. Akkor láttam utoljára egy darabban.

Éjjelente az erőd termeit az ablakokból beszűrődő hold- és csillagfény világította meg. Akárhová mentünk, mindenhová agyag olajlámpát kellett vinnünk, amitől a gyenge narancsszín fényt felfaló folyosók kígyószerű kanyarjai még inkább egy hatalmas lény bendőjének tűntek. Ennyi itt töltött év után sötétben is tudtam a járást az erőd fő lakrészeiben, úgyhogy nem gyújtottam meg a lámpát, amíg el nem értem a lányok szállását. Ott megálltam, és kicsit hallgattam a szuszogásukat.
A lányok gyöngyfüggönyös bejáróját elhagyva meggyújtottam a lámpát az egyik tűzpálcával, amit azokból a vegyszerekből készítettem, amelyekből a fekete robbanószert is csináltuk. A tűzpálca halkan sercent, ahogy végighúztam a falon. Megesküdtem volna, hogy hallom a visszhangját kicsit odábbról. A vasajtó felé közeledve éreztem a kénkő illatát, és különösnek találtam, hogy a tűzpálca illata velem maradt. Aztán az ajtónál ott állt Örömke, kezében egy olajlámpával és a tűzpálca maradványával, amivel meggyújtotta.
– Mutasd a kulcsot! – mondta.
– Milyen kulcsot?
– Ne add a hülyét! Láttam az öntőminta maradványát az elemek termében.
Előhúztam a kulcsot az övem alól, és odaadtam neki. A lámpafénynél megvizsgálta, erre-arra forgatva.
– Hüvely csinálta – jelentette ki. – A kulcsról is ő vett mintát? Bólintottam. Örömke nem tűnt dühösnek, és különben is Hüvely volt egyedül annyira jártas a fémművességben, hogy képes legyen rá, akkor minek tagadni?
– Az lehetett a legnehezebb – morfondírozott Örömke. – Boldizsár vehemensen őrzi a kulcsot. Meg kell kérdeznem tőle, hogyan terelte el a figyelmét. Az ilyesmi még jól jöhet, nem igaz? Mindkettőnknek – mosolygott csábosan, majd az ajtó felé fordult, és félretolta a kulcslukat takaró rézlemezt. Abban a pillanatban úgy éreztem, mintha egy jéghideg tőrt húztak volna végig a gerincemen.
– Ne! – kaptam el a kezét. – Ne. – Olyan undor fogott el, hogy összeszorult mindenem. – Nem szabad.
Örömke megint elmosolyodott, és eltolta a kezem.
– Sok csodálatos dolgot láttam már itt, de soha egyik se volt ártalmas. Te tervelted ki, biztos te is legalább annyira tudni akarod, mi van bent, mint én.
Tényleg meg akartam állítani, még a kulcsot is megpróbáltam elvenni tőle, de elkapta a karom, és megnyomta egy ponton, de úgy, hogy az egész bal oldalam elzsibbadt. Majd kérdőn felhúzta szemöldökét, hogy „Biztosan meg akarod próbálni? Tudod, mire vagyok képes”, én meg hátraléptem.
Bedugta a sárkánykulcsot a zárba, és háromszor elfordította. Egy nagyon-nagyon finom szerkezet kattanását hallottam, aztán Örömke kihúzta a kulcsot, és eltolta a három súlyos vasreteszt. Ahogy kitárta az ajtót, levegő fújt ránk, és mintha valami elhúzott volna mellettünk. Aztán kialudt a lámpám.

Józsua később elmondta, mi történt vele, abból próbálom összerakni az időrendet. Ahogy Örömkével a Végzet Házának ajtaját tártuk ki, Józsua és Boldizsár a kietlen hegyekben táboroztak a mai Afganisztán területén. Az éjszaka hűvös volt, a csillagok hideg kék fénnyel ragyogtak, akár a magány vagy a végtelen. Kenyeret és sajtot ettek vacsorára, majd közel ültek a tűzhöz, és megosztották az utolsó flaska erődbeli bort, ami Boldizsárnak aznap már a második volt.
– Meséltem már a próféciáról, amely miatt elindultam a keresésedre a születésedkor, Józsua?
– Beszéltél a csillagról. Anyám is beszélt róla.
– Igen, hárman követtük a csillagot. A véletlen folytán találkoztunk a hegyekben Kabultól keletre, és együtt fejeztük be az utazást, de a csillag csak a navigációban segített, nem amiatt indultunk útnak. Azért keltünk útra, mert mindegyikünk remélt valamit az út végén.
– Engem?
– Igen, de nem csak téged, hanem amit állítólag te hoztál. A templomban, ahová most igyekszünk, van néhány nagyon régi agyagtábla, a papok szerint még Salamon idejéből, melyek egy olyan gyerek jöttét jósolják, akinek hatalma lesz a gonoszon, és legyőzi a halált. Azt írják, nála lesz a halhatatlanság kulcsa.
– Én meg a halhatatlanság? Kizárt.
– Szerintem meg nem, csak még te se tudsz róla.
– Nem, tutira nem – csóválta fejét Józsua. – Igaz, hogy támasztottam fel halottakat, de sosem sokáig. A gyógyításba egész belejöttem, de a „feltámasztalak halottaidból” még nem működik. Még tanulnom kell.
– Ezért is tanítalak, és ezért viszlek most a templomba, hogy magad olvasd el a táblákat. Benned kell, hogy legyen a halhatatlanság ereje.
– Nincs. Komolyan, gőzöm sincs róla.
– Kétszázhatvan éves vagyok, Józsua.
– Hallom, de akkor sem tudok segíteni. Azért jól nézel ki. Ekkor Boldizsár hangján már átütött az elkeseredés.
– Józsua, tudom, hogy van hatalmad a gonosz fölött. Biff mesélt az antiókhiai démonűzésről.
– Kicsik voltak – szerénykedett Józsua.
– Remélem, a halál fölött is van hatalmad, vagy nekem annyi.
– Amit tudok, ipámtól kapom. Nem alku kérdése.
– Józsua, engem egy démonnal kötött egyezség tart fiatalon. Ha nincs meg az erőd, ami a próféciában áll, sosem leszek szabad, sosem lesz békém, sose szerethetek. Életem minden egyes pillanatában a démonra kell ügyelnem. Ha az akaratom kudarcot vall, olyan pusztítás vár a világra, mint még soha.
– Tudom én, milyen ez. Én például nem ismerhetek nőt. Habár nekem angyal mondta, nem démon. De tudod, azért néha nagyon nehéz. Nagyon bírom az ágyasaidat. A múlt éjjel Párna megmasszírozta a hátamat a napi kemény tanulás után, és erre olyan nagy...
– Hű, az arany vesepecsenyéjét! – ugrott talpra Boldizsár, rémülettől elkerekedett szemmel. Elkezdett felpakolni a tevére. Úgy hadonászott a sötétben, mint akinek elment az esze. Józsua odament, próbálta megnyugtatni, nehogy rohamot kapjon.
– Mi az? Mi az?
– Kiszabadult! – nyögte a mágus. – Segíts pakolni. Vissza kell mennünk. A démon kiszabadult!

Reszketve álltam a sötétben, vártam hogy lesújtson a katasztrófa, kitörjön a zűrzavar, fájdalom és dögvész szabaduljon el... ám Örömke akkor tűzpálcát gyújtott, és azzal a felizzította a lámpánkat. Egyedül voltunk. A vasajtó nyitva állt, mögötte egy nagyon kis szoba, szintén vassal bevonva. Akkora, hogy épp elfért benne egy kis ágy meg egy szék. A fekete vasfalakat aranyozott jelképekkel töltötték meg: pentagramok, hexák és még tucatnyi jel, amit sosem láttam. Örömke a falhoz tartotta a lámpát.
– Ezek megtartó jelek – mondta.
– Hangokat hallottam innét.
– Amikor kinyitottam az ajtót, nem volt bent semmi. Mielőtt a lámpa kihunyt, beláttam.
– Akkor mitől hunyt ki?
– Huzat?
– Nem hinném. Valami hozzám ért.
Akkor valamelyik lány felsikoltott, majd a többiek is csatlakoztak hozzá. A színtiszta rémület és fájdalom ősi sikolyai voltak ezek. Örömke szemét elfutotta a könny.
– Mit tettem...?
Elkaptam a ruhája ujját, és a lányok szállása fele rángattam. Útközben felkaptam két súlyos lándzsát, amelyek egy falikárpitot tartottak, és az egyiket a kezébe nyomtam. A kanyarokban narancssárga fényt pillantottam meg elöl, és hamarosan láttam, hogy törött olajlámpákból lángok nyaldossák a kőfalakat. A sikoltozás még magasabbra váltott, de a kórusból minden pillanatban eltűnt egy hang, míg végül csak egyetlenegy maradt. A lányok szállásába vezető gyöngyfüggönyös átjáróhoz közeledve az a sikoly is elhalt, majd egy levágott fej gurult elénk. A teremtmény átlépett a függönyön, rá se hederítve a falakat beborító lángokra, hatalmas teste betöltötte az átjárót, hüllőszerű bőre a vállán a falat súrolta, hegyes füle pedig a plafont. Karomszerű kezében az egyik lány véres torzóját tartotta.
– Hé, kölyök – szólalt meg olyan hangon, mint amikor kardot fennek kövön. Tányérnagyságú szeméből sárga fény áradt. – Hát mit mondjak, jó sokáig tartott.

Útban vissza az erődbe, Boldizsár mesélt Józsuának a démonról:
– El Kaplak a neve, huszonhetedik rendű angyal, pusztító angyal a bűnbeesés előttről. Amennyire meg tudom állapítani, Salamon elsőnek őt idézte meg, hogy segítsen megépíteni a nagytemplomot, de valami rosszul sült el, és Salamon egy dzsinn segítségével visszapaterolta a démont a pokolba. Jó kétszáz éve találtam meg Salamon pecsétjét és a démont megidéző varázsigét a Pecsét Templomában.
– Á, szóval ezért hívják így. Azt hittem, a sok elfolyatott gyertya pecsétje miatt.
– Évekig voltam oltárszolga és tanultam a papokkal, mire bejuthattam a pecséthez, de mi pár év a halhatatlanságoz! Elnyertem a halhatatlanságot, de csak amíg a démon a földön marad. És amíg a földön marad, addig etetni kell, Józsua. Ez az átok, ami a pusztító angyal gazdájára száll. Etetni kell.
– Nem értem. Az akaratodon él?
– Nem, emberekkel táplálkozik. Csak az akaratom tartja kordában, vagyis tartotta; amíg meg nem építettem a vasszobát, ahol aranyszimbólumokat tettem a falra, azok őrzik a démont. Már húsz éve tartom az erődben, amit vele építtettem meg, úgyhogy eléggé neheztel rám. Addig minden pillanatban velem volt, akárhová mentem.
– Nem vonzott ellenségeket rád?
– Nem. Csak az evőalakjában látható, amúgy csak én látom El Kap-lakot. A nem evő alakjában kicsi, mint egy gyerek, és ártalmatlan. Csak hihetetlenül bosszantó. Viszont amikor eszik, tíz könyök magas, és fél mancsával simán kettétép egy embert. Nem, az ellenségek nem jelentenek problémát. Szerinted miért nincsenek őrök az erődben? A lányok érkezése előtti években megtámadtak banditák. Legendájukat még ma is regélik Kabulban, és azóta senki nem próbálkozott. Az a baj, hogy ha az akaratom meginog, El Kaplak újra a világra szabadul, ahogy Salamon idejében. Nem tudom, mi állíthatná meg.
– És nem tudod visszaküldeni a pokolba?
– A pecséttel és a megfelelő varázsigével igen, ezért is megyek a Pecsét Templomába. És ezért vagy velem. Ha te vagy az Ézsaiás által megjövendölt Messiás, és rólad beszélnek az agyagtáblák a templomban, akkor Dávid és egyúttal Salamon leszármazottja vagy. Vissza tudod küldeni a démont, ugyanakkor megkímélni engem attól, ami akkor vár rám. – Miért, mi történik veled, ha visszakerül a pokolba?
– Utolér az igazi korom. Ami mostanra annyi lehet, mint a köveké. De neked megadatott a halhatatlanság. Megakadályozhatod, hogy ez történjen velem.
– Szóval ha ez a pokolbéli démon szabadon van, és mi Salamon pecsétje vagy a varázsige nélkül térünk vissza az erődbe, akkor mi lesz?
– Remélem, az akaratommal féken tarthatom. A szoba eddig mindig bevált. Nem tudtam, tényleg nem tudtam...
– Micsodát?
– Hogy az akaratomat megtöri az, amit irántad érzek.
– Szeretsz?
– Honnan tudjam? – sóhajtott a mágus.
És itt Józsua felnevetett.
– Persze hogy szeretsz, csak nem engem, hanem amit képviselek. Nem vagyok benne biztos, mit kell tennem, de azt tudom, hogy apám nevében vagyok itt. Annyira szereted az életet, hogy a pokollal is dacolnál érte, így aztán magától értetődő, hogy szereted azt, aki megadja neked azt az életet.
– Akkor el tudod űzni a démont úgy, hogy megőrzöd az életemet?
– Dehogyis. Csak azt mondom, hogy tudom, mit érzel.

Fogalmam sincs, honnan volt hozzá ereje, de az aprócska Örömke előlépett mögülem, és olyan erővel hajította el a lándzsát, mint bármelyik megtermett katona. (A démonnal szembekerülve nekem kezdett megrogyni a térdem.) A lándzsa hegye valahogy megtalálta az utat a szörnyeteg pikkelyei között, a súlyos nyél pedig még beljebb lökte. A démon elbődült, hatalmas szájából fűrészes fogak villantak ki. Megragadta a lándzsa nyelét, és megpróbálta kirántani, vaskos izmai szinte remegtek az erőlködéstől. Szomorúan nézett a lándzsára, majd Örömkére, és azt mondta: – Átok rád, megöltél – azzal hanyatt vágódott. A padló beleremegett.
– Mit mondott? Mit mondott? – vájta a körmeit a vállamba Örömke. A démon ugyanis héberül beszélt.
– Hogy megölted.
– Még jó.
Éppen előreindultam lábujjhegyen, hátha még él valaki a lányok közül, amikor a démon felült. – Csak vicceltem. Nem haltam meg. – És kicsippentette mellkasából a lándzsát, mintha egy legyet söpörne le.
Én is elhajítottam a lándzsámat, de nem vártam meg, célba talál-e. Megragadtam Örömkét, és rohantunk.
– Hová megyünk? – lihegte.
– Messze.
– Nem – kapta el a köntösömet, és rántott be egy sarkon, kis híján odakenve a falhoz. – A szirtre.
Töksötétben haladtunk, mert egyikünknek sem jutott eszébe felkapni egy lámpást, úgyhogy Örömke memóriájára bíztam az életemet.
Futás közben hallottuk, ahogy a démon pikkelyei kaparják a falat, és hogy el-e lkáromkodja magát héberül egy-egy alacsony mennyezetű résznél. Kicsit talán látott a sötétben, de nem sokkal jobban, mint mi.
– Lebukni – nyomta le a fejemet Örömke, ahogy beértünk a fenti sziklára vezető keskeny folyosóra. Úgy görnyedtem ezen a részen, ahogy a szörny a normális méretű helyeken, és hirtelen megértettem, Örömke miért ezt az utat választotta. Briliáns! Éppen megpillantottuk a sziklafal nyílásán átszüremlő holdfényt, a szörny akkor koppant neki a folyosó szűk bejáratának.
– Aú! Bassza meg! Ti patkányok! Összeroppantom a kis fejeteket, akár a cukrozott datolyát!
– Mit mond? – kérdezte Örömke.
– Hogy ritka édes teremtés vagy.
– Nem is ezt mondja.
– Hidd el, jobb, ha nem tudod ennél pontosabban.
Mögülünk iszonyatos kaparó zaj támadt. Kiértünk a peremre, s a kötéllétrán felmásztunk a fennsík tetejére. Örömke felsegített, majd felhúzta a létrát. Odaszaladtunk az istállóhoz, ahol a tevenyergeket és hasonlókat tartottuk. A három tevét Boldizsár és Józsua elvitte, ló nem volt, hát nem értettem, minek állunk meg, amíg nem láttam, hogy Örömke megtölt két vizestömlőt az istálló mögötti ciszternában.
– Víz nélkül sose érünk Kabulba – mondta.
– És mi lesz, ha odaérünk? Tud ott segíteni valaki? Mi a szent szar ez a dög?
– Ha tudnám, kinyitottam volna az ajtót?
Ahhoz képest, hogy most falta fel a barátait egy ocsmány szörny, nagyon nyugodt volt.
– Gondolom, nem. De én nem láttam kijönni. Valamit éreztem, de az nem lehetett ilyen óriási.
– Ne gondolkodj, Biff, cselekedj!
Odaadott egy tömlőt, és én is a ciszternába nyomtam, közben meg füleltem, jön-e a szörny. Csak a kecskék mekegtek. Vérem dobolt a fülemben. Örömke bedugózta a tömlőjét, majd kinyitotta a disznó- és kecskekarámokat, és kiterelte az állatokat a fennsíkra.
– Menjünk! – kiáltotta, azzal elindult az ösvényen a titkos út felé. Kihúztam a tömlőmet a ciszternából, és utána iparkodtam. A holdfény megkönnyítette a dolgot, viszont mivel én nappal se láttam az utat, éjszaka nem akartam vezető nélkül megpróbálni a halálos kanyarjait. Majdnem megtettük az út első részét, amikor ocsmány vijjogást hallottunk, és valami nehéz landolt előttünk a porban. Amikor újra levegőhöz jutottam, odaléptem. Egy kecske véres teteme volt.
– Ott – mutatott le Örömke a hegyoldalon. Valami mozgott a sziklák között, majd felnézett, és mi jól láttuk a sárgán izzó szemeket.
– Vissza! – fordult meg Örömke.
– Ez az egyetlen levezető út?
– Ez. Vagy leugorhatsz a peremről. Ez egy erőd, ne felejtsd, az a lényege, hogy ne legyen könnyű a ki- és a bejutás.
Visszamentünk a kötéllétrához, ledobtuk, és elindultunk lefelé. Örömke éppen egy peremhez ért, és bebukott egy barlangba, amikor valami nehéz csapta meg a jobb vállam. A karom azonnal elzsibbadt, és elengedtem a létrát. Szerencsére esés közben a lábam beleakadt a létrába, és fejjel lefelé lógtam a barlang előtt, amelyben Örömke állt. Hallottam a kecske rémült visítását, ahogy lehullott a szakadékba, majd a távoli puffanást. Aztán csend lett.
– Hé, kölyök, zsidó vagy, ugye? – kérdezte fentről a szörny.
– Semmi közöd hozzá – feleltem. Örömke elkapta a létrát, és behúzott a barlangba magával együtt, éppen, ahogy egy másik kecske zúgott el kint. Arccal estem a porba, hörögtem, próbáltam lélegzethez jutni és köpködni egyszerre.
– Nagyon rég ettem zsidót – merengett a szörny. – A jó zsidóhús leragad a bordákra. Ez a baj a kínaiakkal, megeszem belőlük hatot-hetet, és fél óra múlva megint éhes vagyok. Már elnézést, kisasszony.
– Mit mondott? – kérdezte tőlem Örömke.
– Hogy szereti a kóser kaját. Megtartja az a létra?
– Magam csináltam.
– Remek.
A kötelek nyikorogtak, ahogy a szörny rálépett a legfelső fokra.

15. fejezet

Józsua és Boldizsár éjnek idején értek be Kabulba, amikor csak az orgyilkosok és kurvák vannak az utcán (a kurvák „orgyilkosengedményt” adnak éjfél után, hogy felpezsdítsék az üzletet). Az öreg varázsló elaludt a teve hátán, ami majdnem annyira megdöbbentette Józsuát, mint az egész démonhistória, mivel ő szinte egész úton azzal volt elfoglalva, hogy ne okádjon – ezt nevezik sivatagi tengeribetegségnek. Józsua az öreg lábára suhintott tevegyeplőjével, mire a mágus nagyot horkantva felébredt.
– Mi van? Ott vagyunk?
– Tudod már irányítani a démont, öreg? Elég közel vagyunk? Boldizsár lehunyta a szemét. Józsua azt hitte, talán megint elaludt, de a keze láthatatlan erőlködéstől remegett. Kisvártatva kinyitotta a szemét.
– Nem tudom megmondani.
– Azt tudtad, hogy kiszabadult.
– Az fájdalomhullám volt a lelkemben. Nem vagyok állandóan benső kapcsolatban vele. Valószínűleg még túl messze vagyunk.
– Ló kell. Az gyorsabb. Ébresszünk fel egy istállómestert!
Józsua vezetésével megkeresték az istállót, ahol kikötöttük a tevéinket, amikor a városba mentünk meggyógyítani a megvakult őrt. Bent nem égett fény, de az ajtóban egy félig meztelen szajha pózolt.
– Orgyilkoskedvezmény – mondta latinul. – Ketten egy árért, de nincs visszatérítés, ha az öregnek nem megy.
Józsua olyan rég hallott ilyen beszédet, hogy időbe telt, mire meg bírt szólalni.
– Köszönjük, de nem vagyunk orgyilkosok.
Ellépett a nő mellett, és dörömbölt az ajtón. A nő végighúzta a körmét a hátán.
– Akkor mi vagy? Van más kedvezményem is.
Józsua rá se nézve felelte:
– Ő egy kétszázhatvan éves varázsló, én meg vagy a Messiás vagyok, vagy egy reménytelen hasonmás.
– Mm, asszem, a hasonmásoknak van engedmény, de a varázslónak perkálnia kell.
A házból neszezés hallatszott és valaki kiszólt, hogy csak ne olyan lóhalálában. Az istállómesterek mindig ezt mondják, amikor váratják az embert. Józsua a szajha felé fordult, és gyengéden megérintette a homlokát.
– Menj, és többé ne ess bűnbe! – mondta neki latinul.
– Jó, de akkor miből éljek? Lapátoljak szart?
Az istállómester ekkor tárta ki az ajtót. Alacsony volt, dongalábú, a hosszú bajszától meg úgy nézett ki, mint egy kiszáradt törpeharcsa.
– Mi olyan fontos, hogy a feleségem nem tudja elintézni?
– A feleséged?
A szajha végigfuttatta körmét Józsua tarkóján, ahogy ellépett mellette be a házba.
– Na, ezt elszalasztottad.
– Különben is mit csinálsz ilyenkor itt kint, asszony? – nézett rá az istállómester.

Örömke kisietett a lépcsőfordulóra, és egy rövid, széles pengéjű kést rántott elő köntöséből. A kötéllétra vége ide-oda lengett előtte, ahogy a szörny ereszkedett rajta.
– Ne, Örömke! – nyúltam, hogy visszahúzzam a barlangba. – Nem árthatsz neki.
– Ne légy olyan biztos benne!
Megfordult, és rám vigyorgott, majd kétszer végighúzta a tőrt a vastag kötélen, csak pár szálat hagyva meg. Aztán a másik kötelet is megcsonkolta. El se hittem, milyen könnyedén elvágta.
Visszalépett, és feltartotta a tőrt a holdfénybe.
– Üveg. Egy vulkánból. Ezerszer élesebb egy vaskésnél. – Eltette a kést, és beljebb húzott, de csak annyira, hogy még lássuk a barlang bejáratát. Hallottam, hogy közeleg a szörny, majd egy hatalmas karmos láb jelent meg a bejáratnál. Aztán még egy. A lélegzetünket is visszatartottuk, ahogy a szörny elérte a létra elvágott részét. Már majdnem egy egész comb látszott. Karmos keze lenyúlt újabb kapaszkodóért... akkor szakadt el a létra. A szörny hirtelen oldalvást lógott, egyetlen kötél tartotta. Egyenesen ránk nézett, sárga szemében a dühöt egy pillanatra értetlenség váltotta fel. Denevérszerű füle kíváncsian megnyúlt. Annyit mondott: – Hé! – Aztán a második kötél is elszakadt, és lezuhant.
Kiszaladtunk és lenéztünk. A völgy legalább ezer lábra volt. Csak pár száz lábnyit láttunk le a sötétben, de addig a sziklafal gyanúsan szörnytelen volt.
– Király – mondtam Örömkének.
– Mennünk kell. Azonnal.
– Szerinted ennyi nem volt elég neki?
– Hallottad becsapódni?
– Nem.
– Én se. Jobb, ha megyünk.
A vizestömlőket fent hagytuk, és Örömke még a konyhából is el akart hozni ezt-azt, de én a köntösénél fogva a bejárat felé rángattam.
– Olyan messzire kell jutnunk, amennyire csak lehet. Most a szomjhaláltól félek legkevésbé. – Az erőd fő részébe érve már volt annyi fény, hogy lámpa nélkül is haladhattunk, ami jól jött, mert nem engedtem Örömkének meggyújtani. A harmadik szintre fordultunk volna be, amikor Örömke visszarántott. Kis híján elestem, magamon kívül fordultam felé:
– Mi van? Húzzunk el!
– Nem, ez az utolsó szint, ahol még van ablak. Én nem lépek ki az erődből úgy, hogy nem tudom, az az izé ott van-e vagy nincs.
– Ne röhögtess! Egy gyors lovon is fél óra, mire valaki megkerüli a hegyet.
– De mi van, ha nem esett le teljesen? Ha visszamászott?
– Az is órákba telik. Gyere, Örömke! Messze-messze leszünk, mire ideér.
– Nem! – söpörte ki alólam a lábam, én meg hanyatt vágódtam a kőpadlón. Mire talpra álltam, már átrohant a termen, és az ablakban lógott. Ahogy mentem felé, ujját az ajkára tette. – Lent van. Vár. Félrehúztam és lenéztem. Való igaz, a vadállat a vasajtó előtt gubbasztott, várva, hogy amint kinyitjuk, bedugja a karmát, és kitépje az egész ajtót.
– Talán nem tud bejönni – suttogtam. – A másik vasajtóval se bírt.
– Nem értetted a jeleket a falakon, ugye?
Megráztam a fejem.
– Megőrző jelek voltak – magyarázta –, amivel dzsinnt vagy démont tartanak fogva. A bejárati ajtón egy sincs. Nem tartja vissza semmi.
– Akkor miért nem jön be?
– Minek üldözzön, amikor egyenesen a karmaiba sétálunk?
Abban a pillanatban a szörnyeteg felnézett. Gyorsan behúztam a fejem.
– Szerintem nem látott meg – súgtam Örömkének, beterítve nyállal.
A szörnyeteg fütyülni kezdett; vidám dallam volt, könnyed, akkor fütyül ilyet az ember, amikor legutóbbi áldozata koponyáját suvickolja.
– Én nem lesek senkire – mondta a szörnyeteg, csak éppen sokkal hangosabban, mint ha magában beszélne. – Nem én. Csak álldogálok itt. Mm, nincs itt senki. Asszem, megyek is. – Folytatta a fütyülést, ami a lépteivel együtt szépen halkult. Nem távolodott, csak halkult. Örömkévei kinéztünk az ablakon. A szörnyeteg egy helyben járt.
– Na mi van? – kiáltottam le neki most már dühösen. – Azt hitted, ki sem nézünk?
A szörny vállat vont.
– Egy próbát megért. Gondoltam, ha már az ajtót kinyitottad, nem egy zsenivel akadt dolgom.
– Mit mondott? Mit mondott? – kántálta mögöttem Örömke.
– Hogy nem vagy valami okos.
– Mondd meg neki, hogy nem én vagyok az, aki hosszú éveken keresztül egy sötét cellába zárva játszadozott saját magával!
Örömkére néztem.
– Szerinted befér az ablakon?
Megnézte. – Igen.
– Akkor inkább nem mondom meg neki. Még bedühödne.
Örömke félretolt, fellépett az ablakpárkányra, felém fordult, majd köntösét felhúzva kipisilt. Elképesztő egyensúlyérzéke volt. A lenti morgásból arra következtettem, hogy az irányérzéke se lehet rossz. Befejezte, leugrott mellém. Kinéztem a szörnyre, aki a vizeletet rázta le nagy füléről, akár a kutya.
– Bocs – szóltam le neki –, nyelvi akadályok. Nem tudtam, hogyan fordítsam le.
A szörny felmordult, megfeszítette karját, majd akkora ütést engedett el, hogy ökle simán átzúgott a vasajtón.
– Futás! – mondta Örömke.
– Hová?
– A sziklára.
– Elvágtad a kötéllétrát.
– Csak fuss! – húzott maga után. Megint ő vezetett át a sötétségen. – Le! – kiáltotta, csak épp egy másodperccel azután, hogy kőmennyezet-érzékelő homlokommal megállapítottam: beértünk a kisebb folyosóba. Félúton jártunk a sziklafal felé, amikor meghallottam mögöttünk az óriás koccanását, majd káromkodását.
Szünet következett, majd olyan iszonyatos recsegés, hogy be kellett fognunk a fülünket. Aztán égő hús szaga.

Épp pirkadt, amikor Józsua és Boldizsár az erődhöz vezető kanyonba ért.
– És most? – kérdezte Józsua. – Érzed már a démont?
Boldizsár vészjóslóan rázta a fejét.
– Elkéstünk – mutatott oda, ahol valaha a nagy ajtó állt. A hatalmas sarokvasakon immár néhány meghajlott, eltört vascafat lógott.
– Mi az ördög történt itt? – nyögte Józsua. Leugrott a lóról, és berohant az erődbe, hátrahagyva az öregembert.

A keskeny járatban olyan erős volt a zaj, hogy ruhám ujjából csíkokat vágtam le Örömke tőrével, azzal dugtuk be a fülünket. Aztán meggyújtottam egy tűzpálcát, hogy lássuk, miben mesterkedik a szörny. Leesett állal néztük, ahogy marcangolja a kőfalat, karmai olyan sebesen csapkodtak, hogy nem is lehetett látni, füstöt, port és kőszilánkokat szórva mindenfelé, pikkelyei izzottak a súrlódástól, s olyan gyorsan nőttek ki, ahogy elégtek. Nem haladt sokat, talán öt lépést, de előbb-utóbb elég szélesre vájja a járatot, és kiránt minket, mint a termeszeket kikaparó borz. Most már értettem, hogyan készülhetett az erőd minden szerszám nélkül. A teremtmény olyan gyorsan mozgott, hogy a szikla szó szerint elvásott karma és pikkelyei alatt, és a követ közben még le is csiszolta.
Már kétszer felmentük a létrán a fennsíkra, de a szörny mindkétszer elénk vágott, mielőtt elértünk volna az utat. Másodszor aztán felhúzta a létrát, majd visszatért az erődbe folytatni pokoli ásását.
– Inkább leugrok, mint hogy elkapjon – mondtam Örömkének. Lenézett a feneketlen sötétbe.
– Menj csak! Majd szólj, hogy sikerült-e.
– Megyek is. De előbb imádkozom.
És így tettem. Annyira imádkoztam, hogy izzadságcseppek ültek ki a homlokomra, és szaladtak le csukott szempillámon. Annyira imádkoztam, hogy elnyomta még a szörny pikkelyének csikorgását is a kövön. Egy pillanatig biztos voltam benne, hogy csak én létezem és Isten. Isten szokás szerint hallgatott, és akkor megértettem, milyen frusztráló lehet ez Józsuának, állandóan kérdezgetni, merre menjen, mit csináljon, és sosem kapni választ.
Amikor újra kinyitottam a szemem, a szikla fölött pirkadt, és fény öntötte el a járatot. Napvilágnál a szörny még ijesztőbb volt. Tetőtől talpig beborította a lányok vére, és miközben kíméletlenül marcangolta a sziklát, legyek zümmögtek körülötte, ám amint megpróbáltak leszállni rá, holtan zuhantak a földre. A rohadó hús és az égő pikkelyek bűze szinte elviselhetetlen volt, kis híján leszédültem a szikláról. A szörny már csak három-négy rőfnyire járt, állandóan hátrált kicsit, majd be-bedugta a karmát, hátha elér bennünket.
Örömkével ott kucorogtunk a szirt szélén, kerestük a kapaszkodót, ami elvinne a szörny közeléből, fel, le, bármerre. A magasságtól való félelem hirtelen semmiségnek tűnt.
Már éreztem a szörny karmának szelét, ahogy felénk vetette magát, amikor meghallottam Boldizsár mély, rezes hangját a szörny mögül. A szörny betöltötte az egész járatot, nem láttam mögé, de ekkor megfordult, felénk csapva ásóvégű farkát, ami kis híján lepörkölte a bőrünket. Örömke kihúzta övéből az üvegkést, és beledöfte az állat farkába. Átszúrta a pikkelyeket, de sokat nem ártott, mert az meg sem fordult.
– Boldizsár majd megszelídít, te szarevő gyík! – üvöltötte Örömke. Akkor valami kisüvített a nyíláson, mi meg lebuktunk az útjából. Elrepült mellettünk, és lezuhant a sötét kanyonba, menet közben visítva, akár a célra repülő sólyom.
– Ez meg mi volt? – hunyorgott a semmibe Örömke.
– Boldizsár.
– Hoppá.
Józsua megrántotta a szörny nagy, ásó alakú farkát, mire a démon vad morgással megfordult. Józsua azonban nem engedte el a farkát, még akkor sem, amikor a démon karmai az arca előtt suhogtak.
– Mi a neved, démon? – kérdezte.
– Nem élsz addig, hogy kimondd – emelte megint a mancsát a szörny. Józsua rántott egyet a farkán, a démon pedig megdermedt.
– Nem. Ez így nem jó. Mi a neved?
– El Kaplak – ejtette le mancsát megadóan a démon. – Ismerlek. Te vagy az a kölyök, igaz? Annak idején beszéltek rólad.
– Ideje hazamenned – mondta neki Józsua.
– Megehetném előbb azt a kettőt ott?
– Nem. Vár a Sátán.
– Olyan bosszantó alakok. A lány lepisált.
– Nem bánthatod.
– Szívességet tennék vele neked is.
– Nem akarod bántani őket, ugye?
A démon füle lekonyult, hatalmas fejét leszegte. – Nem. Nem akarom bántani őket.
– Már nem vagy dühös.
A szörny a fejét rázta. Már így is kétrét hajolt a szűk járatban, de most leroskadt Józsua előtt, karmával elfedve szemét.
– Hát én még mindig dühös vagyok! – harsogta Boldizsár. Az öreg tiszta vér és por volt, ruháját feltépték törött csontjai. Immár meggyógyult, alig pár perccel az esés után, de az utazás azért megviselte. – Túlélted az esést? – ámult el Józsua.
– Mondtam, hogy amíg a démon a földön van, halhatatlan vagyok. De most először próbált bántani.
– Többé nem is fog.
– Te tudod irányítani? Mert én nem.
Józsua megfordult, és kezét a démon fejére tette.
– Ez a gonosz teremtmény valaha látta Isten arcát. Ez a szörnyeteg egyszer a mennyben szolgált, szépséget nyert, kegyelemben élt, fényben járt. Most a szenvedés eszköze. A kinézete ocsmány, a természete korcs.
– Hé, csak módjával – szólt rá a démon.
– Azt akarom mondani, Boldizsár, hogy nem hibáztathatod azért, amivé vált. Neki sosem adatott meg az, ami neked vagy más embernek. Sosem volt szabad akarata.
– Ez annyira szomorú – dünnyögte a démon.
– Egy pillanatra hagyom, hogy megízleld azt, amit sosem ismertél, El Kaplak. Egy pillanatra szabad akaratot kapsz.
A démon zokogott. Józsua elvette kezét a démon fejéről, majd elengedte a szörny farkát, és kiment a szűk járatból az erőd termébe. Boldizsár ott állt mellette, várva, hogy a démon előjöjjön.
– Tényleg képes vagy rá? Szabad akaratot adni neki?
– Meglátjuk, nem igaz?
El Kaplak kimászott a járatból, és felállt. Most csak a fejét hajtotta félre. Hatalmas könnycseppek gördültek le pikkelyes arcán, végig az állán, le a kőpadlóra, ahol savasan sziszegtek.
– Köszönöm – morogta.
– Szabad akarat – mondta Boldizsár. – Na milyen érzés?
A démon felkapta az öreget, akár egy rongybabát, és a hóna alá dugta.
– Legszívesebben megint ledobnálak erről a kibaszott szirtről.
– Nem! – Józsua előreugrott, és megérintette a démon mellét. Abban a pillanatban pukkant a levegő, ahogy a vákuum megtelt a démon helyén. Boldizsár a földre zuhant. Felnyögött.
– Hát ez a szabad akarat nem volt valami nagy ötlet – nyögte. – Bocsi. A könyörület felülkerekedett rajtam.
– Nem érzem jól magam – mondta a mágus. Lecsüccsent a földre, és hosszú, száraz sóhajt hallatott.

Örömkével arra léptünk ki a járatból, hogy Józsua Boldizsár fölött görnyed, aki a szemünk láttára erősen öregedett.
– Kétszázhatvan éves – mondta nekünk Józsua. – Most, hogy El Kaplak elment, utoléri a valódi kora.
A varázsló bőre hamuszínűre vált, szeme fehére pedig megsárgult. Örömke leült a földre, és gyengéden az ölébe vette az öreg fejét.
– Hol a szörny? – kérdeztem.
– Visszament a pokolba – felelte Józsua. – Segíts Boldizsárt az ágyba vinni! Később elmagyarázom.
Elcipeltük Boldizsárt a hálókamrájába, ahol Örömke levest adott neki, de az öreg elaludt már a tállal a száján.
– Lehet segíteni rajta? – kérdeztem.
Örömke a fejét rázta.
– Nem beteg. Csak öreg.
– Meg van írva: „Mindennek megvan a maga ideje” – mondta Józsua. – Ezen nem tudok változtatni. Elérkezett Boldizsár ideje is. – Majd Örömkére sandított: – Lepisáltad a démont?
– Nincs oka panaszkodni. Mielőtt idejöttem, Hunanban ismertem egy férfit, aki még fizetett is az ilyesmiért.

Boldizsár még tíz napig húzta, bár a végén inkább öreg bőrbe csavart csontváznak tűnt, mint embernek. Az utolsó napokban könyörgött Józsuának, hogy bocsássa meg a hiúságát, állandóan az ágya mellé hívott minket, és megint elmesélte ugyanazt, mintha elfelejtette volna, hogy alig pár órája már mondta.
– Gáspárt a Mennyei Buddha Templomában találjátok a hegyekben, keletre. A könyvtárban van térkép. Gáspár majd tanítani fog. Ő valódi bölcs, nem olyan sarlatán, mint én. Segíteni fog, hogy az legyél, akinek lenned kell, hogy azt tedd, amit tenned kell, Józsua. És Biff, hát talán neked sem lesz olyan rémes. Hideg van, ahová mentek. Vegyetek szőrmét útközben, és cseréljétek el a tevét olyan szőrösre, aminek két púpja van.
– Félrebeszél – mondtam.
– Nem – mondta Örömke –, tényleg vannak kétpúpú, szőrös tevék. – Ó, bocsi.
– Józsua – hívta Boldizsár. – Ha más nem, emlékezz a három ékkőre! Azzal az öreg lehunyta a szemét, és nem lélegzett.
– Meghalt? – kérdeztem.
Józsua az öreg szívéhez tette a fülét.
– Meghalt.
– Mi ez a dolog a három ékkővel?
– A Tao három ékköve: könyörület, mértéktartás és alázat. Boldizsár azt mondta, a könyörület bátorsághoz visz, a mértéktartás nagylelkűséghez, az alázat pedig a vezetéshez.
– Stréber duma.
– Könyörület – suttogta Józsua, Örömke felé biccentve, aki némán sírt Boldizsár fölött.
Átkaroltam Örömke vállát, ő pedig a vállamra sírt:
– Most mihez kezdek? Boldizsár halott. Minden barátom halott. És ti elmentek.
– Gyere velünk! – ajánlotta Józsua.
– Ja, gyere velünk!

De Örömke nem jött velünk. Még hat hónapig Boldizsár erődjében maradtunk, várva, hogy elvonuljon a tél, mielőtt nekivágunk a magas, keleti hegyeknek. Kimostam a vért a lányok szállásáról, közben Örömke meg Józsuának segített lefordítani Boldizsár néhány ősi szövegét. Hármasban ettünk, néha Örömke meg én hemperegtünk egyet a régi idők emlékére, de olyan érzésünk volt, mintha az élet kizökkent volna a megszokott kerékvágásból. Amikor elérkezett az indulás ideje, Örömke elárulta, hogy döntött.
– Nem mehetek veletek Gáspár keresésére. A nőket nem engedik be a kolostorokba, ahhoz meg nincs kedvem, hogy egy közeli, isten háta mögötti faluban tengődjek. Boldizsár sok aranyat hagyott rám, meg mindent a könyvtárban, de itt a hegyekben nem sok hasznát veszem. Nem maradok ebben a sírboltban, ahol csak barátaim szellemei a társaságom. Hamarosan elérkezik a tavasz, jön Ahmad, ő majd segít elvinni a kincseket és a tekercseket Kabulba, ahol nagy házat veszek, meg szolgákat, és fiatal fiúkat hozatok majd, akiket megronthatok.
– Bárcsak nekem lennének ilyen terveim – sóhajtottam.
– Ja – bólogatott Józsua.
Hármasban, kínai kajával ünnepeltük meg Józsua tizennyolcadik szülinapját, aztán másnap reggel Józsuával megpakoltuk a tevéket, és készen álltunk.
– Biztos, hogy nem lesz gond, amíg Ahmad megjön? – kérdezte Józsua Örömkétől.
– Miattam ne aggódj! Azt tanuld meg, hogyan legyél Messiás!
Örömke erősen szájon csókolta. Józsua tekergőzött, hogy kiszabaduljon a karjaiból, és még akkor is vörös volt, amikor felszállt a tevére.
– És te – fordult hozzám Örömke –, te gyere el hozzám Kabulba, amikor mentek vissza Izraelbe, vagy olyan átkot küldök rád, amitől sosem szabadulsz. – Levette a nyakából a kis jin-jang fiolát a méreggel meg az ellenméreggel, és a nyakamba akasztotta. Más talán bizarr ajándéknak tartotta volna, de én egy varázslónő tanítványa voltam, tudtam értékelni. A fekete üvegkést az övembe tűzte. – Akármeddig tart is, látogass majd meg! Ígérem, többé nem festelek kékre.
Megígértem neki, aztán megcsókoltam, majd felkapaszkodtam a tevére, és Józsuával elügettünk. Nagyon igyekeztem nem visszanézni a nőre, aki megint ellopta a szívem.
Egy darabig külön ügettünk, mindketten múltunkon és jövőnkön töprengtünk, hogy kik voltunk, és kik leszünk, és órák teltek el, mire utolértem Józsuát és megtörtem a csendet.
Arra gondoltam, hogy Örömke megtanított kínaiul írni-olvasni, mérget keverni, csalni szerencsejátékban, bűvészkedni, meg hogy hol és hogyan kell rendesen megérinteni egy nőt. És semmit nem várt viszonzásul.
– Minden nő erősebb és jobb nálam? – kérdeztem.
– Igen – felelte Józsua.
Aztán egy napig nem beszéltünk.

HARMADIK RÉSZ
Könyörület

Tóra! Tóra! Tóra!

A KAMIKAZE RABBIK CSATAKIÁLTÁSA

16. fejezet

Tizenkét napja utaztunk Boldizsár aprólékosan megrajzolt térképét követve, amikor egy fal állta utunkat.
– Na, mit gondolsz a falról? – kérdeztem Józsuát.
– Nagy.
– Annyira azért nem.
Hosszú sor várakozott, hogy átjusson az óriási kapun, ahol tisztviselők adót szedtek az áthaladó karavánvezetőktől. Csak a kapuslakások akkorák voltak, mint Heródes palotája, s a fal tetején a katonák lóháton járőröztek. Még két-három mérföldre voltunk a kaputól, és a sor nagyon is állni látszott.
– Erre rámegy az egész nap – fortyogtam. – Minek építenek ide egy falat? Ha ekkora falat képesek építeni, akkor már elég nagy sereget is toborozhatnak, hogy védekezzenek a behatolóktól.
– Lao-ce építtette ezt a falat – informált Józsua.
– A mester, aki a Taót írta? Nem hiszem el.
– Mit tart a Tao a legtöbbre?
– A könyörületet? Meg a másik két ékkövet?
– Nem, a tétlenséget. Töprengést. Kiegyensúlyozottságot. Konzervativizmust. A fal egy olyan ország védekezése, amelyik értékeli a tétlenséget. Csakhogy a fal amellett, hogy megvédi az ország népét, börtönbe is zárja őket. Ezért akarta Boldizsár, hogy erre jöjjünk. Azt akarta, hogy lássam a hibát a Taóban. Az ember csak úgy lehet szabad, ha cselekszik.
– Szóval azért taníttatta meg velünk a Taót, hogy lássuk, hogy rossz?
– Nem rossz. Nem egészében. A Tao tanításából a könyörület, alázat és mértéktartás vonatkozik az igaz emberre, nem pedig a tétlenség. Ezek az emberek a tétlenség rabszolgái.
– Dolgoztál kőfaragóként, Jozsó, szerinted ezt a falat tétlenül építették? – biccentettem a masszív alkotmány felé.
– A mágus nem a munkára értette a cselekvést, hanem a változásra.
Ezért tanultuk először Konfuciuszt, mindent, ami apáink rendjével, törvényeivel és viselkedésével kapcsolatos. Konfuciusz olyan, mint a Tóra: szabálygyűjtemény, amit követni kell. Lao-ce pedig még nála is konzervatívabb, amikor azt mondja: ha nem csinálsz semmit, nem is szegsz meg semmilyen szabályt. Néha igenis hagyni kell a hagyományt, és cselekedni, szalonnát enni. Ezt próbálta Boldizsár megtanítani nekem.
– Már mondtam, Jozsó, hogy szerintem nem elég az embereknek, ha a Messiás csak szalonnát hoz. Pedig én aztán szeretem a szalonnát.
– Változás – csóválta a fejét Józsua. – A messiásnak változást kell hoznia. A változás pedig cselekvés révén történik. Boldizsár egyszer azt mondta nekem: „Konzervatív hős nem létezik”. Bölcs volt ám az öreg. Az öreg mágusra gondoltam, miközben a messzeségbe nyúló falat néztem, majd az előttünk sorakozó utazókat. A kapu mellett kisebb város jött létre, hogy ellássa a Selyemúton érkező és itt késlekedni kényszerülő utazók szükségeit; kereskedők ettek-ittak, nyüzsögtek benne.
– Basszus – morogtam. – Soha az életbe nem jutunk be. Milyen hosszú lehet egy ilyen fal? Kerüljük meg!

Egy hónappal később, amikor visszatértünk ugyanahhoz a kapuhoz, és a sorban rostokoltunk, hogy átjussunk, Józsua visszakérdezett:
– Na most mit gondolsz a falról? Most, hogy kicsit többet láttunk belőle?
– Szerintem nagyképű és igen kellemetlen építmény.
– Ha még nincs neve, javasold nekik ezt.
És így esett, hogy a falat több évszázadon át úgy nevezték: a Kínai Nagyképű és Igen Kellemetlen Fal. Legalábbis remélem. A repülőtérképemen nincs rajta, úgyhogy nem lehetek biztos a dologban.

A hegyet, amelyen Gáspár kolostora állt, már messziről láttuk. Úgy hasított az égbe, mint egy óriási fog, akárcsak a többi csúcs körülötte. A hegy lábánál legelőkkel körülvett falu bújt meg. Ott megálltunk pihenni és megitatni a tevéket. A falusiak odajöttek üdvözölni, megcsodálták szokatlan alakú szemünket meg Józsua göndör haját, mintha a mennyekből leereszkedett istenek volnánk (ami Jozsó esetében ugye igaz is volt, de az ilyesmit elfelejti az ember, ha sokat van együtt a másikkal). Egy fogatlan vénasszony, aki kicsit hasonló kínait beszélt, mint amit Örömkétől tanultunk, meggyőzött bennünket, hogy hagyjuk a tevéket a faluban. Göcsörtös ujjal mutatta, milyen ösvény tekereg fel a hegyre, amiből megértettük, hogy az túl keskeny és meredek az állatoknak.
A falusiak fűszeres ételt kínáltak nekünk, s mellé habos tejet. Tétovázva pillantottam Józsuára. A Tóra szerint nem ehettünk egy étkezés során húst és tejterméket.
– Szerintem ez olyan, mint a szalonnával – vélte Józsua. – Komolyan úgy gondolom, hogy az Urat nem zavarja, ha a jakhúst tejjel öblítjük le.
– Jak?
– Ez a neve. Az öregasszony mondta.
– Hát bűn vagy nem bűn, az rohadtélet, hogy meg nem eszem. Csak a tejet iszom meg.
– Az is jaktej.
– Akkor az se kell.
– Igen, hagyatkozz csak a saját ítélőképességedre. Az a múltban is jól bevált. Például, amikor meg akartuk kerülni a falat.
– Ja. – Már elegem volt, hogy ez a faldolog újra meg újra előjött. – Azt nem mondtam, hogy akkor használhatod a szarkazmust, amikor csak akarod. Szerintem te olyanokra használod a találmányomat, ami nem volt benne a tervben.
– Például ellened?
– Látod? Pont erre gondoltam.

Másnap kora reggel hagytuk el a falut, csak pár rizsgolyó volt nálunk, a vizestömlőnk meg a kevéske pénzünk, ami maradt. A fogatlan nyanyára bíztuk a tevéket, aki megígérte, hogy visszatértünkig gondjukat viseli. Hiányoztak. Elegáns, kétpúpú jószágok voltak, még Kabulban szedtük össze őket, kényelmes ülés esett rajtuk, de ami a legfontosabb, soha nem próbáltak megharapni.
– Meg fogják enni a tevéinket, tudsz róla? Amint eltűnünk a kanyarban, az egyik már ott forog a nyárson.
Erre Józsua, aki ugye makacsul hitt az emberek jóságában: – Nem eszik meg.
– Azt sem tudják, micsodák. Azt hiszik, kaja. Megeszik. Sosem ettek még mást, csak jakot.
– Te meg azt nem tudod, mi a jak.
– De tudom – feleltem, csak a levegő egyre ritkult, és már elegem lett az örökös bizonygatásból.
A nap már lemenőben volt a hegyek mögött, mire végre elértük a kolostort. Az egész ugyanabból a fekete bazaltból épült, mint a hegy, amelyen állt, kivéve egy hatalmas fakaput, rajta kis kukucskálóval. Sokkal inkább látszott erődnek, mintsem templomnak.
– Talán mind a három mágus erődben él. Elgondolkodtató, nem?
– Üsd meg a gongot! – mondta Józsua. Egy bronzgong lógott az ajtónál, mellette egy gongverő meg egy tábla olyan írással, amit nem értettem.
Megütöttem a gongot. Vártunk. Megint megütöttem a gongot. Megint vártunk. A nap lement, kezdett rohadt hideg lenni a hegyen. Háromszor jó hangosan rácsaptam a gongra. Megettük a rizst, megittuk a víz nagy részét, és vártunk. Kivertem a gongból a jövő évet is, mire végre valahára kinyílt a kukucskáló. A bentről kiszűrődő gyér fény egy velünk egykorú kínai fickó sima arcát világította meg.
– Mi van? – förmedt ránk kínaiul.
– Gáspárhoz jöttünk – mondtam. – Boldizsár küldött.
– Gáspár nem fogad senkit. A bőrötök túl fehér, a szemetek túl kerek. – Azzal becsapta az ablakot.
Ezúttal Józsua verte a gongot, amíg a szerzetes vissza nem tért.
– Hadd lám azt a gongverőt! – nyúlt ki a kis lyukon a szerzetes. Józsua odaadta neki, és hátralépett.
– Menjetek el, és gyertek vissza reggel! – mondta a szerzetes.
– De egész nap utaztunk – tiltakozott Józsua. – Fázunk, és éhesek vagyunk.
– Ja kérem, az élet szenvedés – felelte a szerzetes. Becsapta az ablakot, és ottmaradtunk töksötétben.
– Talán most ezt kell megtanulnod – mondtam Józsuának. – Menjünk haza! Nem, várunk.

Éjjel Józsuával összebújva aludtunk, hogy ki ne hűljünk, reggel pedig a szerzetes kinyitotta az ablakot.
– Itt vagytok még? – Nem látott minket, mert közvetlenül alatta ültünk.
– Ja – mondtam. – Most már beszélhetünk Gáspárral?
Kidugta a nyakát a lyukon, lenézett ránk, majd visszahúzta a fejét, egy kis fatálat dugott ki, és vizet öntött a fejünkre.
– Húzzatok el! A lábatok torz, a szemöldökötök meg össze van nőve.
– De...
Becsapta az ablakot. Úgyhogy még egy napot töltöttünk a kapu előtt. Én el akartam menni, de Józsua ragaszkodott hozzá, hogy várjunk. Amikor következő nap reggel felébredtünk, deres volt a hajunk, és nekem minden csontom sajgott. A szerzetes pirkadatkor kinyitotta az ablakot.
– Olyan hülyék vagytok, hogy a falubolondok céhe titeket használna szabványnak – mondta.
– Nem talált – mondtam. – Én már tagja vagyok a falubolondok céhének.
– Akkor húzzatok el!
Cirkalmasan átkozódni kezdtem öt nyelven, és már a hajamat akartam tépni, amikor észrevettem valami nagy mozgó tárgyat az égen. Ahogy közelebb ért, láttam, hogy az angyal az, fekete köntösben és szárnyakkal. Egy köteg szurokkal bekent botot cipelt, ami láng- és füstoszlopot húzott mögötte az égen. Többször átrepült felettünk, majd eltűnt a horizont mögött, kínai betűkkel üzenetet hagyva az égen: ADD MEG MAGAD, DOROTHY!

Csak szopatlak benneteket (hogy Boldizsár szavajárásával éljek). Raziel nem írt semmit az égre. Az angyallal tegnap este az Óz, a nagy varázslót néztük, és az Óz kapujánál játszódó jelenetről eszembe jutott, amikor Józsuával a kolostor kapujában álltunk. Raziel azt mondta, együtt tud érezni Glindával, az Északi Jó Boszorkánnyal. (Először azt hittem, a repülő majmokat fogja mondani.) Be kell ismernem, én meg a madárijesztőt sajnáltam, habár nem hiszem, hogy a helyében dalolásztam volna arról, hogy nincs egy darab agyam se. Egyébként miközben ezek a dalok arról szólnak, hogy nincsen szívük meg agyuk meg bátorságuk, észrevettétek, hogy hármuknak összesen nincsen egyetlen pénisze? Szerintem az Oroszlánon és a Bádogemberen eleve meglátszana, és amikor kitömik a Madárijesztőt, ti se láttok rajta szalmabránert, ugye? Tudom, én mit énekelnék:

Az idő hogy elröppen,
Mikor rejszolok a tarka réten,
S szívem csupa dallam.
Virágokat megöntözöm
Ahogy kiférne a csövön,
Ha lenne nagyobb farkam.

És hirtelen, a fenti opus költése közben eszembe jutott, hogy habár Razielt mindig férfinak láttam, valójában fogalmam sem volt az angyalok nemiségéről. Végül is csak Razielt láttam. Felugrottam a fotelből, és a délutáni Bolondos dallamok-maraton közepette odaálltam elé.
– Raziel, van szerszámod?
– Szerszámom?
– Pöcköd, kéjrudad, farkad... van?
– Nincs – felelte értetlenül, hogy miért kérdezek ilyesmit. – Minek kellene nekem?
– Hát a szexre. Az angyalok nem szexelnek?
– De, csak nekünk nem kell hozzá ilyesmi.
– Akkor vannak női angyalok és férfi angyalok?
– Igen.
– És te női angyalokkal szexelsz.
– Úgy van.
– De mivel?
– Női angyalokkal. Most mondtam.
– Nem, úgy értem, van nemi szerved?
– Van.
– Megmutatod?Nincs nálam.
– Ó. – Megértettem, hogy vannak dolgok, amikről jobb, ha nem tudok. Na mindegy, szóval Raziel akkor nem írt semmit az égre, sőt el sem jött, de három nap elteltével a szerzetesek csak beengedtek a kolostorba. Azt mondták, mindenkit váratnak három napig. Így szórják ki a kamuzókat.

Az emeletes kolostor teljes egészében durván megmunkált kőből készült, minden darab akkora volt, hogy egy ember is a helyére tehette. Az épület hátulját a hegyoldalba építették bele. Egy kilógó sziklapárkány alatt választották ki a helyét, így a tetőből nem sok látszott. Ami igen, ott a terrakotta cserép meredeken lejtett, nyilván hogy ne álljon meg rajta a hó.
Egy sáfrányszín köntöst viselő alacsony, szőrtelen szerzetes átvezetett bennünket a járókővel kirakott külső udvaron, majd egy komor ajtón át be a kolostorba. Odabent a kőpadló makulátlanul tiszta volt, de csak éppolyan durván megmunkált, mint az udvar. Alig egy-két ablakot láttunk, de ezek is inkább keskeny nyílások voltak magasan a falon, s amint az ajtó becsukódott, alig hatolt be fény. A tömjéntől sűrű levegőt ritmikusan kántáló, zümmögő férfikórus töltötte be, amely mintha mindenhonnan és sehonnan jött volna, még a bordáim és a térdkalácsom is vibráltak a hangtól. Nem értettem, milyen nyelven kántálnak, de az üzenet egyértelmű volt: olyasvalamit hívogattak, ami túl van ezen a világon.
A szerzetes felvezetett egy keskeny lépcsőn egy hosszú, keskeny folyosóra, amelyen derékmagasságú lyukak sorakoztak. A szerzetesek cellái voltak, épp akkorák, hogy egy kis ember fekve elférjen bennük. A padlón fonott gyékény, a végében fonott takaró, de semmi személyes tárgy. Ajtók nem is voltak. Röviden: eléggé hasonlított ahhoz, ahol felnőttem, de ettől még nem tetszett jobban. A Boldizsár erődjében töltött majdnem ötévnyi viszonylagos bőség és kényelem elkényeztetett. Puha ágyra vágytam és hat kínai ágyasra, akik kézzel etetnek, és illatos olajjal kenik be a testemet. (Hát mondtam, hogy elkényeztettek.)
Végül a szerzetes egy nagy, nyílt terembe vezetett, amelynek magas plafonja volt, és megértettem, hogy az ember építette részből átértünk a barlangba. A barlang túlsó végén egy kőszobrot láttam: törökülésben ülő férfi, szeme lehunyva, két keze elöl, mutatóujjai és hüvelykujjai kört formálnak. A gyertyák narancsszín fényében, s a feje körül lebegő tömjénfüstben imádkozni látszott. A szerzetesünk eltűnt a sötétben a barlang oldalsó részén, mi meg Józsuával óvatosan közelítettünk a szoborhoz, vigyázva lépegettünk a barlang durva kőpadlóján.
(Már rég nem lepődtünk meg és nem dühöngtünk a faragott képmásokon. A világ és a műalkotások, amiket láttunk utazásaink során, vallásunknak még ezt a szigorú parancsát is eltompították. Amikor Józsuát erről kérdeztem, csak annyit felelt: „szalonna”.)
Kiderült, hogy ebből a teremből ered a már hallott kántálás, és a szerzetesek celláit látva úgy véltük, legalább húsz szerzetes zsolozsmázhat, habár a barlang visszhangja alapján lehettek volna ezren is. Ahogy közeledtünk a szoborhoz, hogy megnézzük, miféle kőből készült, az hirtelen kinyitotta a szemét.
– Te vagy az, Józsua? – kérdezte arámi nyelven, hibátlanul.
– Én – felelte Józsua.
– És ki van veled?
– A barátom, Biff.
– Mostantól ő legyen Huszonegy, te meg Huszonkettő. Amíg itt vagytok, nincs nevetek. – A szobor nem szobor volt, hanem Gáspár. Csak a gyertyák narancsfénye meg a mozdulatlanság miatt hittük szobornak. És gondolom, az is közrejátszott, hogy kínait vártunk. Ez a férfi inkább látszott indiainak. Bőre még a miénknél is sötétebb volt, homlokán piros pötty díszelgett, amilyet indiai kereskedőkön láttunk Kabulban és Antiókhiában. Nehéz volt megállapítani a korát, mivel nem volt se haja, se szakálla, és arcán.sem voltak ráncok.
– Ő a Messiás – mondtam neki. – Isten Fia. Meglátogattad, amikor született.
Gáspár arcán továbbra sem látszott semmi.
– A Messiásnak meg kell halnia, ha tanulni akarsz. Holnap megöljük.
– Tessék?
– Holnap tanultok. Adj nekik enni!
A sötétből egy másik szerzetes lépett elő, aki kiköpött olyan volt, mint az előző, és megfogta Józsua vállát. Kivezetett minket a teremből, vissza acellákhoz, ahol megmutatta, melyik a miénk. Majd elvette a zsákunkat és elment. Pár perc múlva visszatért egy tál rizzsel és egy csésze gyenge teával mindegyikünknek. Aztán megint elment. Közben egy szót sem szólt.
– Nagydumás fickó – jegyeztem meg.
Józsua rizst mert a szájába, és elfintorodott. Hideg és sótlan volt.
– Szerinted aggódnom kéne amiatt, amit a messiás haláláról mondott?
– Ugye sose voltál biztos benne, hogy te vagy a messiás, nem igaz? – Ja.
– Akkor holnap, ha hajnalban nem ölnek meg, mondd ezt el nekik.

Másnap a Hetes szerzetes ébresztett: jól rávágott a lábunkra egy bambuszbottal. Becsületére legyen mondva, Hetes mosolygott, amikor végre kitöröltem a csipát a szememből, de ez nem nyújtott nagy vigaszt. Hetes alacsony, sovány férfi volt, az arccsontja magas, két szeme távol ülő. Durva szövésű, hosszú, narancsszín köntöst viselt, cipőt nem. Az arca szőrtelen volt, mint ahogy a feje is, kivéve egyetlen fonatot, ami a feje búbján nőtt, és amit madzaggal kötött össze. A korát lehetetlen volt megmondani, tizenhét és harmincöt között bármennyi lehetett. (Ha kíváncsiak vagytok a többi szerzetesre, Kettestől a Hatosig, Nyolcastól a Húszasig, csak vegyétek a Hetest tizenkilencszer. Legalábbis az első hónapokban nekem így tűnt. Később Józsuára meg rám, vagyis Huszonegyes és Huszonkettes szerzetesre is tökéletesen illett a leírás, kivéve, hogy magasabbak és kerek szeműek voltunk. Ha az ember meg akar szabadulni az énje bilincseitől, a külső megjelenés csak akadály. Na de ne szaladjunk előre.)
Hetes elvezetett egy ablakhoz, amit latrinának használtak, majd egy kis szobába, ahol Gáspár ült valami lehetetlen testhelyzetben egy kis asztalnál. A szerzetes meghajolt és távozott, Gáspár pedig arámiul hellyel kínált bennünket.
Leültünk vele szemben a földre... nem, nem egészen, merthogy nem ültünk, inkább oldalvást elfeküdtünk, könyökölve, mintha otthon lettünk volna. Akkor ültünk fel, amikor Gáspár előkapott egy bambuszpálcát az asztal alól, és mindkettőnket hókon nyomott vele, de gyorsan, akár a kobra.
– Azt mondtam, ül!
Szóval ültünk.
– Jesszus – tapogattam a fülem fölött máris növekvő dudort.
– Hallgassatok! – emelte fel Gáspár a pálcát.
Úgy hallgattunk, mintha örökre el akarnák zárni a hangot, mint egy csapot, és fel kéne vele tankolnunk. Azt hiszem, még lélegezni is elfelejtettem.
– Helyes. – Gáspár letette a pálcát, és teát töltött három egyszerű csészébe.
Néztük a gőzölgő teát. Csak néztük. Gáspár felnevetett, akár egy gyerek, s hirtelen minden komolyság és tekintély lehullt róla. Lehetett volna egy jóságos nagybácsi. Sőt nyilvánvalóan indiai vonásai dacára határozottan Józsefre emlékeztetett, Józsua mostohaapjára.
– Nincs Messiás – váltott kínaira Gáspár. – Értve vagyok?
– Igen – feleltük egyszerre.
A bambuszpálca egyik vége máris a kezében termett, a másik pedig Józsua fejéről pattant le. Két kézzel takartam el a fejemet, de nem jött a csapás.
– A Messiást ütöttem meg? – kérdezte Józsuától.
Józsua őszintén meg volt rökönyödve. Hallgatott, dörgölte a fejét, mire még egyet kapott a másik füle fölé. Éles, erős csattanás visszhangzott a kőszobában.
– A Messiást ütöttem meg? – ismételte Gáspár.
Józsua sötétbarna szemében nem látszott se fájdalom, se félelem, csak értetlenség. Mint a bárány szemében, amelynek most vágta el a nyakát a templom papja.
A pálca ismét a levegőben süvített, de ezúttal elkaptam, kirántottam Gáspár kezéből; és kidobtam a kis ablakon mögötte. Aztán összefontam a kezem, és az asztalra meredtem.
– Minden tiszteletem a tiéd, mester – mondtam neki –, de ha még egyszer megütöd, megöllek.
Gáspár felállt, de én féltem ránézni (vagy Józsuára).
– Egó – legyintett, majd távozott.
Józsuával pár percig csendben ültünk, dörgöltük sebzett fejünket. Hát érdekes kirándulás volt meg minden, de Józsua nem sokat tanulhat olyasvalakitől a messiásságról, aki pálcával veri, ahányszor ez a téma előkerül, márpedig, gondoltam, ezért jöttünk. Szóval irány tovább. Kiittam a teámat, majd Gáspárét.
– Hát két bölcs megvolt – mondtam. – Harapjunk valami reggelit, aztán induljunk!
Józsua ugyanolyan értetlenül nézett rám, mint pár perce Gáspárra.
– Szerinted kell neki a bot?

Hetes visszaadta a zsákunkat, mélyen meghajolt, majd visszament a kolostorba, és becsukta a kaput. Józsuával megint ott álltunk a gong mellett. Tiszta reggel volt, láttuk a lenti falu tüzeinek füstjét.
– Kérhettünk volna reggelit – mondtam. – Ez hosszú út lesz lefelé. – Én nem megyek.
– Most viccelsz.
– Még sokat kell itt tanulnom.
– Azt, hogy hogyan bírd ki a verést?
– Talán.
– Nem vagyok benne biztos, hogy Gáspár visszaenged. Nem nagyon örült nekem.
– Megfenyegetted, hogy megölöd.
– Nem is. Csak figyelmeztettem, hogy megölöm. Nagy különbség.
– Akkor nem maradsz?
És megint ez a kérdés. Maradok régi barátommal, hideg rizst eszem, hideg kövön alszom, hagyom, hogy szopasson egy őrült szerzetes, aki valószínűleg szétveri a fejemet... vagy megyek? De hová? Haza? Kabulba Örömkéhez? A hosszú utazás dacára könnyebbnek látszott visszamenni. Arrafelé legalább ismerős vagyok. De ha már a könnyű döntésről van szó, egyáltalán minek vagyok itt?
– Biztos, hogy itt kell maradnod, Jozsó? Ne keressük meg inkább Menyhértet?
– Tudom, hogy meg kell itt tanulnom dolgokat. – Azzal Józsua fogta az ütőt, és megverte a gongot. Pár perc múlva az ajtón kinyílt a kukucskáló, és egy szerzetes arca jelent meg a nyílásban, akit még nem láttunk. – Húzzatok el! Az agyatok kemény, a leheletetek meg, mint a jak fingja. – Majd becsapta a kisablakot.
Józsua megint a gongot ütötte.
– Nem tetszik nekem ez a messiás megölése dolog. Nem maradhatok itt, Józsua. Nem, ha ver téged.
– Pedig van egy olyan érzésem, hogy még kapok jó néhányat, mire megtanulom, amit kell.
– Mennem kell.
– Igen.
– De maradhatok is.
– Ne maradj! Bízz bennem, most el kell menned. Majd találkozunk. – Elfordult tőlem, a kapu felé.
– Na ja, nem tudsz semmit, de ezt most hirtelen igen, mi?
– Igen. Menj, Biff! Viszlát.
Elindultam a keskeny ösvényen, és majdnem leestem egy szirtről, amikor mögöttem kinyílt az ablak: – Hát te hová mész? – kiáltotta utánam a szerzetes.
– Haza.
– Helyes. Menj, ijesztgesd a gyerekeket végtelen tudatlanságoddal!
– Köszi. Meglesz. Na csá!
Nagyon igyekeztem, hogy meg ne roggyanjon a vállam, pedig úgy éreztem, kitépik a lelkemet a hátamon keresztül. Csak azért se nézek vissza, hajtogattam magamban, és lassan, fájdalmasan ereszkedtem lefelé az ösvényen. Biztos voltam benne, hogy soha többé nem látom Józsuát.

17. fejezet

Itt a hotelben is kialakult egyfajta unalmas napirendem, ami a Kínában töltött időt juttatja eszembe. Az ébrenlétet kitölti, hogy írom ezeket a lapokat, tévézek, bosszantom az angyalt, és kiosonok a fürdőszobába az evangéliumokat olvasni. Azt hiszem, ez utóbbi miatt vannak állandóan rémálmaim, amikor csak elalszom, és még fáradtabban ébredek, mint ahogy lefeküdtem. Befejeztem Márkot. Ez a fickó is feltámadásról meg olyan cselekedetekről beszél, amelyek az én halálom, sőt Józsua halála után történtek. Hasonlít ahhoz, amit Máté mesélt; kicsit összekutyulja az időrendet, de lényegében Józsua tetteit meséli el. Nem is ez a gond: a húsvét utolsó hetének eseményeitől ráz ki a hideg. Az angyal azt nem tudta eltitkolni előlem, hogy Józsua tanításai fennmaradtak, sőt hatalmas népszerűségre tettek szert. (Most már csatornát sem vált, ha Józsuáról esik szó, mint az első hetekben tette.) De ebből a könyvből merítik Józsua tanításait? Álmomban vér, szenvedés és olyan üres magány vár, amiben a visszhang sem él meg, sikoltozva riadok fel, verejtékben úszva, és a magány még éberen is kitart egy darabig. Múlt éjjel, amikor felriadtam, azt hittem, egy nő áll az ágy lábánál, mellette meg az angyal, széttárt fekete szárnyai kétoldalt a falat érték. De mielőtt összeszedhettem volna magam, az angyal a nő köré fonta a szárnyait, és az eltűnt a sötét szárnyak között. Azt hiszem, akkor tényleg felébredtem, mert az angyal a másik ágyon feküdt, a sötétbe bámult, szeme ragyogott, akár a fekete gyöngy, meg-megcsillant benne egy repülő jelzőfénye, ami a szemközti épület ablakáról tükröződött át. Se szárny, se fekete köntös, se nő. Csak a bámuló Raziel.
– Rémálom? – kérdezte.
– Emlék – feleltem. Álmodtam? Emlékszem, hogy ugyanaz a piros fény pulzált, még ha halványan is, az álombeli nő orrán. (Csak annyit láttam az arcából.) És ez a finom kontúr úgy illeszkedett emlékeim zugába, akár kulcs a zárba, s fahéj- meg szantálfaillatot engedett szabadjára, no meg nevetést, mely édesebb volt, mint gyermekkorom legeslegszebb napja.

Két napra rá újra a kolostor előtt álltam. Megkongattam a gongot, mire kinyílt a kukucskáló, és egy frissen borotvált szerzetes arca jelent meg, kinek fejbőre tucatnyi árnyalattal világosabb volt arcánál.
– A falusiak megették a tevéinket – mondtam.
– Húzz el! Nem tetszik, ahogy mozog az orrcimpád, és a lelked olyan cupákos.
– Józsua, engedj be! Nincs hová mennem.
– Nem engedhetlek be csak úgy – súgta. – Három napot kell várnod, mint mindenkinek. – Majd hangosan, hogy hallja, aki hallgatózik, azt mondta: – Téged megfertőztek a beduinok! Most húzz el! – És becsapta az ablakot.
Ott álltam. Vártam. Pár pillanat múlva újra kinyílt az ablak.
– Megfertőztek a beduinok? – néztem rá.
– Ne izélj már, még új vagyok. Hoztál magaddal kaját?
– Ja, a fogatlan nyanya eladott nekem egy kis szárított tevehúst. Engedménnyel.
– Biztos tisztátalan.
– Szalonna, Józsua, emlékszel?
– Ja. Bocs. Megpróbálok kicsempészni neked teát meg takarót, de nem most azonnal.
– Ezek szerint Gáspár visszaenged?
– Már azt se értette, miért mentél el. Azt mondta, ha valakire ráfér a fegyelmezés, akkor... érted. Azt hiszem, meg fog büntetni. – Bocs, hogy elhagytalak.
– Nem hagytál el – vigyorgott, és kétszínű fejével még az átlagosnál is hülyébbnek látszott. – Elárulok valamit, amit máris megtanultam itt. – Mi lenne az?
– Ha én vagyok a kapunál, és valaki kopog, beengedem. Kint várakoztatni valakit a hidegben, aki bebocsátásra vágyik, az olyan, mint egy tál avas jakvaj.
– Ámen.
Jozsó becsapta a kis ablakot. Nyilván előírás, hogy csapkodni kell. Én meg Józsuán gondolkodtam: hogy mikor tanulja meg végre, hogyan kell messiásnak lenni, és hogyan lehetne a „tál avas jakvaj” kifejezést belecsempészni a mise szövegébe. Pont ez hiányzik nekünk zsidóknak, még több étkezési előírás.

A szerzetesek levetkőztettek, hideg vizet öntöttek rám, majd ledörgöltek vaddisznósörtéből készült kefével, aztán forró vizet öntöttek rám, aztán ledörgöltek, aztán hideg vizet... Végül már üvöltöttem, hogy hagyják abba. Akkor leborotválták a fejem, itt-ott szép nagy karéjt kikanyarítva a fejbőrömből, lesöpörték a testemre tapadt hajat, majd adtak egy új narancsszín köntöst, egy takarót meg egy fatálat a rizsnek. Később kaptam még valami fűből font papucsot, és jakszőrből készítettem magamnak zoknit, de amúgy hat évig ez volt mindenem: köntös, takaró, tál, papucs és zokni.
Ahogy Nyolcas Gáspár elé vezetett, eszembe jutott öreg barátom, Boldizsár, és hogy mennyire röhögött volna ezen az újonnan lelt szegénységemen. Gyakorta elmesélte, hogy a cinikus pátriárka, Diogenész évekig cipelt magával egy kupát, ám egy nap meglátott egy embert, aki a tenyeréből ivott, mire azt mondta: „Bolond voltam, hogy ennyi éven át fölöslegesen cipeltem a kupát, amikor a csuklóm végén ott a tökéletes ivóedény.”
Hát Diogenésznek talán megfelelt, de ha valaki megpróbálta volna elvenni az én tálamat, az biztos elvesztette volna a saját ivóedényét a csuklója végén.
Gáspár ugyanabban a kis szobában ült a földön, lehunyt szemmel, keze összefonva a térdén. Józsua vele szemben ült, ugyanolyan pózban. Nyolcas hajlongva kihátrált a szobából, Gáspár pedig kinyitotta a szemét.
– Ül.
Ültem.
– Négy szabály megszegéséért kerülhetsz ki a kolostorból. Egy: a szerzetes nem közösül senkivel, még állattal sem.
Józsua rám nézett, és megrándult az arca, mintha attól félt volna, hogy mondok valamit, amivel feldühítem Gáspárt. Bólintottam:
– Értem, nincs közösülés.
– Kettő: a szerzetes nem vesz magához mást, csak amit adnak neki, és ez igaz a kolostorban és a faluban is. Három: ha a szerzetes szándékosan kioltja egy ember vagy egy emberhez hasonló életét, puszta kezével vagy fegyverrel, kicsapatik.
– Emberhez hasonló?
– Majd meglátod. Négy: az a szerzetes, aki azt állítja, hogy elérte az ember fölötti állapotot vagy a szentek bölcsességét, és ez nem igaz, kicsapatik. Megértettétek ezt a négy szabályt?
– Igen – feleltem. Józsua bólintott.
– Ne feledjétek, nincsenek enyhítő körülmények! Ha a többi szerzetes úgy ítéli meg, hogy bármelyiket megszegtétek, mennetek kell. Majd Gáspár elkezdte sorolni a tizenhárom szabályt, amiért a szerzetest két hétre ki lehet tiltani a kolostorból (az első szíven talált: „tilos a magod hullatása, kivéve álmodban”), aztán a kilencven kihágást, amiért az ember kedvezőtlen újjászületést nyerhet, ha nem bánja meg (ide tartozott bármilyen növény elpusztítása, szándékosan kioltani egy állat életét, a nyilvánosság előtt ülni egy nővel, vagy bevallani egy világinak az emberfeletti erődet, már ha van). Mindent összevetve elképesztően sok szabály volt, vagy száz a viselkedésre, több tucat a viták rendezésére; de ne feledjétek, mi zsidók voltunk, és a farizeusok befolyása alatt nőttünk fel, akik lényegében a mindennapi élet minden részletét Mózes törvényeihez mérték. Ráadásul Boldizsárnál tanultunk Konfuciuszt, akinek a filozófiája valójában egyetlen bonyolult etikettrendszer. Kétségem sem volt, hogy Józsua képes mindezt véghezvinni, és talán én is, már ha Gáspár nem viszi túlzásba a bambuszpálca használatát, és ha elég csöpögős álmot tudok produkálni. (Hé, tizennyolc éves voltam, öt évet éltem egy ágyasokkal teli erődben. Megszoktam, oké?)
– Huszonkettes – mondta Gáspár Józsuának –, kezdetnek megtanulod, hogyan kell ülni.
– Én tudok ülni – ajánlkoztam.
– És te, Huszonegyes, megnyírod a jakot.
– Ez csak egy kifejezés, ugye?
Nem az volt.

A jak egy rohadt nagy, rohadt szőrös, bivalyszerű állat, aminek veszélyes, fekete szarva van. Ha már láttatok vízi bölényt, az megteszi, csak képzeljetek el, hogy az egész testét paróka borítja. Aztán hintsétek be pézsmaszaggal, trágyával és keserű tejjel: na ez a jak. A szerzetesek egy barlangszerű istállóban tartottak egy nőstény jakot, ami napközben a hegyoldalban csavarogva legelt. Hogy mit, azt nem tudom. Én nem láttam ott annyi zöldet, amennyi egy ekkora állatnak elég lett volna (a jak válla magasabban volt, minta fejem); igaz, hogy Júdeában sem volt annyi, amennyi a kecskéknek kellett, és mégis a pásztorkodás volt a fő megélhetés. Az élet megannyi apró rejtélye!
A jak pont annyi tejet és sajtot adott, hogy a szerzetesek megértsék: egyetlen jak nem tud elég tejet és sajtot adni huszonkét szerzetesnek. Az állaton hosszú, durva szőr is nőtt, amit évente kétszer le kellett nyírni. Ez a megbecsült feladat, valamint a szar, fű és kullancs kifésülése a szőréből rám hárult. A jakokról sok mindent nem kell tudni, kivéve azt, amiről Gáspár úgy gondolta, saját tapasztalatból kell megtanulnom: ki nem állhatják, ha nyírják őket.

Nyolcas és Hetes szerzetes kötözött be, tette helyre törött lábamat és kezemet, és tisztított meg a jakszartól, amibe az állat beledöngölt. Elmondanám, miben különbözött ez a két komoly tanonc a többitől, de fogalmam sincs. Minden szerzetes célja az egótól, az éntől való megszabadulás volt, s néhány ránctól eltekintve az öregebbek arcán, tök egyformák voltak, tök egyformán öltözködtek, és tök egyformán viselkedtek. Én ellenben kopasz fejem és sáfrányszín köntösöm dacára nagyon elütöttem tőlük, mivel fele testem be volt kötve, négy végtagomból három pedig bambuszsínbe téve.
A jakkatasztrófa utáni éjjel Józsua éjfélig várt, majd elkúszott a folyosón a cellámhoz. A levegőt betöltötte a szerzetesek halk szuszogása. A barlangjukból ki-be közlekedő denevérek neszezése úgy visszhangzott a kőfalakról, akár epilepsziás árnyak halállihegése.
– Fáj? – érdeklődött Józsua.
A hideg dacára folyt rólam a verejték. – Alig kapok levegőt. – Hetes és Nyolcas bekötözték a bordáimat, mégis minden lélegzetvétel késként szúrt belém.
Józsua a homlokomra tette a kezét.
– Semmi gond, Jozsó, nem muszáj ezt csinálnod.
– Miért ne? Maradj csendben!
A fájdalom azonnal elszállt, újra tudtam lélegezni. Aztán vagy elaludtam, vagy a hálától elájultam, nem tudom. Amikor hajnalban felébredtem, Józsua mellettem térdelt, keze még mindig a homlokomon nyugodott. Ott nyomta el az álom.

A kifésült jakszőrt Gáspárnak vittem, aki a nagy barlangtemplomban kántált. Jókora köteg lett a szőrből, amit letettem a szerzetes elé, és már hátráltam, amikor szólt:
– Várj! – tartotta fel egy ujját. Előbb befejezte a kántálást, majd azt mondta: – Tea. – A szobába vezetett, ahol először fogadott minket. – Ül. Na, ülj csak le!
Leültem és figyeltem, ahogy tüzet rak egy kis kőkályhában, tűzgyújtó szerszámmal csihol lángokat a száraz mohából, majd a faszénre fújja.
– Kitaláltam egy pálcikát, amivel azonnal lehet tüzet gyújtani – mondtam. – Megtanítsa...?
Gáspár rám meredt, és újból feltartotta az ujját, hogy kibökdösse a szavaimat a levegőből.
– Ül. Nem beszél. Nem vár.

Vizet forralt egy rézfazékban, majd azt teafüvekre öntötte egy agyagedénybe. Két apró csészét helyezett az asztalra, és elkezdte tölteni a teát.
– Hé, tökfej! – kiáltottam. – Kiöntöd azt a rohadt teát!
Gáspár elmosolyodott, és letette a csészét az asztalra.
– Hogyan adhatok neked teát, ha már tele a csészéd?
– Hö? – kérdeztem ékesszólón. A példázatok sosem voltak az erősségeim. Ha mondani akarsz valamit, mondd ki. Így persze Józsua meg a buddhisták voltak nekem a tökéletes haverok a maguk egyenes beszédével.
Gáspár töltött magának teát, majd nagy levegőt vett, és lehunyta a szemét. Egy egész perc is eltelt, mire kinyitotta.
– Ha már eleve mindent tudsz, hogyan taníthatlak? Ki kell ürítened a csészédet, hogy önthessek neked teát.
– Miért nem ezt mondod? – fogtam a csészét, és kilöttyintettem a teát ugyanazon az ablakon, amin kivágtam Gáspár pálcáját, aztán a csészét visszatettem az asztalra. – Kész is.
– Menj a templomba, és ülj! – mondta Gáspár.
Akkor nincs tea? Biztos még mindig mérges, amiért megfenyegettem. Hajlongva hátráltam ki az ajtón (Orömke tanított meg szépen hajolni).
– Még valami – szólt utánam Gáspár. Megálltam. – Hetes tegnap azt mondta, nem fogod túlélni az éjszakát. Nyolcas egyetértett. Hogy lehet, hogy nemcsak élsz, de semmi bajod?
Mielőtt válaszoltam volna, elgondolkodtam, amit bizony ritkán teszek, és aztán azt feleltem:
– Talán azok a szerzetesek túl nagyra vannak a tudásukkal. Csak remélni tudom, hogy nem rontották meg a többiek gondolkodását is.
– Menj és ülj!

Jobbára ültünk. A jelek szerint azért kerültük meg a fél világot, hogy megtanuljunk ülni, mozdulatlanul hallgatni a világegyetem zenéjét. Hogy megszabaduljunk az éntől (nem az egyéniségtől, hanem az éntől), ami megkülönböztet minket más lényektől. – Amikor ülsz, ülj! Amikor lélegzel, lélegezz! Amikor eszel, egyél! – mondogatta Gáspár, azt értve ez alatt, hogy lényünk minden része a pillanatban létezzen, tökéletesen tudatában a „most”-nak; se múlt, se jövő, se semmi ne válasszon el attól, ami van.
Nekem mint zsidónak nehéz a pillanatban élnem. A múlt nélkül hol a bűntudat? És jövő nélkül hol a rettegés? És bűntudat és rettegés nélkül ki vagyok én?
– Gondolj a bőrödre úgy, mint ami összeköt a világgal, nem pedig elválaszt tőle – mondta nekem Gáspár, próbálva megtanítani a megvilágosodás lényegére, miközben ő is elismerte, hogy ezt nem lehet megtanítani. Csak a módszert. Gáspár aztán tudott ülni.
A legenda szerint (amit én raktam össze a mester és a szerzetesek által elejtett megjegyzésekből) Gáspár azért építette a kolostort, hogy tudjon hol ülni. Sok éve érkezett Indiából, ahol herceg volt, ide Kínába, hogy megtanítsa a császárnak és az udvarának a buddhizmus igazi lényegét, mely az évek során elveszett a dogmákban és a szövegek értelmezésében.
Megérkezésekor a császár azt kérdezte tőle:
– Mit nyerek a jó tetteimért?
– Semmit – felelte Gáspár.
A császár álla leesett; annyi éven át nagylelkűen bánt az emberekkel, semmiért?
– Hát akkor mi a buddhizmus lényege?
– A hatalmas ürgeség.
A császár kidobatta Gáspárt a templomból, mire a fiatal szerzetes két dolgot határozott el; egy: legközelebb jobb választ ad a kérdésre; kettő: jobban megtanul kínaiul, mielőtt egy fontos személyiséggel beszél. Ugyanis azt akarta mondani: „A hatalmas üresség”, csak összekeverte a szavakat.
A legenda úgy tartja, Gáspár akkor jött ebbe a barlangba, és leült meditálni, eltökélten, hogy addig marad, amíg meg nem világosodik. Kilenc év múlva lement a hegyről, a falusiak pedig étellel és ajándékokkal várták.
– Mester, szent útmutatásod kérjük, mit tudsz nekünk mondani? – kiáltozták.
– Nagyon kell pisálnom – felelte a szerzetes, és ebből a falusiak tudták, hogy tényleg elérte a Buddha-állapotot, azaz nirvánát.
A falusiak könyörögtek Gáspárnak, hogy maradjon náluk, segítettek megépíteni a kolostort a barlang körül, ahol elérte a nirvánát. Az építkezés során a falusiakat vérszomjas banditák támadták meg, és noha Gáspár hitte, hogy egyetlen élőlényt sem szabad megölni, úgy gondolta, ezeknek a szegény embereknek joguk van megvédeniük magukat, így addig meditált, amíg ki nem ötlött egy önvédelmi módszert azokból a mozdulatokból, amiket még otthon, Indiában sajátított el a jógiktól. Ezt megtanította a falusiaknak, s aztán minden szerzetesnek, aki a kolostorba érkezett. Elnevezte a módszert „kung-fu”-nak, ami annyit tesz: „a módszer, amivel alacsony, kopasz fickók a szart is kiverik belőled”.
Kung-fu oktatásunk a cölöpugrással kezdődött. A reggeli meg a meditáció után Hármas, aki a szerzetesek közt a legidősebbnek tűnt, kivitt minket a kolostorudvarra, ahol egy rakás cölöpöt találtunk, olyan fél méter hosszúak és arasznyi átmérőjűek voltak. Felállíttatta velünk a cölöpöket egy sorba, úgy féllépésnyire egymástól, majd azt mondta, ugorjunk fel az egyikre, és ott álljunk meg. A délelőtt azzal telt, hogy felvakartuk magunkat az udvar durva kövéről, de végül csak ott egyensúlyoztunk fél lábon egy-egy cölöpön.
– És most? – kérdeztem.
– Most semmi – felelte Hármas. – Csak álljatok.
Hát álltunk. Órákig. A nap átvágott az égen, a lábam és a hátam sajogni kezdett, és megint leestünk, Hármas pedig újfent ránk ripakodott, hogy ugrás vissza. Mire leszállt az est, már órákig tudtunk állni leesés nélkül. Akkor Hármas azt mondta:
– Most ugorjatok át a következő oszlopra!
Hallottam, hogy Józsua mélyet sóhajt. Elnéztem a cölöpsort, és már láttam, miféle fájdalom vár ránk, ha ezt az egészet végig kell ugrálni. Józsua állt mögöttem az utolsó cölöpön, így neki kellett arra ugrani, amin én álltam. Nem csak hogy át kellett ugranom a következő cölöpre és ott megállni, de mindezt úgy, hogy közben nem döntöm fel azt, amelyikről elugrok.
– Most! – csattant fel Hármas.
Ugrottam... és elvétettem. A cölöp kibillent alólam, fejjel értem a kőre. Fehér fény villant a szemem előtt, és tűz nyilallt a nyakamba. Mielőtt összeszedhettem volna magam, Józsua zuhant rám. – Kösz – hálálkodott, hogy puha zsidóra esett, és nem kemény járókőre.
– Fel! – kommandírozott Hármas.
Felállítottuk az oszlopokat, és megint felugrottunk. Ezúttal mindkettőnknek elsőre sikerült. Aztán vártuk a parancsot a következő ugrásra. Felkelt a hold, mi meg néztük a cölöpöket, azon merengve, meddig tart, mire végigérünk, meddig várat minket Hármas, és nem tudtunk nem gondolni arra, hogy Gáspár kilenc évig csak ült. Nem emlékeztem, mikor éreztem utoljára ekkora fájdalmat, ami nem semmi, ha az embert már egy jak is megtaposta. Próbáltam elképzelni, mennyi fáradtságot és szomjúságot bírok ki, mire leesem, amikor Hármas megszólalt:
– Elég. Menjetek aludni!
– Ennyi? – kérdezte Józsua. Ahogy leugrott a cölöpről, összerándult. – Minek állítottunk fel húsz cölöpöt, ha csak hármat használunk?
– Minek gondoltál húszra, amikor egyszerre csak egyen tudsz állni? – kérdezett vissza Hármas.
– Pisálnom kell – mondtam.
– Pontosan – bólintott a szerzetes.
Na ez a buddhizmus.

Minden áldott nap kivonultunk az udvarra, és másképp, véletlenszerűen rendeztük el a cölöpöket. Hármas különböző magasságú és átmérőjű cölöpökkel lepett meg minket. Néha a lehető leggyorsabban kellett egyikről a másikra ugranunk, máskor meg órákig álltunk egy helyben, készen rá, hogy azonnal ugorjunk, ha Hármas szól. A lényeg az volt, hogy ne számítsunk semmire, ne legyen megszokott üteme a gyakorlásnak. Gondolkodás nélkül bármilyen irányba tudnunk kellett mozogni. Hármas ezt irányított rögtönzésnek nevezte, és az első hat hónapban annyi időt töltöttünk a cölöpökön, mint amennyit meditációval. Józsua azonnal ráérzett a kung-fúra, ahogy a meditációra is. Én sokkal fafejőbb voltam.
A szokásos feladatok mellett – rendben tartani a kolostort meg a kertet, megfejni a jakot (amit, áldott legyen az ég, mindig megúsztam) – tíznaponta hat szerzetes lement a faluba a táljával és alamizsnát koldult a falusiaktól, általában rizst és teát, néha szószt, jakvajat vagy sajtot, és nagyon ritkán szövetet, amelyből a köntösök készültek. Az első évben Józsuával egyáltalán nem hagyhattuk el a kolostort, viszont szemet szúrt nekem valami különös. A faluba tett látogatás után négy-öt szerzetes napokra eltűnt a hegyekben. Sosem beszéltek róla, se előtte, se utána, de úgy láttam, cserélődnek, ugyanarra az emberre minden harmadik vagy negyedik alkalommal került sor, kivéve Gáspárt, aki gyakrabban ment.
Végül összeszedtem a bátorságom, és megkérdeztem Gáspárt, mi folyik itt.
– Különleges meditáció – felelte. – Még nem vagy rá kész. Menj ülni! Gáspár a legtöbb kérdésemre azt felelte, „Menj ülni!”, a neheztelésem pedig azt jelentette, hogy nem tudok megszabadulni az énemtől, vagyis nem jutok sehová a meditálással. Józsua viszont tökéletesen ki volt békülve azzal, amit csináltunk. Órákig ült mozdulatlanul, majd úgy ugrott fel a cölöpökre, mintha egy óráig melegített volna.
– Hogy csinálod? – kérdeztem tőle. – Hogy tudsz semmire gondolni úgy, hogy nem alszol el?
Az én megvilágosodásomnak főként ez állta útját. Ha túl sokáig ültem, elaludtam, és horkolásom visszhangja a templomban zavarta a többiek meditációját. Az ajánlott kúra erre a zöldtea nagy mennyiségű fogyasztása volt, ami tényleg ébren tartott, csakhogy a gondolattalan állapot helyett egyfolytában a hólyagom járt az eszemben. Egy év sem kellett, és elértem a tökéletes hólyagtudatot. Józsua persze teljesen megszabadult az énjétől, ahogy kellett. Éppen kilencedik hónapja voltunk a kolostorban, az elképzelhető legkeményebb tél kellős közepén jártunk, amikor az én és a hiúság ármányaitól megszabadult Józsua láthatatlanná vált.

18. fejezet

Kint jártam közöttetek, ettem, beszéltem, mentem és mentem és mentem órákig, el sem kellett fordulnom, mert nem került utamba fal. Az angyal reggel új ruhákkal fogadott. Furcsa volt a tapintásuk, de kinézetre ismerősek (a tévéből). Farmer, póló és edzőcipő, na meg zokni és bokszeralsó.
– Vedd fel! – mondta az angyal. – Elviszlek sétálni.
– Mintha kutya volnék – zsörtölődtem.
– Pontosan, mintha kutya volnál.
Az angyal is modern amerikai cuccokat viselt, és bár még mindig megdöbbentően szép volt, látszott rajta, hogy olyan kényelmetlen neki a ruha, mintha tüzes szegek tartanák.
– Hová megyünk?
– Már mondtam. Ki.
– Honnan szedted a ruhákat?
– Hozattam Jesusszal. Van egy bolt itt a hotelben. Menjünk.
Raziel becsukta utánunk az ajtót, majd a kulcsot a pénzzel együtt zsebre vágta. Vajon korábban is volt már zsebes ruhája? Nekem eszembe nem jutott volna használni. Egy szót sem szóltam, ahogy a lifttel lementünk a hallba, majd ki az ajtón. Féltem, hogy esetleg mondok valamit, amitől az angyal magához tér. Az utcán fenséges zaj fogadott: az autók, a légkalapácsok, á magukban hadováló őrültek. A fény! A szagok! Amikor Jeruzsálemből iderepültünk, biztos sokkos voltam, mert nem emlékszem, hogy ilyen élénk lett volna a világ.
Elindultam az utcán, mire az angyal egyből megmarkolta a vállam. Úgy vájtak belém az ujjai, akár a karmok.
– Tudod, hogy nem szökhetsz el. Tudod, hogy ha elfutsz, elkaplak, és eltöröm a lábad, hogy soha többé ne tudj járni. Tudod, hogy ha pár percre el is menekülsz, előlem nem bújhatsz el. Tudod, hogy megtalállak, ahogy annak idején a fajtád minden egyedét. Ugye tudod?- Igen. Engedj el! Sétáljunk!
– Utálok sétálni. Láttad már, hogy néz a sas a galambra? Hát nekem ilyen érzés te meg a sétád.
Azt hiszem, el kell magyaráznom, Raziel mit értett az alatt, hogy egyszer megtalálta a fajtám minden egyedét. Évszázadokkal ezelőtt egyszer beugrott a Halál Angyala szerepbe, csak aztán felmentették, mert nem volt valami jó. Ő is beismeri, hogy odavan a peches sztorikért (talán ez magyarázza a szappanoperák iránti rajongását). Na mindegy, szóval amikor arról olvastok a Tórában, hogy Noé kilencszáz évig élt, Mózes meg száznegyvenig, kitalálhatjátok, kinek lett volna a feladata megfosztani őket a földi léttől. Akkor kapta a fekete szárnyas szerelést, amiről már beszéltem. Kirúgták, de a cuccot megtarthatta. (El tudjátok hinni, hogy Noé úgy odázta el a halált nyolcszáz évig, hogy bemesélte az angyalnak, kicsit le van maradva a papírmunkával? Bárcsak ennyire béna lenne Raziel most is velem.)
– Nézd, Raziel! Pizza! – mutattam. – Vegyünk!
Pénzt kotort elő a zsebéből, és nekem adta.
– Vegyél te! Meg tudod csinálni?
– A mi időnkben is volt kereskedelem – feleltem szarkasztikusan. – Ha pizza nem is, kereskedelem igen.
– Helyes. Akkor azt is ki tudod nyitni? – mutatott egy csukott dobozra, ahol egy üveglap mögött újságok voltak.
– Azzal a kis karral működik?
Az angyal értetlen pofát vágott.
– Hogy lehetséges, hogy a nyelveken beszélés megadatik neked, értesz minden nyelvet, de olyan adományod nincs, ami elárulná, hogyan működnek a dolgok ebben a korban? Ezt mondd meg nekem!
– Ha nem sajátítottad volna ki a távirányítót, talán lenne időm megtanulni ezeket a dolgokat. – Úgy értettem, hogy a tévéből sokat megtanulhattam volna a világról, de Raziel azt hitte, a csatornaváltást akarom gyakorolni.
– Az nem elég, hogy tudod kezelni a tévét. Tudnod kell, hogyan működik minden ebben a világban. – Azzal megfordult, és a kirakaton keresztül bebámult a pizzázóba, ahol a szakácsok tésztakerekeket dobáltak a levegőbe.
– Miért, Raziel? Miért kéne tudnom, hogyan működnek itt a dolgok? Éppen te akadályozod meg, hogy bármit is megtanuljak.
– Már nem. Együnk pizzát!
– Raziel?
Többet nem volt hajlandó elárulni, de egész nap a várost jártuk, pénzt költöttünk, emberekkel beszéltünk, tanultunk. Késő délután Raziel egy buszsofőrtől megkérdezte, hol találkozhatnánk a Pókemberrel. Szerintem az elkövetkező kétezer évben sem fogok olyan csalódott arcot látni, mint Razielé volt, amikor meghallotta a sofőr válaszát. Amikor visszatértünk a hotelszobába, Raziel azt mondta:
– Hiányzik, hogy emberekkel teli városokat romboljak le.
– Tudom, mire gondolsz – feleltem, noha éppen a legjobb barátom miatt ment ki az ilyesmi a divatból, méghozzá éppen idejében. De az angyal most ezt akarta hallani. Van különbség aközött, hogy az ember hazudik, vagy együtt érez a másikkal. Ezt még Józsua is tudta.

– Józsua, megijesztesz – mondtam a testetlen hangnak, amely előttem úszott a templomban. – Hol vagy?
– Mindenhol és sehol.
– Akkor hogyhogy a hangodat közvetlenül magam előtt hallom? Egyáltalán nem tetszett ez nekem. Való igaz, a természetfölötti események tekintetében a Józsuával töltött évek már betörtek, de a meditációval még nem jutottam el arra a szintre, hogy ne reagáljak barátom láthatatlanná válására.
– Gondolom, a hang természete, hogy jönnie kell valahonnan, de csak azért, hogy mehessen valahová.
Gáspár a templomban üldögélt, s minket hallva felkelt és odajött hozzám. Nem látszott dühösnek, de persze ő sosem látszott annak.
– Miért? – kérdezte, azaz: Miért beszélgetsz és zavarod meg mások meditációját ezzel a pokoli lármával, barbár?
– Józsua megvilágosodott – mondtam.
Gáspár nem szólt semmit, azaz: Na és? Erre megy ki az egész, te borotva illette jak méltatlan ivadéka. Hangjának tónusából tudtam, hogy ezt gondolja. Láthatatlan – mondtam.
– Mu – mondta Józsua. A mu kínaiul azt jelenti: semmi a semmin túl. Gáspár ekkor kétségtelenül irányítatlan rögtönzést hajtott végre: felsikkantott, akár egy kislány, és jó méter magasra ugrott egy helyben. A szerzetesek abbahagyták a kántálást, és felnéztek.
– Mi volt ez?
– Józsua.
– Megszabadultam az éntől, az egótól – gügyögött Józsua, majd kis pukkanást hallottunk, és ocsmány bűz szabadult ránk.
Gáspárra néztem, aki a fejét rázta. Ő rám pillantott, én vállat vontam.
– Te voltál? – kérdezte Gáspár Józsuától.
– Abban az értelemben, hogy része vagyok-e mindeneknek, vagy abban az értelemben, hogy én pukkantottam-e? – kérdezte Josh. – Utóbbi – mondta Gáspár.
– Nem.
– Hazudsz – mondtam, és ezen legalább annyira csodálkoztam, mint azon, hogy láthatatlanná vált.
– Elég volt a beszédből, mert elválaszt attól, ami van. – Azzal Józsua elhallgatott. Gáspár arcán látszott, hogy a pánik kerülgeti.
– Ne menj el, Józsua! – kérte. – Maradj így, ha muszáj, de gyere hajnalban a teakamrába. – Majd rám nézett. – Te is.
– Reggel cölöpedzésem van – mondtam.
– Felmentelek. És ha Józsua beszél veled még ma, próbáld meggyőzni, hogy szálljon vissza közénk! – Majd elsietett, méghozzá nagyon fel nem világosodott módon.

Este éppen aludtam volna el, amikor cellám előtt a folyosón pukkant valami, és hihetetlen bűz áramlott be hozzám. Egyből kiröppent az álom a szememből.
– Józsua? – Kimásztam a folyosóra. A falba vágott vékony nyílásokon beszűrődött a holdfény, de nem láttam mást, csak halványkék fényt a kövön. – Józsua, te vagy?
– Honnan tudod? – kérdezte egy testetlen hang.
– Most, komolyan, Jozsó, messziről bűzlesz.
– Amikor utoljára a faluba mentünk, egy nő adott Tizennégyesnek meg nekem egy ezeréves tojást. Kicsit megfeküdte a gyomrom.
– Vajon miért? Szerintem a tojás szavatossága lejár úgy... mennyi is... kétszáz év után.
– Elássák őket, otthagyják, aztán kiássák.
– Ezért nem mutatkozol?
– Nem, a meditáció miatt. Mindentől megszabadultam. Elértem a tökéletes szabadságot.
– Azóta szabad vagy, hogy elhagytuk Galileát.
– Ez nem ugyanaz. Azért is jöttem, hogy elmondjam: nem tudom megszabadítani a népünket a római uralom alól.
– Miért nem?
– Mert az nem igazi szabadság. Az olyan szabadságot, amit úgy kapsz, el is vehetik tőled. Mózesnek nem volt muszáj kérni a fáraót, hogy engedje el a népünket. A népünknek nem kellett megszabadulni a babilóniaiaktól. És a rómaiaktól sem. Nem adhatok nekik szabadságot. A szabadság a szívükben van, csak meg kell találniuk.
– Most azt akarod mondani, hogy nem vagy Messiás?
– Hogy lennék? Hogy adhatná egy alázatos lény oda azt, ami nem az övé?
– Ha nem te, akkor ki, Józsua? Ott vannak az angyalok, a csodák, és hogy meg tudsz gyógyítani és vigasztalni másokat. Ki a kiválasztott, ha nem te?
– Nem tudom. Nem tudok semmit. Csak el akartam búcsúzni. Veled leszek mint mindenek része, de addig nem érzékelsz, amíg meg nem világosodsz. El sem tudod képzelni, milyen érzés ez, Biff. Minden vagy, szeretsz mindent, nincs szükséged semmire.
– Aha. Szóval akkor a cipőd se kell?
– Az anyagi tulajdon csak akadályoz a szabadságban.
– Ezt igennek veszem. Azért tegyél meg nekem egy szívességet, jó?
– Persze.
– Hallgasd meg, mit akar mondani Gáspár! – És adj időt, hogy kieszeljek valami okos választ annak, aki láthatatlan és elment az esze, tettem hozzá magamban. Józsua ártatlan volt, de nem hülye. Ki kellett találnom valamit, hogy megmentsem a Messiást, hogy aztán ő menthessen meg minket.Megyek a templomba ülni – felelte. – Majd látjuk egymást.
– Csak a magad nevében beszélj!
– Nagyon vicces.

Reggel, amikor beléptem a teaszobába, Gáspárt rendkívül öregnek láttam. Az ő szobája sem volt nagyobb, mint az én cellám, de közvetlen a teaszoba mellett helyezkedett el, és volt ajtaja, amit be lehetett csukni. Reggel hűvös volt a kolostorban, ahogy Gáspár vizet forralt a teához, látszott a leheletünk a levegőben. Hamarosan egy harmadik lehelet is csatlakozott hozzájuk mellettem, habár nem ült ott senki.
– Jó reggelt, Józsua – üdvözölte Gáspár. – Aludtál? Vagy attól a szükségtől is megszabadultál?
– Igen, már nincs szükségem alvásra.
– Akkor bocsáss meg Huszonegyesnek és nekem, mert nekünk még kell a táplálék.
Gáspár teát töltött, majd két rizsgombócot vett elő arról a polcról, ahol a teát tartotta. Az egyiket nekem nyújtotta, és én elvettem.
– Nincs nálam a tálkám – mondtam gyorsan, attól tartva, hogy Gáspár kiakad. Honnan sejthettem volna? A szerzetesek mindig együtt reggeliztek. Ez rendkívül szokatlan volt.
– A kezed tiszta – felelte Gáspár, majd kortyolta a teáját, és nyugodtan üldögélt, egy szót sem szólt. A szoba hamarosan bemelegedett a faszenes tűzhelytől, ahol a teát melegítette, és már nem láttam Józsua lélegzetét. Az ezeréves tojás okozta gyomorrontáson a jelek szerint túljutott. Ahogy eszembe jutott, hogy Hármas vár ránk az udvaron a gyakorlásra, elfogott az idegesség. Éppen meg akartam szólalni, amikor Gáspár egy ujjával csendre intett.
– Józsua, tudod, mi a bódhiszattva? – kérdezte.
– Nem, mester, nem tudom.
– Gautama Buddha volt bódhiszattva. Az utána következő huszonhét pátriárka is bódhiszattva volt. Egyesek szerint magam is az vagyok, noha ezt én nem állítom.
– Buddha nem létezik – mondta Józsua.
– Igaz, de amikor valaki eléri a buddhaságot, és megérti, hogy nincs Buddha, mert minden Buddha lesz; amikor megvilágosodik, de eldönti, hogy nem fejlődik tovább a nirvánába, amíg minden érző lény meg nem előzi, nos akkor ő bódhiszattva. Megváltó. A bódhiszattva ezzel a döntéssel az egyetlen megragadható dolgot ragadja meg: a könyörületet szenvedő embertársai iránt. Érted?
– Azt hiszem. De a döntés, hogy valaki bódhiszattva legyen, úgy hangzik, mint az énből fakadó cselekedet, a megvilágosodás megtagadása.
– Az is, Józsua. Az önszeretet aktusa.
– Arra kérsz, hogy legyek bóddhiszattva.
– Ha azt mondanám, szeresd a szomszédodat, ahogy önmagadat, arra kérnélek, hogy légy önző?
Egy pillanatra csend állt be, és ahogy odanéztem, ahonnan Józsua hangja jött, láttam, hogy lassanként újra láthatóvá válik.
– Nem – felelte.
– Miért? – kérdezte Gáspár.
– Szeresd felebarátodat, ahogy tenmagadat... – Aztán hosszú szünet következett, és szinte éreztem, hogy Józsua az égben keresi a választ, mint már annyiszor, majd: – Mert ő te vagy, és te ő, és minden, mi szeretetre érdemes, az minden.
Józsua a szemünk láttára anyagiasodott. Teljesen fel volt öltözve, nem látszott rajta semmi különös.
Gáspár elmosolyodott, amitől az arcán hordozott plusz évek azonnal elfakultak. Béke áradt belőle, és egy pillanatra akár velünk egyidős is lehetett volna.
– Így van, Józsua. Valóban megvilágosodtál.
– Bódhiszattva leszek a népemnek – jelentette ki Józsua.
– Helyes. Most menj, és nyírd le a jakot!
Kiesett a kezemből a rizs.
– Mi?
– És te, keresd meg Hármast, és folytasd a gyakorlást a cölöpökön!
– Hadd nyírjam meg én a jakot! – ajánlkoztam. – Én már csináltam. Józsua a vállamra tette a kezét.
– Semmi gond.
– És következő holdkor – folytatta Gáspár –, az alamizsnagyűjtés után mindketten felmentek a csoporttal a hegyekbe a különleges meditációra.
A felkészülést ma este kezditek. Két napig nem ehettek, és naplemente előtt hozzátok ide nekem a takarótokat.
– De én már megvilágosodtam – tiltakozott Jozsó.
– Helyes. Akkor nyírd meg a jakot! – mondta a Mester.

Gondolom, nem kellett volna meglepődnöm, amikor másnap Józsua karcolás nélkül, egy köteg jakszőrrel jelent meg a közös ebédlőben. A többi szerzetes csöppet sem lepődött meg. Sőt szinte fel sem néztek a rizsükből és teájukból. (A Gáspár kolostorában töltött évek alatt elképesztően nehezen tudtam meglepni a buddhista szerzeteseket, főleg akik jártasak voltak a kung-fuban. Annyira benne éltek a pillanatban, hogy ha az ember láthatatlanul és nesz nélkül odaosont, majd előugrott, hogy „hú!”, még az sem rázta meg a csakrájukat. Ha igazi reakciót akartál elérni valamelyiknél, szó szerint le kellett csapni egy bottal, de ha meghallotta a bot suhogását a levegőben, jó esély volt rá, hogy elkapja, elveszi tőled, és véresre ver vele. Úgyhogy nem, egyáltalán nem voltak meglepődve, amikor Józsua sértetlenül produkálta a szőrtermést.)
– Hogy csináltad? – Ezt tényleg szerettem volna tudni.
– Megmondtam neki, mit csinálok – felelte Józsua. – Mozdulatlanul tűrte.
– Csak úgy megmondtad neki, mit csinálsz?
– Ja. Nem félt, így nem is ellenkezett. A félelem onnan jön, hogy megpróbálunk a jövőbe látni, Biff. Ha tudod, mire számíthatsz, nem félsz.
– Ez nem igaz. Én tudtam, mire számítsak. Mégpedig hogy megtapos téged a jak, én meg messze nem tudok úgy gyógyítani, mint te. És mégis féltem.
– Akkor tévedek. Bocs. Biztos csak ki nem állhat téged.
– Ez már inkább – mondtam győzedelmesen. A padlón ültünk. Enni nem ehettünk, de teázni lehetett. – Éhes vagy?
– Ja. Te?
– Kopog a szemem. Hogy aludtál az éjjel a takaró nélkül?
– Fáztam, de használtam, amit megtanultam, és tudtam aludni.
– Én próbáltam, de egész éjjel dideregtem. És még nincs is tél, Jozsó. Ha leesik a hó, megfagyunk takaró nélkül. Utálom a hideget.
– Egyesülj a hideggel! – tanácsolta.
– Tudod, valahogy jobban bírtalak, mielőtt megvilágosodtál.

Immár személyesen Gáspár felügyelte az edzésünket. Mindvégig ott volt, ahogy cölöpről cölöpre ugráltunk, és kíméletlenül hajtott bennünket a bonyolult kéz- és lábmozgások közben, amelyek a kung-fu részét képezték. (Volt egy olyan érzésem, hogy láttam én már ilyet korábban, aztán eszembe jutott Örömke tánca Boldizsár erődjében. Vajon Gáspár tanította meg a varázslót, vagy fordítva?) Meditálás közben is mögöttünk állt, néha egész éjjel, és bambuszpálcájával olykor minden ok nélkül a fejünkre suhintott.
– Na most mér? Nem csináltam semmit – panaszkodtam Józsuának a teánál.
– Nem azért üt, hogy büntessen, hanem, hogy megtartson a pillanatban.
– Hát most nagyon is a pillanatban vagyok, és pillanatnyilag szívesen kiverném belőle a szart is.
– Ezt nem mondod komolyan.
– És miért ne? Inkább legyek én a szar, amit kiverek belőle?
– Igen, Biff – felelte Józsua komolyan. – Legyél te a szar! – De nem bírta a fapofát, és miközben kortyolta a teát, elkezdett vihogni, míg végül már az orrán jött ki a tea, és megadta magát a röhögőgörcsnek. A szerzetesek, akik mindent hallottak, szintén mind elkezdtek vihogni. Néhány szinte a földön fetrengett.
Tök nehéz mérgesnek lenni, amikor egy teremnyi kopasz, narancsszín ruhás fickó vihog az ember körül. Nesze nektek buddhizmus.

Gáspár még két hónapot váratott minket, mire elvitt arra a különleges meditációs zarándoklatra, úgyhogy jól benne jártunk a télben, amikor megtettük azt a monumentális utat. Olyan nagy hó fedte a hegyoldalt, hogy reggelente szó szerint alagutat kellett ásnunk az udvarban a gyakorláshoz. Nem kezdhettük el addig, amíg Józsuával el nem dobáltuk az összes havat az udvarból; emiatt bizonyos napokon már dél is elmúlt, mire nekiláttunk az aznapi munkának. Máskor meg olyan heves szél fújt, hogy az orrunkig se láttunk; ilyenkor Gáspár olyan edzést talált ki, amit bent is csinálhattunk.
A takarónkat nem kaptuk vissza, úgyhogy én minden éjszaka úgy dideregtem magam álomba. Habár a magas ablakokat betáblázták, és a kőtűzhelyekben tűz égett a szobákban, ahol voltunk, az egész tél borzasztó testi kényelmetlenségben telt. Megkönnyebbülésemre a többi szerzetes sem volt immúnis a hidegre, reggelente például a megszokott póz az volt, hogy az ember a teáscsészéjére tekeredett, nehogy akár egyetlen szikrányi drága meleg is kárba vesszen. Ha valaki ilyenkor betéved, és meglát minket narancsszín köntösünkben golyóvá gömbölyödve, azt hihette volna, gőzölgő óriástökök közé tévedt. Mások, beleértve Józsuát, legalább a meditáció alatt találtak enyhülést a hidegtől, mert elérték azt az állapotot, ahol saját hőt termeltek. Én még mindig csak a fegyelmet tanultam. Néha arra gondoltam, felmászom a templom végébe, ahol a barlang elkeskenyedett, és ahol szőrös denevérek százai hibernálódtak a mennyezeten, mocorgó szőr- és ínmasszában. A szag förtelmes lett volna, de legalább biztosan meleg van.
Amikor végül elérkezett a zarándoklat napja, semmivel nem tudtam jobban saját meleget termelni, mint az elején, úgyhogy megkönnyebbültem, amikor Gáspár egy szekrényhez vezetett, ahol mindketten jakszőr lábszárvédőt és csizmát kaptunk.
– Az élet szenvedés – nyújtotta Józsuának a lábszárvédőt –, de ajánlatosabb ép lábbal nekivágni.
Pirkadatkor indultunk egy kristálytiszta reggelen, bár éjjel még olyan brutális szél fújt, hogy a hegy lábáról lesöpörte a legtöbb havat. Gáspár levezetett ötünket a hegyről a faluba. Néhol derékig érő hóban gázoltunk, máskor kilátszó sziklákon ugráltunk. A cölöpugrálásnak hirtelen gyakorlati hasznát is láttam. Ha a hegyoldalon megcsúszunk, belezuhanunk a húsz méter mély, puha hóval teli vízmosásba, ahol biztosan megfulladunk.
A falusiak nagy felhajtással fogadtak, kisereglettek kő- és vályogviskóikból, megtöltötték tálainkat rizzsel és zöldségekkel, apró rézcsengőket ráztak és jakkürtöt fújtak meg a tiszteletünkre... aztán visszamentek a tüzükhöz, és becsapták ajtajukat a hideg előtt. Ünnepi volt az egész, csak nagyon rövid. Gáspár a fogatlan asszony házához vezetett, akivel annak idején mi is találkoztunk, s az ő kicsiny pajtájában háltunk a szalmán a kecskéi és két jakja között. (Az ő jakjai kisebbek voltak, mint a kolostoré, inkább egy átlagos tehénre emlékeztettek. Később megtudtam, hogy a miénk a magas fennsíkokon élő vadjakok ivadéka, míg az övé ezer év háziasításának eredménye.)
Miután a többiek elaludtak, belopóztam az öregasszony házába ennivalóért. Kis kőház volt, csak két szoba. Az elsőt kicsit megvilágította az egyetlen ablak, amelyet noha cserzett állatbőr takart, a telihold fényét azért tompa sárga izzásként átengedte. A tárgyakat nem tudtam kivenni, csak körvonalakat, de addig tapogatóztam, amíg nem találtam valamit, ami csakis egy zsák fehérrépa lehetett. Kihúztam egyet, tenyeremmel lesöpörtem róla a földet, és beleharaptam. Ropogós, kicsit földízű gyönyör áradt el a számban. Addig nem voltam oda a répáért, de éppen eldöntöttem, leülök és fel sem kelek, amíg meg nem ettem az egész zsákot, amikor zajt hallottam a másik szoba felől.
Abbahagytam a rágást, és füleltem. Hirtelen észrevettem, hogy valaki áll a két szobát összekötő ajtóban. Lélegzet-visszafojtva vártam. Az öregasszony szólalt meg, kínaiul, de az ő fura kiejtésével:
– Elvenni az ember életét vagy ahhoz hasonlóét. Elvenni, amit nem adnak. Emberfölötti erővel kérkedni.
Le voltam lassulva, de azért beugrott, hogy az öregasszony azokat a szabályokat sorolja, amiért a szerzetest ki lehet rúgni a kolostorból. A derengő ablakhoz jött, és folytatta:
– Közösülni bárkivel, akár állattal is. – És ebben a pillanatban fogtam fel, hogy a fogatlan öregasszony teljesen meztelen. A répa leve a számból a köntösömre csurgott. Az öregasszony most felém nyúlt, azt hittem, a répáért, de neki az a répa kellett, ami a köntösöm alatt rejtőzött.
– Van emberfölötti erőd? – kérdezte férfitagomat húzkodva, ami nagy megdöbbenésemre biccentett válaszul.
Itt kell elmondanom, hogy két éve hagytuk el Boldizsár erődjét, és még az előtt fél évvel szabadult ki a démon és ölte meg a lányokat, ekképpen megkurtítva állandó szexuális partnereim számát. Azt is szeretném leszögezni, hogy állhatatosan tartottam magam a kolostor szabályzatához, és még éjszakai magömlésem is csak álmomban volt (habár eléggé belejöttem, hogyan térítsem az álmaimat ebbe az irányba, vagyis az a sok szellemi fegyelmezés és meditáció mégsem volt teljesen hiábavaló). Na szóval nem fejtettem ki túl nagy ellenállást, amikor az öregasszony, aki fogatlan és ráncos volt, fenyegetéssel és megfélemlítéssel arra kényszerített, hogy csináljam vele azt, amit a kínaiak úgy neveznek: Tiltott Majomtánc. Ötször.
Úgyhogy képzelhetitek a bosszankodásomat, amikor a férfi, aki majd később megmenti a világot, reggel úgy talált ott engem, hogy a kínai banya orálisan a nyúlánk örömpagodámra volt tapadva, miközben jómagam transzcendentális répaemésztéses állapotban leledztem.
– Áááááááááááá! – kiáltotta Józsua, és a falnak fordulva a fejére kapta köntösét.
– Áááááááááááá! – riadtam fel félálmomból barátom undorodott hangjára.
– Áááááááááááá! – mondta az öregasszony. Azt hiszem, ezt mondta. (Mivel szájában gátja volt a szavaknak, ha szabad magam így kifejeznem.)
– Jesszus, Biff – nyögte Józsua. – Ezt nem... ez... a vágy az... Jézusom, Biff!
– Mi van? – kérdeztem, mintha nem érteném, mi baja.
– Egy életre tönkretetted számomra szexet. Amikor csak eszembe jut, ez a kép fog beugrani.
– És? – löktem el az öregasszonyt, és a hátsó szoba felé hessegettem.
– És... – Józsua felém fordult, a szemembe nézett, és olyan szélesen elmosolyodott, hogy az már a füle épségét veszélyeztette.
– És köszönöm.
Felálltam és meghajoltam. – Azért vagyok itt, hogy szolgáljak. – Gáspár küldött érted. Indulunk.
– Jó, csak elköszönök – intettem a belső szoba felé.
Józsua megborzongott. – Elnézést – szólt be Józsua az öregasszonynak. – Csak meglepődtem.
– Kérsz répát? – nyújtottam neki egy csokrot.
Józsua sarkon fordult. – Jézusom, Biff.

19. fejezet

Megint egy napig csavarogtunk a városban az angyallal, megint azt álmodtam, hogy az a nő áll az ágyam lábánál, és arra ébredtem, hogy végre ennyi év után értem, mit érezhetett Józsua, legalábbis olykor-olykor, amiért olyan egyedül volt. Persze folyton azt mondogatta, hogy ő az ember fia, nő szülte, közénk tartozik, pedig éppen örökségének szülői része tette mássá. Most, hogy elég biztos vagyok benne, én vagyok az egyetlen a földön, aki kétezer éve is itt volt, igencsak elevenbe vágón érzem, milyen egyedülinek lenni, az egyetlennek. Ezért ment Józsua olyan gyakran a hegyekbe, és maradt olyan sokáig annak a lénynek a társaságában.
Éjjel azt álmodtam, hogy az angyal valakivel beszél a szobában. Álmomban azt mondta:
– Legjobb lenne megölni, ha befejezte. Eltörni a nyakát, és beledobni egy csatornába.
Különös módon csöppnyi gonoszság sem érződött a hangjában. Ellenkezőleg, nagyon is csüggedt volt a hangja. Innen tudom, hogy csakis álom lehetett.

Sose hittem, hogy egyszer boldogan fogok visszamenni a kolostorba, de miután fél napig kutyagoltunk a hóban, a nyirkos kőfalakat és a sötét folyosókat olyan hívogatónak találtam, akár egy jól bebúgatott tűzhelyet. Az alamizsnaként kapott rizs felét azonnal megfőztük, majd tenyérnyi széles és karhosszúságú bambuszhengerekbe raktuk bele, aztán a zöldségek felét pakoltuk el, a többi pedig táskákba ment, mellé só, és bambuszhengerbe töltött tea. Épp csak ki tudtuk űzni a hideget a tagjainkból, amikor Gáspár felvetette velünk a hengereket meg a táskákat, és nekivágtunk a hegynek. Addig észre se vettem, hogy a többiek, amikor a titkos meditációra mentek, ilyen sok ennivalót vittek magukkal.
És ha ennyit viszünk, sokkal többet, mint amennyit négy-öt nap alatt meg tudunk enni, akkor minek kellett Józsuával böjtölnünk? A hegy magasabb részein egy darabig könnyebben haladtunk, mivel a havat lefújta a csapásról a szél. Csak a magas fennsíkon lett nehezebb, ahol a jak legelt és a havat kupacokba hordta a szél. Egymást váltottuk a menet élén, úgy tapostunk utat.
A levegő annyira ritka lett, hogy még az edzett szerzetesek is gyakran megálltak, hogy lélegzethez jussanak. Közben meg a szél úgy átfújt a köntösünkön, mintha rajtunk sem lenne. Gondolom, ironikus, hogy nem kaptunk levegőt, ugyanakkor a légmozgás megfagyasztott minket, de akkor nemigen értékeltem az iróniát.
– Miért nem tudtál egyszerűen elmenni a rabbikhoz és náluk tanulni a messiáskodást, mint bárki más? – morogtam. – Emlékszel olyasmire, hogy lett volna hó Mózes történetében? Nem. Az Úr hótorlasz formájában mutatkozott meg Mózesnek? Nem hinném. Illés jégszekéren ment az égbe? Nem. Dániel hóviharból bukkant elő sértetlenül? Nem. A népünk a tűzhöz van kötve, Józsua, nem a jéghez. Az egész Tórában nem emlékszem egyetlen hópihére se. Az Úr nem is megy oda, ahol havazik. Óriási hibát követtünk el, ide sem kellett volna jönnünk. Haza kell mennünk, amint lehet. Összegezve: nem érzem a lábam. Itt elfogyott a levegőm, és zihálni kezdtem.
– Dániel nem jött elő a tűzből – felelte Józsua nyugodtan.
– Meg tudom érteni. Biztos jó meleg volt odabent.
– Oroszlánveremből jött elő sértetlenül.
– Itt – vágta el a beszélgetést Gáspár. Letette a zsákjait, és leült.
– Hol? – néztem körül. Egy alacsony sziklapárkány alatt álltunk, a széltől és hótól többé-kevésbé védve, de a hely aligha volt nevezhető menedéknek. Ennek ellenére a többiek és Józsua letették a csomagjukat, elfoglalták a meditációs pozitúrát, és a mindent átható könyörület mullrájába tették kezüket (ami ugyanaz a mozdulat, ahogy ma az emberek „oké”-t mutatnak. Fura, mi?)
– Nem lehetünk itt – tiltakoztam. – Itt nincs is itt.
– Pontosan – bólintott Gáspár. – Meditálj ezen!
Hát leültem.

Józsua és a többiek mit se zavartatták magukat a hidegtől, s miközben nekem a szempillámon és ruhámon zúzmara rakódott le, körülöttük a talajon és a sziklákon a vékony jégkristályok olvadásnak indultak, mintha láng égne bennük. Ahányszor elállt a szél, Gáspár ruhája gőzölögni kezdett, ahogy a nyirkos köntösből a nedvesség a hideg levegőbe távozott. Amikor Józsuával először meditáltunk, megtanultuk, hogy mindennek élesen a tudatában legyünk magunk körül, mindenhez kapcsolódjunk, de szerzetestársaim most éppen hogy transzban voltak, elkülönülve a világtól. Valamiféle mentális menedéket építettek maguknak, amiben boldogan üldögéltek, míg én a szó szoros értelmében halálra fagytam.
– Józsua, rám férne egy kis segítség – nyöszörögtem, de barátom meg se moccant. Ha a szájából nem áramlott volna folyamatosan a gőz, azt hittem volna, megfagyott. Megütögettem a vállát, de választ nem kaptam. Akkor megpróbáltam magamra vonni a másik négy szerzetes figyelmét, de ők se reagáltak a bökdösésemre. Még Gáspárt is meglöktem, fel is dőlt, de maradt ülő helyzetben, akár egy talapzatáról letaszított Buddha-szobor. Ahogy hozzájuk értem, éreztem, hogy társaim teste meleg. Mivel egyértelmű volt, hogy sosem fogom megtanulni, hogyan érjem el ezt a transzállapotot, hogy mentsem az életem, nem volt más választásom, mint az ő állapotukat használni.
Először egy nagy rakásba hordtam össze a szerzeteseket, igyekezve a könyököket és térdeket nem belenyomni a szemekbe és herékbe, tiszteletből, a végtelen könyörületes Buddha szelleméből meg ilyesmi. Habár így együtt egész jó kis meleget adtak, egyszerre csak az egyik oldalamat tudtam odatartani. Úgyhogy átrendeztem őket: körbeültettem őket, kifelé néztek, én meg beültem középre, s így távol tartották tőlem a hideget. Ideális esetben, még egy-két szerzetessel ideiglenes menedékem tetejét is befedhettem volna, és akkor nem ér a szél, de ahogy Buddha mondta, az élet szenvedés meg minden, hát szenvedtem. Miután Hetes kopasz fején melegítettem egy kis teát, az egyik rizses hengert pedig megmelegítettem Gáspár hóna alatt, kellemes étkezést kerekítettem magamnak, és teli hassal aludtam el.
Olyan hangra ébredtem, mintha az egész római hadsereg próbálná kihörpölni az ajókát a Földközi-tengerből. Amikor kinyitottam a szemem, és megláttam a zaj forrását, majdnem hanyatt estem, annyira gyorsan akartam elhátrálni. Egy hatalmas, szőrös, a legnagyobb embernél is másfélszer nagyobb lény szürcsölte ki a teát a bambuszhengerekből. Csakhogy a tea kásává fagyott, a lény meg úgy szívta, azt hittem, behorpad a feje. Emberszerű volt, eltekintve az egész testét beborító hosszú, fehér szőrtől. Szeme akkora, mint a tehéné, az írisze kristálykék, a pupillája tűhegynyi. Vastag, fekete szemöldöke összeért, amikor pislogott. Kezén – amely emberszerű volt, csak kétszer akkora – hosszú, fekete körmök díszelegtek, és egyetlen ruhadarabja a csizma volt, amit jakbőrnek néztem. A lába közti méretes lógó alapján hímnek tippeltem.
Körbenéztem, hátha valamelyik szerzetes észrevette, hogy készletünkre lecsapott egy gyapjas szörny, de még mind mély transzban voltak. A teremtmény megint kortyolt a hengerből, majd megütögette az oldalát. Aztán segélykérőn nézett rám. Akármennyire megrémültem, az ijedtségem elszállt, amint a szemébe néztem. Az erőszaknak nyomát sem láttam ott, fenyegetésnek vagy agressziónak még a szikráját se. Fogtam azt a teáshengert, amelyet Hármas fején melegítettem, megráztam, mutatva, hogy ez nem fagyott meg, majd odanyújtottam neki. Átnyúlt Józsua feje fölött, elvette a hengert, kihúzta belőle a dugót, és mohón inni kezdett.
Én felhasználtam ezt a pillanatot, és gyorsan vesén rúgtam a barátomat. – Jozsó, ébredj már! Ezt látnod kell. – Nem reagált, hát lehajoltam és befogtam az orrát. A meditáció elsajátításához a növendéknek először a légzést kell elsajátítani. A Megváltó hörögni kezdett, majd zihálva és rángatózva tért magához a szorításomban.
– Mi van?
A háta mögé böktem. Józsua megfordult, és meglátta a nagy fehér szőrös fickót a maga nagy fehér szőrösségében.
– Szent ragya!
Nagy Szőrös úgy ugrott hátra a teát szorongatva, akár egy rémült csecsemő, és furcsa hangokat adott ki magából, de az nem volt beszéd. (Ha az lett volna, biztosan ő is azt mondja: „Szent ragya”.)
Jó volt látni, hogy Józsua kigyakorolt önuralma alól kivillan az értetlenség sebezhető hasaalja.
– Mi... én... mi ez?
– Tutira nem zsidó – mondtam segítőkészen, a méretes fitymára mutatva.
– Azt látom, hogy nem zsidó, de ez nem szűkíti le a dolgot túlságosan, nem igaz?
Furcsamód én jobban élveztem a helyzetet, mint két félig rémült társam.
– Emlékszel, mit mondott Gáspár, amikor a kolostor szabályait sorolta, és nem értettük, mit akar azzal, hogy ne ölj meg embert vagy emberhez hasonlót?
– Igen?
– Hát szerintem ő az emberhez hasonló.
– Aha. – Józsua felállt, és Nagy Szőrösre nézett. Nagy Szőrös kihúzta magát, és fejét oldalt biccentve Józsuára nézett.
Józsua elmosolyodott.
Nagy Szőrös visszamosolygott. Fekete ajkak, hosszú, éles szemfogak.
– Nagy fogak – bólogattam. – Szép nagy fogak.
Józsua kezet nyújtott. A lény odanyúlt, a Messiás apró kezét nagyon óvatosan hatalmas mancsába vette... majd magához rántotta Józsuát, és úgy megölelte, hogy barátom szép szeme kigúvadt.
– Segíts! – nyögte.
A lény hosszú kék nyelvével a fejét nyalogatta.
– Bír téged – mondtam.
– Kóstolgat.
Eszembe jutott, barátom milyen rettenthetetlenül rántotta meg El Kaplak démon farkát, és hogy milyen nyugodtan nézett szembe oly sok veszéllyel. Eszembe jutott, hányszor megmentett, külső veszélyektől és önmagamtól egyaránt, eszembe jutott a kedvesség a szemében, ami mélyebb volt a tengernél.
– Nem. Bír téged. – Arra gondoltam, hátha egy másik nyelven a szörny is megért. Így szóltam: – Bírod Józsuát, ugye? Persze, hogy bírod. Ugye, hogy bírod. Szereted icipici Józsuát. Szereted. – A gügyögés egyetemes nyelv. A szavak különböznek, de a jelentés és a hangzás ugyanaz.
A lény az álla alá szorította Józsuát, majd megint megnyalta a fejét, ezúttal teától zöld nyálcsíkot hagyva barátom fején. Fúj – nyögte. – Mi ez az izé?
– Ez egy jeti – szólalt meg mögöttem Gáspár, aki ezek szerint felébredt a transzból.
– Veszélyben vagyok? – kérdezte Józsua. A jeti megint megnyalta, hiába próbálta ellökni.
Gáspár vállat vont. – Vajon van-e a kutyának Buddha természete?
– Kérlek, Gáspár. Ez egy gyakorlati kérdés, nem a szellemi fejlődésem része. – A jeti sóhajtott és megint megnyalta Józsua arcát. Reszelős lehetett a nyelve, mint a macskáé, mert Józsua arca kezdett pirosodni.
– Fordítsd oda a másik orcádat, Jozsó! – javasoltam. – Hadd dolgozzon azon is.
– Ez jó. Ezt megjegyeztem – mondta nekem. – Gáspár, bántani akar? – Nem tudom. Ilyen közel még soha senki nem került hozzá. Általában akkor jön, amikor transzban vagyunk, és lelép az étellel. Szerencsénk van, hogy láthatjuk.
– Tegyél le, kérlek – mondta Jozsó a szörnynek. – Tegyél le!
A jeti letette Józsuát. Mostanra a többi szerzetes is magához tért. Tizenhetes, amikor meglátta, milyen közel van a jeti, visított, akár mókus a nyárson. A jeti leguggolt hozzá, és vicsorgott.
– Elég! – förmedt Józsua Tizenhetesre. – Megijeszted.
– Adjunk neki rizst! – javasolta Gáspár.
Fogtam a hengert, amit megmelegítettem, és odaadtam a jetinek. Lepattintotta a tetejét, és hosszú ujjaival nekiállt kimerni a rizst, majd gyorsan lenyalta az ujjait, mintha menekülő termeszek volnának. Közben Józsua elhátrált mellőle Gáspárhoz.
– Ezért jártok ide? Ezért hoztok annyi ennivalót magatokkal az alamizsnagyűjtés után?
Gáspár bólintott.
– Ő a fajtája utolsó példánya. Senki nem segít neki eleséget szerezni. Senki nincs, akihez beszéljen.
– De mi ő? Mi az a jeti?
– Mi szeretünk ajándékként gondolni rá. Ő a sok lehetséges élet közül az egyik, amit az ember élhet, mielőtt eléri a nirvánát. Szerintünk olyan közel van a tökéletességhez, amennyire ezen a létezési szinten valaki csak lehet.
– Honnan tudod, hogy ő az egyetlen?
– Ő mondta.
– Tud beszélni?
– Nem beszél. Énekel. Várjunk!
Ahogy néztük a jetit, mindegyik szerzetes előrelépett, és letette a teremtmény elé az ételt meg a teát, amit hozott. A jeti alig-alig nézett fel, mintha az egész világa abban a rizzsel teli bambuszcsőben lenne, mégis éreztem, hogy a jégkék szemek mögött a lény számol, kalkulál, mennyit is hoztunk.
– Hol él? – kérdeztem Gáspárt.
– Nem tudjuk. Valahol egy barlangban, gondolom. Minket sose vitt oda, mi meg nem keressük.
Amikor mindent a jeti elé raktak, Gáspár intett a szerzeteseknek, és ők hajlongva kihátráltak a sziklaperem alól.
– Ideje mennünk – mondta Gáspár. – Nem kér a társaságunkból. Józsuával szerzetestársaink után indultunk vissza a hóba, követve az ösvényt, amit előttünk tapostak. A jeti nézte, ahogy távozunk, és ahányszor csak visszalestem, mindig figyelt, mígnem olyan messze értünk, hogy alig látszott a havas háttérben. Amikor végül kievickéltünk a völgyből, és már a sziklapárkányt sem láttuk, meghallottuk a jeti dalát. Semmi, sem otthon a koskürt hangja, sem a banditák csatakiáltása, sem a siratók gyászéneke, semmi, amit életemben hallottam, nem érintett meg annyira, mint a jeti dala. Magas hangú sirám volt, de szünetekkel és lüktetéssel, akár egy dobogó szív tompa hangja. Bejárta az egész völgyet. A jeti tovább kitartotta jajongó hangját, mint bármely ember. Olyan érzés volt, mintha valaki egy hatalmas flaskából folyékony szomorúságot öntött volna le a torkomon, mígnem úgy éreztem, menten összerogyok vagy kidurranok a gyásztól. Ezer éhes gyerek hangja volt, a férje sírja fölött haját tépő tízezer özvegyé, Isten halálának napján az utolsó gyászéneket zengő angyalkórusé. Befogtam a fülemet, és térdre rogytam a hóban. Felpillantva láttam, hogy Józsua arcán is könnyek csorognak. A többi szerzetes úgy kuporgott, mintha jégeső ellen védekeznének. Gáspár is reszketve nézett ránk, és most láttam, hogy tényleg öreg, nagyon-nagyon öreg. Talán nem annyira, mint Boldizsár, de a szenvedés kiült az arcára.
– Mondtam: fajtája utolsó példánya – szólalt meg. – Magányos.
Nem is kellett érteni a jeti nyelvét, már ha volt neki, hogy tudjuk, Gáspárnak igaza van.
– Nem az – mondta Józsua. – Odamegyek hozzá.
Gáspár megragadta a karját.
– Minden úgy van, ahogy lennie kell.
– Nem – felelte Józsua. – Nem minden.
Gáspár úgy kapta el a kezét, mintha tüzes valamihez ért volna; ami furcsa, mert én láttam, hogy Gáspár beletette a kezét a lángba a kung-fu gyakorlás során, és akkor meg se rezzent.
– Hagyd! – mondtam Gáspárnak, bár akkor magam sem tudtam, miért. Józsua nem is szólt többet, egymaga visszaindult a völgybe.
– Majd jön, ha itt az ideje – mondtam.
– Mi tudsz te? – förmedt rám Gáspár kifejezetten meg nem világosodott módon. – Ezer évig ganajtúró bogárként szolgálhatod a karmádat, csak hogy elérd a középszerű butaságot.
Nem feleltem. Csak meghajoltam, és követtem szerzetestestvéreimet a kolostorba.

Egy hét eltelt, mire Józsua visszajött, és még egy nap, mire tudtunk beszélni. Az étkezőben ültünk, rizst ettünk. A közbeeső időben sokat gondolkodtam a jeti szenvedésén és még többet az eredetén.
– Szerinted sok volt belőlük, Jozsó?
– Igen. Nem annyi, mint emberből, de sok.
– Mi történt velük?
– Nem tudom biztosan. Amikor a jeti énekel, képeket látok a fejemben. Láttam, hogy emberek jöttek a hegyekbe, és lemészárolták a jetiket. Bennük nem volt meg a harci ösztön. Csak álltak és nézték, ahogy leölik őket. Megdöbbentek az emberek gonoszságán. Néhányan feljebb menekültek a hegyekbe. Azt hiszem, ennek volt párja és családja. Éhen haltak vagy lassú betegség vitte el őket. Nem tudom.
– Szerinted ember?
– Nem hinném.
– Állat?
– Nem, nem is állat. Ő tudja, micsoda. És tudja, hogy egyedül van.
– Azt hiszem, én is tudom, mi.
Józsua rám nézett a tálja fölött. – Mi?
– Emlékszel a majomlábakra, amiket Boldizsár vetetett az öregasszonytól Antiókhiában? Amik tisztára emberi lábra hasonlítottak? – Emlékszem.
– És el kell ismerned, hogy a jeti nagyon hasonlít az emberhez. Sokkal inkább, mint bármi máshoz, ugye? Na mi van, ha ez a lény most válna emberré? Mi van, ha nem a fajtája utolsó példánya, hanem az első ember? Arról jutott eszembe, amit Gáspár mondogat, hogy különböző inkarnációkban, különböző lényekként kell ledolgoznunk a karmánkat. Minél többet tanulunk egy létidőben, annál magasabb szintű lények leszünk. Talán ez általános. Talán ha a jeti melegebb helyen él, levedli a szőrét. Vagy ha a majomnak, nem is tudom, marhák és birkák után kell rohangálni, megnő. Nem egyszerre, hanem sok inkarnáció alatt. Talán a lények is úgy fejlődnek, ahogy Gáspár szerint a lelkek. Mit gondolsz?
Józsua az állát vakargatta, és úgy nézett rám, mintha nagyon gondolkodna, de azt hittem, bármelyik pillanatban kirobbanhat belőle a nevetés. Egy egész hetet töprengtem ezen. Amióta visszatértünk a jeti völgyéből, ez az elmélet foglalkoztatott az edzések és meditációk közben is. Azt akartam, hogy Józsua elismerje legalább az erőfeszítésemet, ha mást nem.
– Biff – szólalt meg végül –, ez eddig a leghülyébb ötleted.
– Szerinted nem lehetséges?
– Miért teremtene az Úr egy lényt csak azért, hogy az kihaljon? Miért engedne ilyesmit az Úr?
– És az Özönvíz? Noé családján kívül mindenki meghalt.
– Az azért volt, mert az emberek gonoszak lettek. A jeti nem gonosz. Sőt inkább azért halt ki a faja, mert nem fogékony a gonoszságra.
– Te vagy Isten Fia, akkor magyarázd meg!
– Isten akarata, hogy a jeti eltűnjön.
– Mert nincs meg benne a gonoszság szikrája sem? – kérdeztem szarkasztikusan. – Ha a jeti nem ember, akkor nem is bűnös. Ártatlan. Józsua bólintott, és immár üres táljába meredt.
– Az. Ártatlan. – Felállt, meghajolt előttem, amit edzés kivételével sosem tett. – Fáradt vagyok, Biff. Aludnom és imádkoznom kell.
– Bocs, Jozsó, nem akartalak elszomorítani.
Halványan rám mosolygott, majd fejet hajtott és elcsoszogott a cellájába.

A következő pár év során Józsua havonta legalább egy napot a hegyekben töltött a jetivel. Nemcsak hogy minden csoportot elkísért oda alamizsnaszerzés után, de gyakran egymaga is felment napokra, sőt nyaranta egy hétre is. Sosem beszélt róla, mit csinál ott, csak annyit mondott nekem, hogy a jeti elvitte a barlangjába, és megmutatta neki népének csontjait. Barátom talált valamit a jetiben, és bár nem volt bátorságom rákérdezni, szerintem az kötötte a jetihez, hogy mindketten egyedi teremtmények voltak, hozzájuk hasonló nem járt a földön, és eltekintve a kapcsolattól, amely Istenhez és a világhoz fűzte őket, akkor és ott teljesen egymaguk voltak.
Gáspár nem tiltotta meg Józsuának ezeket a zarándoklatokat, sőt mindent megtett, hogy úgy csináljon, mintha észre sem venné, hogy Huszonkettes elment, de láttam, hogy az apát nyugtalan, ahányszor Józsua nincs ott.
Folytattuk az edzést a cölöpökön, és kétévnyi ugrálás és egyensúlyozás után a tánccal és a fegyverkezeléssel is bővült a repertoárunk. Józsua nem volt hajlandó fegyvert fogni, sőt semmi olyan gyakorlatra sem, ami árthat egy másik lénynek. Még csak utánozni sem akarta a kard- vagy lándzsagyakorlatokat, mondjuk, bambuszfegyverrel. Gáspárt eleinte dühítette Józsua ellenkezése, megfenyegette, hogy kitiltja a kolostorból, de aztán félrevontam az apátot, és elmeséltem neki a megvakított íjász történetét, mire megenyhült. Két szerzetessel, akik korábban katonák voltak, újfajta, fegyver nélküli harcmodort fejlesztettek ki Józsuának, amiben nem volt ütés vagy erőszak, hanem arra összpontosított, hogy az ellenfél energiáját elvezesse. Ezt az új harcmodort a szerzetesek elnevezték dzsúdónak, de mivel csak Józsua (és néha én) gyakoroltuk, komolyan elgondolkodtak rajta, hogy átkeresztelik dzsidónak.
A kung-fu és a dzsúdó mellett Gáspár nekiállt megtanítani minket szanszkritul írni és olvasni. A buddhizmus legtöbb szent könyvét ezen a nyelven írták, úgy kellett lefordítani kínaira, amit már folyékonyan beszéltünk.
– Ez gyermekkorom nyelve – mondta Gáspár az első lecke előtt. – Ismernetek kell Gautama Buddha szavait és nyelvét, amikor követitek dharmátokat a következő állomásra.
Józsuával összenéztünk. Régóta nem beszéltünk arról, hogy elhagyjuk a kolostort, úgyhogy most elfogott bennünket az idegesség. A megszokás a biztonság illúzióját nyújtja, és ha más nem, megszokás aztán volt a kolostorban dögivel.
– Mikor indulunk, Mester? – kérdeztem.
– Ha elérkezik az idő – felelte Gáspár.
– És honnan fogjuk tudni, hogy elérkezett az idő?
– Amikor az ittlétetek ideje véget ér.
– És azt onnan fogjuk tudni, hogy akkor végre egyenes, konkrét válaszokat adsz a kérdéseinkre, és nem rémisztgetsz meg kertelsz? – Ismeri az ebihal a felnőtt béka világát?
– Nyilván nem – mondta Józsua.
– Helyes – bólintott a mester. – Meditáljatok ezen!
Ahogy Józsuával beléptünk a templomba, hogy elkezdjük a meditációt, azt mondtam:
– Amikor elérkezik az idő az indulásra, és tudjuk, hogy elérkezett az idő az indulásra, puhára verem a fényes fejét egy rúddal.
– Meditálj ezen!
– Komolyan beszélek. Megbánja még, hogy megtanított harcolni.
– Elhiszem. Én már bánom.
– Tudod, másnak is beverhetem a buráját, ha elérkezik a buraverés ideje.
Józsua úgy nézett rám, mintha felébresztettem volna a szunyókálásból.
– Mit csinálsz igazából, amikor meditálnunk kell, Biff?
– Meditálok... néha... a világegyetem hangját hallgatom meg ilyenek.
– De többnyire csak ülsz.
– Megtanultam nyitott szemmel aludni.
– Az nem segíti a megvilágosodásodat.
– Figyu, azt akarom, hogy amikor a nirvánába jutok, kipihent legyek, oké?
– A helyedben emiatt nem aggódnék.
– Hé, azért tanultam önfegyelmet. Sok gyakorlással már tudok spontán éjszakai magömlést produkálni.
– Ez aztán az eredmény – mondta a Messiás.
– Jól van, csak szívózz, de ha visszatérünk Galileába, te áruld a „szeresd a szomszédodat, mert ő is te vagy” dumát, én meg a „csöpögős álom” programot, és meglátjuk, kinek lesz több követője.
Józsua elvigyorodott.
– Hát szerintem mindketten jobban járunk, mint János kuzinom a „víz alá nyomom, amíg egyet nem értenek” dumával.
– Évek óta eszembe se jutott János. Szerinted még mindig azt csinálja? Ekkor felállt Kettes, nagyon szigorú és nagyon meg nem világosodott arccal, és elindult felénk egy bambuszpálcával.
– Bocs, Jozsó, én megyek. – Azzal leültem lótuszülésbe, ujj aimmal felvettem a Könyörületes Buddha mudrát, és ültömben már húztam is egyesülni a mindenséggel.

Gáspár burkolt figyelmeztetése ellenére, hogy majd indulnunk kell, visszazökkentünk a rutinba, csak most beletartozott a szanszkrittanulás és Józsua látogatásai a jetinél. Annyira jól haladtam a harcművészetekben, hogy karvastagságú járókövet is el tudtam törni a fejemmel, még a legéberebb szerzetest is meg tudtam lepni és fülön pöckölni, majd visszaülni lótuszba, mielőtt ki tudta volna kapni egyenletesen dobogó szívemet a mellkasomból. (Igazából senki sem tudta biztosan, meg lehet-e ezt csinálni. Hármas minden nap kijelentette, hogy elérkezett az ideje a „kikapni a dobogó szívet a mellkasból” gyakorlatnak, és önként jelentkezőket kért. Aztán rövid várakozás után, mivel soha senki nem jelentkezett, továbbmentünk a következő gyakorlatra, ami általában a „megbénítani egy fickót legyezővel” volt. Mindenki találgatott, vajon Hármas tényleg meg tudja-e csinálni, de megkérdezni bezzeg senki nem merte. Tudtuk, hogyan szeretnek a buddhista papok tanítani. Az egyik pillanatban kíváncsi vagy, a másikban meg egy kopasz fickó egy véres, lüktető húsdarabot tart az arcod elé, te meg nem érted, mi ez a hirtelen huzat a köntösöd mellkasi részén. Nem, kösz, ennyire azért nem akartuk tudni.)
Közben Józsua annyira megtanulta elkerülni az ütéseket, mintha láthatatlanná vált volna. Még a legjobban küzdő szerzetesek is nagyon nehezen tudták megfogni a barátomat, és gyakran háton fekve végezték a földön. Józsua ezeken az edzéseken tűnt a legboldogabbnak, gyakran hangosan nevetett, miközben elhajolt egy karddöfés elől, ami könnyen kivihette volna a szemét. Néha kikapta Hármas kezéből a lándzsát, csak hogy meghajolva adja vissza neki, mintha az egykori katona csak úgy elejtette és nem pedig kilopták volna a kezéből. Amikor Gáspár ilyesmit látott, fejét csóválva ballagott el, és valamit motyogott az énről, mi meg dőltünk a röhögéstől. Még Kettes és Hármas, akik általában szigorúan vették a regulát, néha még ők is előástak egy mosolyt állandóan összevont szemöldökük alól. Jó időszak volt ez Józsuának. Meditáció, ima, testgyakorlás és a jetivel töltött idő segítettek neki vinni a kolosszális terhet, amit megkérdezése nélkül kapott. Akkor először láttam igazán boldognak, úgyhogy jócskán megdöbbentem, amikor egy nap könnyáztatta arccal állított be az udvarra. Ledobtam a lándzsát, és odaszaladtam hozzá.
– Józsua?
– Meghalt.
Átöleltem, ő pedig zokogva dőlt nekem. Gyapjú lábszárvédő és csizma volt rajta, így azonnal tudtam, hogy most tért vissza a hegyekből.
– Egy jégdarab leesett a barlang mennyezetéről. Alatta találtam. Összezúzta. Megfagyott.
– Nem tudtad...?
Józsua ellökött, és megfogta a vállam.
– Éppen ez az! Nem voltam ott időben. Nemcsak hogy megmenteni, de megvigasztalni sem tudtam.
– Dehogynem.
Józsua a vállamba vájta az ujjait, és úgy rázott, mintha én hisztériáznék, és ő próbálna magamhoz téríteni, majd hirtelen elengedett.
– Megyek a templomba imádkozni.
– Mindjárt megyek én is. Tizenötösnek és nekem még van vissza pár gyakorlat. – Küzdőpartnerem türelmesen várt, lándzsával a kézben. Józsua már az ajtóból fordult vissza:
– Tudod, mi a különbség az imádkozás és a meditáció között, Biff? Megráztam a fejem.
– Ha imádkozol, beszélsz Istenhez. Ha meditálsz, hallgatod. Az elmúlt hat évben hallgattam. Tudod, mit hallottam?
Nem szóltam.
– Semmit, Biff. Most nekem van mondandóm.
– Sajnálom a barátodat.
– Igen. – Azzal megfordult.
– Jozsó! – szóltam utána. Megtorpant, és válla fölött visszanézett. – Nem hagyom, hogy veled is megtörténjen, ugye tudod?
– Tudom. – Majd bement, hogy úgy istenesen seggbe rugdossa az apját.

Másnap reggel Gáspár a teaszobába hivatott minket. Úgy nézett ki, mint aki napok óta nem aludt, s akárhány éves volt is, a szemében száz év nyomorát cipelte.
– Üljetek le! – mondta. Leültünk. – A hegy öregje meghalt.
– Ki?
– A jeti, ő volt a hegy öregje. Átlépett a következő életébe. Nektek is ideje továbbindulni.
Józsua nem szólt, csak ült ölében összefont kézzel, és az asztalra meredt.
– Mi köze a kettőnek egymáshoz? – kérdeztem. – Miért kéne azért mennünk, mert a jeti meghalt? Két évig nem is tudtuk, hogy létezik.
– De én igen – felelte Gáspár.
Éreztem, hogy elönti a vér az arcomat; biztos látszott is, mert Gáspár rám förmedt:
– Nincs már itt semmi neked! Soha nem is volt. Csak azért maradhattál, mert Józsua barátja vagy. – Először használta bármelyikünk nevét is, amióta beléptünk a kolostorba. – Négyes vár rátok a kapunál. Visszakapjátok mindazt, ami nálatok volt, amikor idejöttetek, meg egy kis ennivalót.
– Nem mehetünk haza – szólalt meg végre Józsua. – Még nem tudok eleget.
– Nem, azt hiszem, tényleg nem. De amit itt megtanulhattál, azt már tudod. Tegyük fel, hogy egy folyóhoz érsz, aminek egy csónakot találsz a partján, és a csónakkal átkelsz a folyón. Jó szolgálatot tesz neked, de aztán a túlparton felveszed a válladra és magaddal viszed?
– Mekkora a csónak? – kérdeztem.
– Milyen színű? – kérdezte Józsua.
– Meddig kéne vinni?
– Viheti Biff az evezőket, vagy azokat is nekem kell?
– Nem! – üvöltött Gáspár. – Nem viszitek magatokkal! Ott hasznos volt, de aztán csak teher. Ez egy példabeszéd, ti kretének!
Fejet hajtottunk Gáspár haragja előtt. Miközben szitkozódott, Józsua suttyomban rám mosolygott és kacsintott. Abból a mosolyból tudtam, hogy minden rendben lesz.
Gáspár befejezte a tirádáját, nagyokat lélegezve lehiggadt, és újra a toleráns szerzeteshangján beszélt, amit megszoktunk tőle.
– Mint mondtam, nincs már mit tanulnotok itt. Józsua menj, és légy bóddhiszattvája a népednek! Biff, próbálj nem megölni senkit azzal, amit itt tanultál!
– Szóval most kapjuk meg a csónakot? – kérdezte Józsua. Gáspáron látszott, hogy mindjárt felrobban, de akkor Józsua feltartotta a kezét, és az öreg csendben maradt.
– Hálásak vagyunk az itt töltött időért, Gáspár. Ezek a szerzetesek nemes, tisztességes emberek, sokat tanultunk tőlük. De te, tiszteletre méltó apát, te színlelsz. Elsajátítottál néhány trükköt a testeddel, képes vagy transzba kerülni, de nem vagy megvilágosodott, bár azt hiszem, megpillantottad a megvilágosodást. Mindenhol keresed a választ, csak ott nem, ahol az hever. De önámításod minket nem akadályozott abban, hogy tanuljunk tőled. Köszönjük neked, Gáspár. Hipokrita. Bölcs. Bódhiszattva.
Gáspár csak nézte Józsuát, aki úgy mondta mindezt, mintha egy gyerekhez beszélne. Az öreg a teával szöszmötölt. Én úgy láttam, remeg a keze, de lehet, hogy csak képzeltem.
– És te tudtad ezt? – kérdezte tőlem Gáspár.
Vállat vontam.
– Milyen megvilágosodott lény utazná körbe a fél világot egy csillag nyomában, csak mert azt beszélik, megszületett a Messiás?
– Úgy érti, keresztül a fél világot – helyesbített Józsua.
– Úgy értem, körbe a fél világot – böktem oldalba Józsuát, mert ez könnyebb volt, mint elmagyarázni Gáspárnak a „gömbölyű föld és az általános ragacs” elméletemet. Az öregnek már így is elég kemény napja volt.
Gáspár teát töltött mindhármunknak, majd sóhajtva visszaült.
– Nem okoztál csalódást, Józsua. Mindhárman tudtuk, amint megláttunk, hogy nincs hozzád hasonló. Testbe született brahman, mondta a testvérem.
– Mi árulta el, az angyal a háztetőn? – érdeklődtem.
Gáspár rám se bagózott.
– De még csecsemő voltál, és akármit is kerestünk, nem te voltál az. Még nem. Gondolom, maradhattunk volna, tanítani, védelmezni, de mind buták voltunk. Boldizsár a halhatatlanság nyitját kereste, amit én nem tudtam neki megadni, a testvérem meg én pedig a világegyetem kulcsát kerestük, ami szintén nem Betlehemben volt. Így aztán figyelmeztettük apádat, hogy Heródes meg akar öletni, adtunk neki aranyat, hogy el tudjon téged menekíteni az országból, majd visszatértünk Keletre.
– Menyhért a testvéred?
– Tamil hercegei voltunk. Menyhért az idősebb, ő örökölte volna a földeket, de én is kaptam volna egy kis birtokot. Sziddhárthához hasonlóan mi is lemondtunk a világi örömökről, hogy elérjük a megvilágosodást.
– Hogy kötöttél ki itt a hegyekben? – kérdeztem.
– Buddhákat kerestem – mosolygott Gáspár. – Azt hallottam, hogy a hegyekben él egy bölcs. A helyiek a hegy öregjének nevezték. Egy bölcset kerestem, és egy jetit találtam. Ki tudja, mennyi idős lehetett, mióta volt itt? Csak azt tudtam, hogy ő az utolsó, és elpusztul, ha nem kap segítséget. Hát itt maradtam, és megépítettem a kolostort. A szerzetesekkel, akik ide jöttek tanulni, azóta viseltük gondját a jetinek. Most vége. Nincs célom, és nem tanultam semmit. Amit megtudhattam volna, maga alá temette a jég.
Józsua átnyúlt az asztalon, és megfogta az öreg kezét.
– Minden nap ugyanazokat a mozdulatokat gyakoroltattad velünk, ugyanazokat az ecsetvonásokat kellett ismételnünk, ugyanazokat a mantrákat elmondani újra és újra. Miért? Hogy ezek természetessé váljanak, spontán cselekvéssé, amit nem hátráltat a gondolkodás, igaz? – Igen.
– A könyörület ugyanilyen. Ezt tudta a jeti. Állandóan, azonnal, spontánul szeretett, gondolatok és szavak nélkül. Ezt tanította nekem. A szeretetet nem tanulja az ember, a szeretet állapot, amiben létezel. Ez volt a jeti ajándéka.
– Ejha – mondtam.
– Tanulni jöttem ide – mondta Jozsó az öregnek. – Te legalább annyit tanítottál, mint a jeti.
– Én? – Gáspár éppen teát öntött, és csak most vette észre, hogy teletöltötte, a tea szétfolyt az asztalon.
– Ki vigyázott rá? Ki etette? Ki gondozta? Gondolkodtál, mielőtt ezt tetted?
– Nem.
Józsua felállt. – Köszönjük a csónakot.

Gáspár nem kísért ki minket a kapuhoz. Ahogy megígérte, Négyes várt ránk a ruhánkkal és pénzünkkel, amit hat évvel azelőtt leadtunk. Fogtam az Örömkétől kapott jin-jang fiolát, a nyakamba akasztottam, a fekete üvegtőrt a köntösöm övébe tűztem, a ruhámat pedig a hónom alá fogtam.
– Elmentek megkeresni Gáspár testvérét? – kérdezte Négyes. Ő volt az egyik legöregebb szerzetes, aki még a császár katonája volt anno, kopasz fejének búbjától jobb füléig hosszú fehér heg nyúlt le, ami villa alakban gyógyult be.
– Tamilban van, igaz? – kérdezte Józsua.
– Menjetek délnek! Nagyon messze van. Sok veszély leselkedik az úton. Ne feledjétek, amit tanultatok!
– Nem fogjuk.
– Helyes. – Azzal Négyes sarkon fordult, visszament a kolostorba, és becsapta a súlyos fakaput.
– Ne, Négyes, ne strapáld magad a búcsúzkodással! – mondtam a kapunak. – Ne, kérlek, ne csinálj jelenetet!
Józsua a pénzt számolta a kis bőrerszényben.
– Pont annyi, amennyi volt.
– Helyes.
– Nem, nem helyes. Hat évig voltunk itt, Biff. Ennek a pénznek az alatt meg kellett volna duplázódni vagy akár triplázódni.
– Hogyan? Varázslattal?
– Be kellett volna, hogy fektessék. – Megfordult és a kapura meredt. – Ti hülye seggfejek, ahelyett, hogy annyit ütitek egymást, több időt tölthetnétek a pénzügyekkel!
– Spontán szeretetkitörés?
– Ja, ezt Gáspár se értette soha. Ezért ölték meg a jetiket, ugye, tudod?
– Kik?
– A hegyi emberek. Megölték a jetiket, mert nem bírták felfogni, hogy van egy olyan lény, aki nem annyira gonosz, mint ők.
– A hegyi emberek gonoszak voltak?
– Minden ember gonosz. Erről beszélgettem apámmal.
– És mit mondott?
– Azt, hogy bekaphatják.
– Komolyan?
– Ja.
– Legalább válaszolt.
– Azt hiszem, úgy értette, hogy ez mostantól már az én gondom. – Azért kíváncsi lennék, miért nem égette rá ezt is az egyik kőtáblára. „NESZE, MÓZES, ITT A TÍZ PARANCSOLAT. JA, ÉS ITT VAN MÉG EGY: BEKAPHATJÁK.”
– Nem ilyen a hangja.
– „VÉSZHELYZET ESETÉRE” – fejeztem be tökéletes isteni hangomon.
– Remélem, Indiában legalább meleg van.
Így aztán huszonnégy éves korában Názáreti Józsua elment Indiába.

NEGYEDIK RÉSZ
Lélek

Aki mindenben engem lát, és mindent bennem lát,
Az nem szakadhat el tőlem, s én sem szakadok el tőle.

BHAGAVAD-GÍTÁ

20. fejezet

Az út pont olyan széles volt, hogy ketten elfértünk egymás mellett. A fű mindkét oldalt olyan magasra nőtt, hogy egy szintben volt egy elefánt szemével. Felettünk kéklett az ég, s csak az ösvény következő kanyarjáig láttunk el, ami bármilyen messze lehetett, mert abban a zöld árokban nem volt viszonyításai alap. A nap nagy részét így tettük meg, egyetlen vénemberrel meg pár tehénnel találkoztunk csak, ám aztán egy nagyobb társaság hangját hallottuk meg nem is messziről. Férfihangok, méghozzá sok, léptek, disszonáns fémdobok, és ami igen kellemetlen volt, egy nő folytonos sikolya, akinek vagy fájdalmai voltak, vagy rettegett, vagy mindkettő.
– Ifjú gazdák! – jött egy hang a közelből.
Felugrottam, és fekete üvegkésemet előkapva, védekező állásban értem földet. Józsua a hang forrását kereste. A sikoltozás egyre közeledett. Megzörrent a fű alig pár lépésnyire az úttól, és megint a hang:
– Ifjú gazdák, bújjatok el!
A fűfalból egy képtelenül sovány arc kukucskált ki. A szeme másfél számmal nagyobb volt a kelleténél.
– Gyertek! Kálí áldozatra vár! Gyertek vagy meghaltok.
Az arc helyén csontos, barna kéz bukkant elő és integetett, hogy kövessük a fűbe. A női sikoly egyre erősödött, aztán hirtelen megszakadt, mintha a hang elpattant volna, akár a túlfeszített lanthúr.
– Gyerünk! – lökött Józsua a fűbe.
Amint bent voltam, valaki megragadta a csuklómat, és vonszolni kezdett a fűtengerben. Józsua elkapta az ingem sarkát, és hagyta cipeltetni magát. A fű vágott-kaszabolt bennünket, vér serkent ki az arcomon és a karomon, ahogy a barna lidérc mind mélyebbre és mélyebbre vonszolt a zöld hömpölygésbe. Zihálás közben is hallottam a hátunk mögül a férfiak kiáltozását, majd a fűben taposó lábak dobogását.
– Követnek – szólt vissza válla felett a lidérc. – Ha nem akarjátok, hogy fejetek Kálí oltárát díszítse, rohanjatok!
Hátraszóltam Jozsónak:
– Azt mondja, fussunk, vagy baj lesz.
Jozsó mögött hosszú lándzsahegyeket láttam az ég előtt, olyasmiket, mint amit lefejezéshez használnak.
– Okés – lihegte Jozsó.

Egy hónapba telt elérnünk Indiát, s az út java része olyan magasan fekvő, ragyás tájon vezetett, amit életemben nem láttam. Megdöbbentő módon mindenhol találtunk falvakat, és amikor a falusiak megpillantották narancsszín köntösünket, szélesre tárták a házak és az éléskamrák ajtaját. Mindenhol kaptunk ennivalót, meleg zugot, ahol aludhattunk, és addig maradtunk, ameddig csak kedvünk tartotta. Viszonzásul bárgyú példabeszédeket mondtunk és varázsigéket mormoltunk, ahogy a szokás megkövetelte.
Aztán amint kiértünk a hegyekből a brutálisan forró és párás fűvidékre, ruhánk többé már nem kedvességet, hanem ellenszenvet váltott ki. Egy férfi, aki láthatóan tehetős volt (lovon ült, és selyemköntöst viselt) átkokat szórt ránk, és felénk köpött. A gyalogosok is kezdtek felfigyelni ránk, hát sebesen beügettünk a fűbe, és átöltöztünk. Az Örömkétől kapott kést széles selyemövembe dugtam.
– Mit magyarázott az a faszi? – kérdeztem Józsuát.
– Valamit a hamis próféciák hirdetőiről. Színlelőkről. Bráhmana ellenségeiről, akármi legyen is az. A többire nem emlékszem.
– Ezek szerint itt inkább legyünk zsidók, mint buddhisták.
– Egyelőre. Mindenkinek olyan jel van a homlokán, mint Gáspárnak. Nekünk nincs, úgyhogy legyünk óvatosak.
A síkságon a levegő mintha meleg krém lett volna, a hegyekben töltött annyi év után éreztük tüdőnkben a súlyát. Beértünk egy széles, sáros vizű folyó völgyébe, az út megtelt a tömeggel, amely egy faviskókkal és kőszentélyekkel teli városból áramlott ki-be. Púpos állatok legeltek mindenütt, még a kertekben is, de senki rájuk se hederített.
– Azóta nem ettem húst, amióta elfogyott a tevénk maradéka – jegyeztem meg.
– Keressünk egy sátort, és vegyünk!
Az út mentén kereskedők árultak agyagedényeket, porokat, füveket, fűszereket, réz- és bronzpengéket (a vasból jelek szerint nem sok volt), valamint aprócska faragványokat ezernyi különböző istenről; a legtöbbnek több végtagja volt a kelleténél, és egyik sem tűnt túl barátságosnak.
Találtunk mindenféle magokat, kenyeret, gyümölcsöt, zöldséget és tésztát, de húst sehol, hát maradtunk a kenyérnél és a csípős tésztánál. Római rézzel fizettünk a nőnek, majd letelepedtünk egy indiai fügefa alá, ahonnan falatozás közben elnézhettük a folyót.
Már el is felejtettem a város szagát, az emberek bűzét, no meg a szemétét, a füstét és az állatokét; vágytam a friss hegyi levegőre.
– Nem akarok itt aludni, Józsua. Keressünk egy helyet a városon kívül!
– Követnünk kell a folyót a tengerhez, úgy érünk Tamilba. Ahová a folyó tart, oda mennek az emberek is.
A folyó (szélesebb, mint bármelyik Izraelben, de sekély, sárga az agyagtól és szinte mozdulatlan a nehéz levegőben) inkább látszott hatalmas, álló pocsolyának, mint eleven, mozgó valaminek. Legalábbis ebben az évszakban. A vízben öt-hat girhes, meztelen férfi állt, ősz hajuk zilált, fejenként három foguk ha volt, és teli tüdőből káráltak, miközben vizet locsoltak a fejükre.
– Vajon mi lehet Józseffel? – merengett Jozsó.
A sáros folyóparton nők mostak, a csecsemők pár lépésre játszottak onnan, ahol az állatok ittak és a dolgukat végezték, férfiak halásztak vagy tolták a csónakokat hosszú rúddal, gyerekek úsztak a vízben vagy tapicskoltak a sárban. Néha egy-egy kutyatetemet vitt hátán a langy sodrás.
– Talán van út beljebb, el ettől a mocsoktól.
Józsua bólintott és feltápászkodott.
– Arra – mutatott egy keskeny ösvényre, amely a folyó túlsó partján indult és beleveszett a magas tűbe.
– Át kell kelnünk a folyón.
– Jó lenne, ha találnánk egy csónakot.
– Nem kéne megkérdeznünk, hová visz az ösvény?
– Inkább nem – nézett Józsua a közelben összeverődő és minket bámuló seregletre. – Elég ellenségesnek néznek ki.
– Mit is mondtál Gáspárnak? Hogy a szeretet állapot, amiben létezel?
– Ja, szeretet, de nem ezekkel az emberekkel. Ezektől kiver a víz..

A bizarr, barna kis alakot, aki vonszolt az elefántfűben, Ruminak hívták, és becsületére legyen mondva, dacára a káosznak és a rohanásnak a rettenetes ingoványban, dacára a rikácsoló, lándzsát lengető, lefejező hangulatú rajongóknak, szóval dacára mindennek, Ruminak sikerült belebotolnia egy tigrisbe, ami nem kis teljesítmény, ha egy kung-fu mester és a világ megváltója van a nyomodban.
– Júj, egy tigris – nyikkant Rumi, ahogy bezuhantunk a tisztásra, vagyis inkább mélyedésbe, ahol egy akkora macska nyammogott vidáman valami szarvas koponyáján, mint egész Jeruzsálem.
Rumi tökéletesen kifejezte az én érzéseimet is, de rohadjak meg, ha életem utolsó mondata az lesz, hogy „Júj, egy tigris”. Úgyhogy inkább némán hallgattam, ahogy a vizeletem csorog lefelé a lábam szárán.
– Hogyhogy a zaj nem ijeszti meg? – kérdezte Jozsó, ahogy a tigris felnézett.
Éreztem, hogy üldözőink egyre közelednek.
– Általában így történik – magyarázta Rumi. – A zaj éppen hogy a vadászhoz vonzza a tigrist.
– Talán tudja, hogy jönnek, azért nem megy eléjük – véltem. – Tudjátok, nagyobb, mint amilyennek képzeltem.
– Üljünk le – mondta Jozsó.
– Tessék?
– Bízz bennem. Emlékszel a kobrára kiskorunkban?
Bólintottam Ruminak, és leültünk. Közben a tigris lekuporodott, hátsó lába megfeszült, mintha ugrani készülne. Mint ahogy arra is készült. Ahogy az első üldözőnk berontott a tisztásra, a tigris elrugaszkodott, és elszállt a fejünk fölött. A tigris az első két férfin ért földet, ledöntötte őket, majd végigszántotta a hátukat, ahogy megint felpattant. Utána már csak azt láttam, ahogy a lándzsák szétszóródnak. Férfiak sikoltottak, nők sikoltottak, a tigris is sikoltott, és a két ember, akiket a tigris letaglózott, felkecmergett, és sikoltva bicegett el.
Rumi a döglött szarvasról Józsuára nézett, rám, a döglött szarvasra, Józsuára, és szeme még nagyobbra nőtt.
– Nagyon-nagyon hálás vagyok azért, amit a tigrissel műveltél, de az az ő szarvasa, láthatóan még nem végzett vele, úgyhogy...
– Vezess! – állt fel Józsua.
– Merre?
– Csak ne arra – mutattam a sikolyok irányába.

Rumi a fűtengerből egy másik útra vezetett, amelyen eljutottunk oda, ahol élt.
– Ez egy gödör – mondtam.
– Annyira nem vészes – nézett körül Józsua. A közelben több gödör is volt. Emberek laktak bennük.
– Egy gödörben élsz – mondtam Ruminak.
– Hé, csak nyugi – csitított Józsua. – Megmentette az életünket.
– Szerény gödör, de az otthonom – mondta Rumi. – Érezzétek magatokat otthon.
Körülnéztem. A gödröt homokkőből vésték ki, benne állva vállmagasságba esett a perem, szélességre épp akkora, hogy egy tehén meg tudjon fordulni benne, ami, mint majd kiderül, fontos szempont. A gödör töküres volt, egyetlen térdmagasságig érő szikla állt benne.
– Foglaljatok helyet! Ülhettek a sziklára.
Józsua mosolyogva leült a sziklára. Rumi a gödör fenekére telepedett, amelyet sűrű fekete trutymó fedett.
– Kérlek, ülj le – intett maga mellé. – Sajnálom, de csak egy sziklám van.
Nem ültem le.
– Rumi, egy gödörben élsz! – mondtam neki. Hátha nem tudja.
– Hát, igen, igaz. Nálatok hol élnek az „érinthetetlenek”?
– Az érinthetetlenek?
– Az aljanép. A Föld söpredéke. A kasztok egyike sem fogadja el, hogy létezem. Érinthetetlen vagyok.
– Nem csodálom. Egy gödörben élsz, baszod!
– Nem azért érinthetetlen, mert gödörben él, hanem azért él gödörben, mert érinthetetlen – világosított fel Józsua. – Palotában is élhetne, akkor is érinthetetlen maradna, igaz, Rumi?
– Attól nem kell félnie – pufogtam. (Bocs, de a fickó egy gödörben élt.)
– Amióta a feleségem meg a legtöbb gyerekem meghalt, egész sok a hely – mentegetőzött Rumi. – Ma reggel még ketten voltunk, én meg Vitra, a legkisebb lányom, de immár ő sincs. Rengeteg hely van, ha maradni akartok.
Józsua megfogta Rumi satnya vállát, és azonnal láttam a hatást: a fájdalom úgy párolgott el az arcáról, mint harmat a tűző napon. Én meg csak álldogáltam ott boldogtalanul.
– Mi történt Vitrával? – kérdezte Józsua.
– Elvitték a bráhmanák, feláldozzák Kálí ünnepén. Őt kerestem, amikor megláttalak benneteket. Összeszednek gyerekeket, férfiakat, bűnözőket, érinthetetleneket és idegeneket. Titeket is elkaptak volna, és holnapután felajánlották volna a fejeteket Kálínak.
– Szóval a lányod még él? – kérdeztem.
– Az ünnep éjszakáján éjfélkor áldozzák fel a többi gyerekkel együtt Kálí faelefántjain.
– Elmegyek ezekhez a bráhmanákhoz, és visszakérem a lányodat – mondta neki Józsua.
– Megölnek. Vitra elveszett. Még a tigrised sem menti meg Kálí pusztító karmaitól.
– Rumi, kérlek, nézz rám – szóltam. – Magyarázd meg a bráhmanákat, Kálít, az elefántokat, mindent. Szépen lassan, képzeld azt, hogy nem tudok semmit.
– Hát ezt nem túl nehéz elképzelni – jegyezte meg Józsua, egyértelműen megszegve a ki nem mondott, de implikált és elidegeníthetetlen jogomat a szarkazmusra. (Igen, a hotelszobában van Bírósági csatorna is a tévén, na és?)
– Négy kaszt létezik: bráhmanák, vagyis papok; ksatriják, azaz harcosok; a vaisják, akik földművesek vagy kereskedők; és a súdrák, a munkások. Van még sok alkaszt, de ezek a fontosabbak. Mindenki egy kasztba születik, és abban is marad haláláig, aztán vagy magasabb, vagy alacsonyabb kasztban születik újra, amit a karmája dönt el, vagyis előző élete cselekedetei.
– Nyugi, tudjuk, mi az a karma – jegyeztem meg. – Buddhista papok vagyunk.
– Eretnekek! – sziszegte.
– Bekaphatod, te bogárszemű, girhes, barna tuskó.
– Te vagy a girhes barna tuskó!
– Nem, te vagy girhes barna tuskó!
– Nem, te vagy girhes barna tuskó!
– Mind girhes barna tuskók vagyunk – békéltetett Józsua.
– Ja, de ő bogárszemű is.
– Te meg eretnek.
– Te vagy az eretnek!
– Nem, te vagy az eretnek!
– Mind girhes barna eretnekek vagyunk – csitított megint Józsua.
– Hogyne lennék girhes – védekeztem –, hat évig hideg rizsen és teán éltem, és az egész országban sehol egy falat marha.
– Megennéd a marhát? Eretnek! – visított Rumi.
– Elég! – bődült el Józsua.
– Senki sem ehet tehenet – hadarta Rumi. – A tehenek a következő élethez úton levő lelkek inkarnációi.
– Szent tehén! – motyogta Józsua.
– Pont ezt mondom.
Józsua megrázta a fejét, mintha a gondolatait próbálná rendbe szedni:
– Azt mondtad, négy kaszt van, de nem említetted az érinthetetleneket.
– Az érinthetetlen nem kaszt, mi vagyunk a legalja. Talán több életet is meg kell élnünk, mire elérjük a tehén szintjét, és aztán magasabb kasztba léphetünk. Majd, ha követjük a dharmánkat, a kötelességünket, egyesülhetünk Brahmával, az egyetemes lélekkel. El se hiszem, hogy nem tudjátok ezt. Talán barlangban éltetek, vagy mi?
Rá akartam mutatni, hogy ő aztán végképp nincs abban a helyzetben, hogy kritizálja, mi hol éltünk, de Józsua leintett. Úgyhogy csak azt mondtam:
– Szóval a kasztrendszerben alacsonyabban vagy a tehénnél?
– Igen.
– Szóval ezek a bráhmanák nem esznek tehenet, de elviszik és feláldozzák a lányodat az istennőjüknek?
– És megeszik – szegte le a fejét Rumi. – Az ünnepen éjfélkor a többi gyerekkel együtt odakötözik a faelefántokhoz. Levágják a gyerekek ujját, és minden bráhmana család feje kap egyet. Aztán felfogják a vérüket egy kupában, és a családban mindenki megkóstolja. Az ujjat megeszik vagy eltemetik, hogy szerencsét hozzon. Aztán az elefántokra kötözött gyerekeket halálra kaszabolják.
– Ezt nem tehetik – mondta Józsua.
– Kálí kultuszának hívei azt tesznek, amit csak akarnak. Ez az ő városuk, Kalighat. – (A repülőtérképen Calcutta néven keressétek.) – Kis Vitrám odalett. Csak imádkozhatunk, hogy magasabb szinten szülessen újjá.
Józsua megpaskolta az érinthetetlen kezét:
– Miért nevezted Biffet eretneknek, amikor azt mondta, hogy buddhista papok vagyunk?
– Mert Gautama azt hirdette, hogy az ember bármelyik szintről egyesülhet Brahmával, anélkül hogy teljesítené a dharmáját, ami eretnekség. – De neked jobb lenne, nem? Hiszen a létra alján vagy.
– Az ember nem hihet abban, amiben nem hisz – jelentette ki Rumi. – Azért vagyok érinthetetlen, mert a karmám ezt írja elő.
– Ja – bólintottam –, mi értelme bódhi fa alatt ücsörögni pár órát, amikor ugyanazt eléred ezer élet szenvedésével.
– Nem is szólva arról, hogy pogány vagy, és így is, úgy is örök kárhozat a részed – tette hozzá Jozsó.
– Ja, még az is.
– De a lányodat visszaszerezzük neked, rendben?

Józsua úgy gondolta, beront Kalighatba, és követeli, mindannak a nevében, ami jó és szent, hogy bocsássák szabadon Rumi lányát meg az összes többi áldozatot. Józsua megoldása mindenre a jogos felháborodás volt, aminek megvan a maga helye és ideje, mint ahogy az ármánynak és fortélynak is (Prédikátorok könyve 9, vagy valami ilyesmi). Szerencsére sikerült rábeszélnem egy másik tervre, méghozzá a következő hibátlan érveléssel:
– Jozsó, a dolomiták kardélre hányták a bóbitákat? Nem hinném. Ezek a bráhmanák gyerekek ujját vágják le és eszik meg. Tudom, hogy nincsujjlevágást tiltó parancsolat, Jozsó, de van egy olyan sanda gyanúm, hogy ezek másképp gondolkodnak, mint mi. Ezeknek Buddha eretnek, pedig az egyik hercegük volt. Szerinted hogyan fogadják a girhes, barna taknyost, aki azt állítja, hogy Isten Fia, pedig még csak nem is errefelé lakik?
– Jogos. De akkor is meg kell mentenünk a lányt.
– Meg hát.
– Hogyan?
– Pofátlan alattomossággal.
– Akkor te vezetsz.
– Először is látnunk kell a várost és a templomot, ahol az áldozatot végrehajtják.
Józsua megvakarta a fejét. A haja már úgy-ahogy visszanőtt, de még nagyon rövid volt.
– A dolomiták a bóbitákat?
– Aha. Liposzómák könyve három, kilenc.
– Nem emlékszem. Hát, régen forgattam a Tórát.
Kálí fekete kőből faragott szobra úgy tízembernyire magaslott az oltár fölé. Nyakában koponyákból fűzött lánc díszelgett, derekán levágott emberi kezekből varrt öv. Pofájában pengeéles fogak meredeztek, melyekre friss vért öntöttek. Még a lábujján a körmöt is gonosz pengévé fenték, ami belevájt az alatta heverő torz tetemekbe. Négy karja volt, egyikben kegyetlen, kígyószerű kardot fogott, a másikban egy levágott fejet a hajánál fogva; a harmadikat behajlította, mintha áldozatait hívná a sötét pusztulás helyére; a negyediket dereka mellett lógatta, akárha a nők örök kérdésén merengene: „Most tényleg kövérnek nézek ki ebben a cuccban?”
Az emelt oltár egy kert közepén állt, melyet fák vettek körül. Az oltár akkora volt, hogy ötszáz ember is elfért a fekete istennő árnyékában. A kőbe mély árkokat véstek, hogy elvezessék az áldozatok vérét, amely így az istennő szájába folyt. Az oltárhoz széles, kövezett út vezetett, melyet mindkét oldalt forgó platókon álló faelefántok díszítettek. Az elefántok törzse és elülső lába rozsdabarna volt, s a törzsükön itt-ott mély rovátkák jelezték, ahol egy kard a nagy buzgalomban átszaladt a gyermekáldozat testén, bele a mahagónifába.
– Vitra nincs itt – mondta Józsua.
Egy fa mögött bújtunk a templomkertben helyieknek öltözve, hamis kasztjelzéssel meg minden. A sorshúzásnál vesztettem, így én öltöztem nőnek.
– Szerintem ez bódhi fa, amilyen alatt Buddha is ült! – mondtam. – Tök izgi. Már attól megvilágosodottnak érzem magam, hogy itt állok. Komolyan, érett bódhigyümölcsök türemkednek be a lábujjaim közé.
– Azok nem bódhik – nézett a lábamra Józsua. – Egy tehén állt itt. Felemeltem a lábam.
– A teheneket messze túlbecsülik errefelé. Még Buddha fája alá is odaszarhatnak? Hát már semmi sem szent?
– Itt nincs templom – mondta Józsua. – Meg kell kérdeznünk Rumit, hol tartják az áldozatokat a fesztiválig.
– Úgyse tudja. Érinthetetlen. Ezek a bráhmanák meg úgyse mondanak neki semmit. Mintha a szadduceus mesélné el a szamaritánusnak, milyen a szentek szentje.
– Akkor nekünk kell kiderítenünk.
– Tudjuk, hol lesznek éjfélkor, akkor elkapjuk őket.
– Azt mondom, keressük meg a bráhmanákat, és vegyük rá őket, hogy hagyják abba a fesztivált.
– Csak úgy berontunk a templomukba, és rájuk förmedünk?
– Ja.
– És ők engedelmeskednek?
– Ja.
– Néha olyan kis helyes vagy, Jozsó. Szerintem keressük meg Rumit. Van egy tervem.

21. fejezet

– Nagyon vonzó asszony vagy – bókolt Rumi a kényelmes gödréből. – Mondtam már, hogy a feleségem átköltözött a következő testbe, és már csak magam vagyok?
– Ja, említetted. – Láthatón nem nagyon hitte, hogy visszaszerezzük a lányát. – Tényleg, mi lett a családod többi tagjával?
– Megfulladtak.
– Részvétem. A Gangeszben?
– Itthon. Monszun volt. Kis Vitra meg én elmentünk a piacra moslékot venni, és hirtelen felhőszakadás támadt. Mire visszaértünk... – Nem akarok érzéketlennek tűnni, Rumi, de nem lehet, hogy azért vesztetted el az egész családodat, mert... hogy is mondjam... mert EGY KIBASZOTT GÖDÖRBEN ÉLSZ, BAZMEG?!
– Ezzel nem segítesz, Biff – szólt rám Józsua. – Azt mondtad, van egy terved.
– Igaz. Rumi, jól tippelem, hogy ezeket a gödröket bőrcserzésre használjátok, már amikor éppen nem laktok bennük?
– Igen, ezt a munkát csak az érinthetetlenek végzik.
– Innen a mennyei illat. Gondolom, vizeletet is használtok a cserzéshez, nem?
– Vizelet, agypép és tea a legfőbb hozzávalók, igen.
– Mutasd meg, melyik gödörben sűrítitek az ürüléket.
– A Radzsnís család lakik benne.
– Semmi gond, viszünk ajándékot. Jozsó, van még lencse a zsákod alján?
– Mire készülsz?
– Alkímia. Az elemek mesteri manipulálása. Figyelj és tanulj!
Amikor éppen nem dolgoztak benne, a húgygödör a Radzsnís család otthonául szolgált, akik boldogan adtak nekünk az otthonuk talaját borító fehér kristályból. Hatan voltak a családban: apa, anya, egy majdnem felnőtt lány és három kicsi. Egyik kisfiukat már elvitték áldozatnak Kálí fesztiváljára. Akárcsak Rumi és a többi érinthetetlen, a Radzsnís család is inkább látszott barna bőrbe csomagolt múmiának, mint embernek. A férfiak meztelenül vagy ágyékkötőben flangáltak a gödrökben, és még a nők is csak rongyokat viseltek, amelyek alig fedtek el valamit – egyiknek sem volt olyan menő szárija, amilyet én vettem a piacon. Radzsnís úr is megjegyezte, milyen szemrevaló nő vagyok, és biztatott, hogy ugorjak be a következő monszun után.
Józsua finom fehér porrá őrölte a kristályt, én meg Rumival faszenet szedtem a gödör alján ásott lyukból (amelyben az érinthetetlenek az indigóbokor virágjából festéket csináltak).
– Kénkő is kell, Rumi. Tudod, mi az? Sárga kő, ami kékes lánggal ég, és büdös, mint a záptojás.
– Igen, igen, a piacon árulják gyógyszernek.
– Vegyél, amennyit elbírsz – nyomtam a kezébe egy ezüstöt.
– Ez bőven elég. A maradékon vehetek sót?
– Amit akarsz, csak siess.
Rumi elcsámpázott, én meg segítettem Józsuának salétromot gyártani.
A „sok” elvont fogalom volt az érinthetetlenek számára, két kivétellel: szenvedés és állati zsigerek. Ha az ember tisztességes ételt, szállást vagy tiszta vizet remélt, hát nagyon csalódnia kellett bennük; viszont ha olyasmiben utazunk mint csőr, csont, fog, bőr, ín, pata, szőr, epekő, uszony, toll, fül, agancs, szemgolyó, hólyag, száj, orr, végbél vagy más ehetetlen része bármilyen lénynek, ami csak az indiai szubkontinenst járja, ússza vagy repüli, az érinthetetleneknek biztosan van kéznél, higiénikusan fekete legyek vastag takarója alatt. A tervemhez szükséges felszerelésnél tehát állati részekben kellett gondolkodnom. Ami jó dolog, kivéve, ha inkább szablyákra, nyilakra és páncélra lenne szükség harminc katona számára, de az ember kénytelen beérni egy rakás állati orral meg három fajta végbéllel. Kihívás volt, de nem rettentem meg. Miközben Józsua az érinthetetlenek között járkált és titokban meggyógyította őket, én parancsokat osztogattam:
– Kell nyolc birkahólyag, viszonylag szárazon. Két marék krokodilfog. Két darab nyers bőr, karhosszúságú és fele olyan széles. Nem, nem érdekel, milyen állaté, csak ne legyen túl érett, ha lehet. Kell egy szőrszál az elefánt farkából. Kell tűzifa, vagy szárított trágya, ha nincs más. Nyolc ökörfarok, egy kosár gyapjú és egy vödör olvasztott zsír.
És száz girhes érinthetetlen állt körbe, és bámult rám, miközben Józsua sürgött-forgott köztük, gyógyította sebeiket, betegségeiket és elmebajukat, azok meg nem is sejtették. (Előre megegyeztünk, hogy ez a legbiztonságosabb taktika; nem akartuk, hogy egy rakás egészséges érinthetetlen rohangáljon Kalighat utcáin, azt kurjongatva, hogy egy különös idegen meggyógyította őket, mert ezzel felhívnák ránk a figyelmet, és tönkretennék a tervünket. Másrészről nem állhattunk ott, csak nézve ezeknek az embereknek a szenvedését, amikor megvolt a hatalmunk – mármint Józsuának –, hogy segítsünk rajtuk.) Eközben mindig meg-megbökte az egyikük karját, ahányszor elhangzott az „érinthetetlen” szó. Később azt mondta, egyszerűen nem tudott ellenállni az iróniának. Azért összerezzentem, amikor Józsua megérintette a leprásokat. Mintha az Izraeltől távol töltött évek után egy aprócska farizeus pattant volna a vállamra, azt kiabálva: „Tisztátalan!”
– Na? – néztem körül, miután kiadtam a parancsokat. – Vissza akarjátok kapni a gyerekeiteket vagy nem?
– Nincs vödrünk – mondta egy asszony.
– Se kosarunk – így egy másik.
– Oké, akkor töltsetek meg pár birkahólyagot olvasztott zsírral, a gyapjút meg tekerjétek valami bőrbe. Gyerünk, nincs sok időnk!
Azok meg csak álltak és néztek. Sebek meggyógyulva. Paraziták kiűzve. És csak bámultak rám.
– Oké, tudom, hogy a szanszkrit nem az erősségem. Értitek, amit mondok?
Egy fiatalember lépett elő.
– Nem akarjuk megharagítani Kálít azzal, hogy megfosztjuk az áldozatoktól.
– Most viccelsz.
– Kálí a pusztítás istene, és anélkül nincs újjászületés. Ő távolítja el a köteléket, amely az anyagi világhoz láncol. Ha megharagítjuk, megfoszt minket isteni pusztításától.
Józsuára néztem a tömegben.
– Te érted ezt?
– Félnek.
– Tudsz segíteni? – kérdeztem arámiul.
– A félelemhez nem értek – felelte héberül.
Pár pillanatig töprengtem, mialatt kétszáz szem szögezett a homokkőhöz, amelyen álltam. Eszembe jutottak a vörös repedések az elefántszobrokon. A halál nekik megváltás, erről van szó?
– Hogy hívnak? – kérdeztem azt, aki kilépett a tömegből.
– Nagesh.
– Nyújtsd ki a nyelved, Nagesh. – Kidugta, én meg hátrahajtottam az arcomat takaró kendőt. Megérintettem a nyelvét. – A pusztulást sokra tartod?
– Igen.
– Akkor én leszek az istennő ajándékának eszköze.
Azzal övem rejtekéből előrántottam a fekete üvegkést, és felmutattam a tömegnek. Nagesh csak állt mereven, elkerekedett szemmel, én meg hüvelykujjamat az álla alá nyomva hátrahajtottam a fejét, és a késsel elmetszettem a torkát. Amikor leengedtem a földre, a vér még spriccelt belőle.
A tömegre néztem, és megint felmutattam a kést.
– Lógtok nekem eggyel, hálátlan seggfejek! Elhoztam nektek Kálí ajándékát, most ti hozzátok ide nekem, amit kértem.
Ahhoz képest, hogy az éhhalál szélén voltak, elég fürgén mozogtak.

Miután a páriák szétszéledtek, Józsuával ott álltunk Nagesh véres teste felett.
– Fantasztikus volt! – lelkendezett Józsua. – Maga a tökély.
– Köszi.
– A kolostorban végig gyakoroltál?
– Nem láttad, amikor megnyomtam a nyakán azt a pontot?
– Nem én.
– Gáspár kung-fu tréningje. A többi meg Örömke és Boldizsár öröksége.
Lehajoltam, kinyitottam Nagesh száját, a nyakamból elővettem a jinjang fiolát, és ellenszert cseppentettem az érinthetetlen nyelvére.
– Akkor most hall minket? Mint amikor Örömke mérgezett meg téged? – kérdezte Józsua.
Felemeltem Nagesh szemhéját. A pupilla lassan összehúzódott a napfényben.
– Nem, még eszméletlen attól, hogy elszorítottam a verőerét. Nem bíztam benne, hogy a méreg elég gyors. Csak egy cseppet tudtam az ujjamra kenni, amikor meglazítottam a szárimat. Az tudtam, hogy kiüti, csak azt nem, mennyi idő alatt.
– Hát igazi mágus lettél, Biff. Le a kalappal.
– Csak ma száz embert gyógyítottál meg, Józsua. Fele valószínűleg már haldoklott. Én csak bűvészkedtem.
Barátom lelkesedése azonban nem csappant.
– Mi az a piros? Gránátalmalé? Hogyan dugtad el?
– Igazság szerint erről akartalak kérdezni.
– Miről?
Felemeltem a karom és megmutattam, hol vágtam meg a csuklómat, hogy legyen vér az előadáshoz. Addig a lábamhoz szorítottam, de amint elvettem és megszűnt a nyomás, a vér csak úgy spriccelt. Lehuppantam egy kőre, szemem előtt kezdett összezsugorodni a világ.
– Reméltem, hogy segítesz ebben – motyogtam, aztán elájultam.

– Ezen még dolgoznod kell – mondta Józsua, amikor magamhoz tértem. – Nem leszek mindig melletted, hogy meggyógyítsam a csuklódat. – Héberül beszélt, amit csak én érthettem.
Felettem térdelt, mögötte az eget kíváncsi barna arcok takarták el. A nemrég elhunyt Nagesh állt a tömeg élén.
– Hé, Nagesh, mizújs az újjászületéssel? – érdeklődtem barátságosan.
– Előző életemben nem teljesíthettem a dharmámat – felelte –, mert megint érinthetetlenként születtem újjá. És ugyanolyan ocsmány a feleségem is.
– Felbosszantottad Lévi mestert, aki most Biff. Persze, hogy nem haladtál felfelé. Szerencséd, hogy nem ganajtúró lettél. Mint látjátok, a pusztulás mégsem akkora szívesség, mint hittétek.
– Összeszedtük, amiket kértél.
Talpra ugrottam. Hihetetlen frissnek és energikusnak éreztem magam.
– Szép munka – dicsértem Józsuát. – Mintha azt az erős kávét vedeltem volna, amit Boldizsárral ittatok.
– Hiányzik a kávé – szomorkodott Jozsó.
– Nektek biztos nincs...? – néztem Nageshre.
– Van mosléklevünk.
– Nem érdekes. – Aztán olyat mondtam, amit az ember sose hinné, hogy kimond, ha Galileában nő fel: – Oké, érinthetetlenek, ide nekem a birkahólyagokat!

Rumi mesélte, hogy Kálí istennőt fekete bőrű női démonok szolgálják, akik az ünnep alatt néha férfiakat vezetnek az oltár sarkához, ahol közösülnek velük, miközben az istennő pofájából vér patakzik rájuk.
– Oké, Jozsó, te is ilyen papnő leszel.
– És te mi leszel?
– Kálí istennő, mi más. Legutóbb te voltál Isten.
– Mikor legutóbb?
– Mindig legutóbb. – Vakmerő kegyenceimre néztem. – Érinthetetlenek, fessétek be!
– Nem fogják bevenni, hogy egy tüskés hajú zsidó kölyök a pusztítás istennője.
– Eh, te kishitű.
Három órával később megint egy fa alatt guggoltunk Kálí templomának közelében.
Mindketten nőnek voltunk öltözve, tetőtől talpig száriban, bár én formátlanabb voltam, mert az enyém alatt ott rejtőzött Kálí többi karja meg a nyaklánc, amelyeken a levágott fejeket robbanóanyaggal töltött birkahólyagok helyettesítették és elefántfarokszőr tartotta őket a nyakamban. Ha netán valaki túl közel került volna, hogy észrevegye dudoraimat, gyorsan elvonja a figyelmét a belőlünk áradó bűz. A Rumi gödrének alját fedő trutymóval festettük magunkat feketére. Nem volt merszem rákérdezni, eredetileg mi is volt ez az anyag, de ha létezett hely a világon, ahol döglött keselyűt rohasztottak a napon, ledarálták majd bikaszarral pasztává keverték, akkor arra a helyre Rumi biztosanúgy tekintett, mint otthonára. Az érinthetetlenek nagy vörös köröket festettek Józsua szeme köré, ökörfarokból készített parókát adtak rá, testére pedig hat kis szurokból mintázott hetyke mellett ragasztottak.
– Ne menj nyílt láng közelébe, mert a csöcseid felrobbannak, mint a vulkán.
– Miért kell nekem hat, neked meg csak kettő?
– Mert én istennő vagyok, nekem koponyanyaklánc és plusz kezek kellenek.
A karokat nyers bőrből készítettük az eredeti karjaimat használva mintának, majd tűz fölött kiszárítottuk őket. A nők csináltak egy hevedert, amely megtartotta a műkarokat, aztán azokat is befestettük feketére. Kicsit billegtek, de könnyűek voltak, és úgy gondoltuk, a sötétben elég valóságosnak hatnak majd.
Az ünnep éjféli csúcspontjáig, amikor a gyerekekre kerül a sor, még órák voltak hátra, de időben akartunk odaérni, hogy megakadályozzuk a tivornyázókat, ne vágják le a gyerekek ujját se, ha egy mód van rá. A faelefántok még üresen álltak, de Kálí oltára már kezdett megtelni komor ajándékokkal. Az istennő elé vagy ezer kecskefejet helyeztek az oltárra, folyt a vér a kövön és a rovátkákban, melyek az oltár sarkaihoz helyezett bronzedényekbe vezettek. Ezeket aztán női oltárszolgák keskeny létrán felvitték Kálí szobrának hátán, és beleöntötték egy tartályba, ahonnan a vér az istennő szájába folyt. Alant fáklyafénynél hívek táncoltak a rájuk zuhogó vörös folyadékban.
– Nini, azok a nők úgy öltöztek, mint én, csak két mellük van – jegyezte meg Józsua.
– Igazából nem öltöztek, csak festették magukat. Nagyon vonzó női démon vagy, Józsua. Nem megmondtam?
– Nem lesz ez így jó.
– Dehogynem.
Úgy saccoltam, már tízezer hódoló lehetett a templomtéren, táncoltak, kántáltak, dobokat vertek. A főösvényen harminc férfi közeledett, mindegyik hóna alatt egy kosár. Az oltárhoz érve a kosár tartalmát a véres birkafejekre borították.
– Azok mik? – kérdezte Józsua.
– Pontosan az, amire gondolsz.
– Nem a gyerekek feje?
– Nem, szerintem az olyan idegenek feje, akik pechjükre azon az úton jöttek, amiről Rumi berángatott minket a fűbe.
Miután a levágott fejeket szétterítették az oltáron, a női oltárszolgák egy fejetlen férfitestet vonszoltak elő a tömegből, és a lépcsőre dobták. Mindegyik eljátszotta, hogy szeretkezik a tetemmel, majd nemi szervüket a véres nyakhoz dörgölték, aztán eltáncoltak onnan, úgy, hogy combjuk közül még csöpögött a vér.
– Kezdem érteni, mi történik – mondtam.
– Azt hiszem, rosszul leszek – nyögte Józsua.
– Kimért lélegzet – utánoztam Gáspárt. Ezt szokta mondani, amikor a meditálást tanultuk. Tudtam, ha Józsua képes volt napokat kibírni a jetivel, van annyi lelki ereje, hogy ne hányja el magát. Engem is csak a mészárlás mérete tartott vissza az öklendezéstől. A jelenet borzalmát fel sem értem ésszel, egyszerre csak annyit bírtam befogadni, hogy még meg tudjam őrizni elmém és gyomrom egységét.
A tömegből most kiáltás szakadt fel: a hívek fáklyával megvilágított hordszéket hoztak a fejük fölött. Félmeztelen férfi ült rajta, derekán tigrisbőr, bőrét hamuval kente be világosszürkére. Haját zsírral simította le, feje tetején sapka gyanánt emberi kéz csontjait viselte. Nyakában emberi koponyákból fűzött lánc lógott.
– A főpap – suttogtam.
– Észre se vesznek minket, Biff. Ezek után hogy akarod felhívni magunkra a figyelmet?
– Úgy, hogy amit mutatni akarok, olyat még tutira nem láttak. Ahogy a hordszék odaért az oltár elé, megláttuk, mi van mögötte: hátuljához meztelen gyerekeket kötöttek sorba; öt-hat évesek lehettek, kezük megkötve, kétoldalt kevésbé díszesen öltözött papok kísérték őket. A papok most elkezdték kioldozni és az utat szegélyező faelefántokhoz vezetni a gyerekeket. Észrevettem, hogy a tömegben az emberek fegyvereket vesznek elő: rövid kardokat, baltákat és azt a hosszú hegyű lándzsát, amivel minket is üldöztek a fűben. A főpap a fej nélküli tetemen ült, és egy verset harsogott Kálí pusztításáról.
– Indulás! – mondtam, és előhúztam fekete üvegkésemet. – Fogd! Józsua a fáklyafényben csillogó pengére nézett.
– Én nem ölök meg senkit. – Könnyek csorogtak az arcán, hosszú vörös csíkokat húzva a fekete mázra, amitől még vadabbnak tűnt.
– Nem is kell, de te szabadítod ki a gyerekeket.
– Jó – vette el a kést.
– Jozsó, tudod, mi jön most. Láttál már ilyet. Itt viszont senki, főleg nem a gyerekek. Nem bírod el mind, úgyhogy maguknál kell lenniük annyira, hogy kövessenek téged. Tudom, hogy képes vagy megnyugtatni őket. Adj bele mindent!
Józsua bólintott, és a szájába vette a bőrcsíkra erősített krokodilfogakat, amelyek kiálltak, akár két agyar. Én is bevettem az enyémet, aztán berontottunk a tömeget körülvevő sötétbe.
Az oltár hátsó részéhez közeledve elővettem az emberi kezekből készített speciális fáklyámat. (Valójában nem emberi kezek voltak, hanem szalmával megtömött birkahólyagok, de az érinthetetlen asszonyok szép munkát végeztek. Már ha senki nem akarta megszámolni az ujjakat.) Kálí kőlábai között elnézve láttam, hogy a papok éppen a gyerekeket kötözik az elefántok hátára. Amint a kötelék elég szoros volt, a papok bronzkést rántottak elő és emeltek a magasba, hogy a főpap jelzésére levágjanak egy-egy ujjat.
Fáklyámat az oltárhoz nyomtam, teli tüdőből felüvöltöttem, majd ledobtam a szárit, és felrohantam a lépcsőkön, miközben a fáklya kék lánggal lobogott és szikrákat szórt mögöttem. Átszökelltem a kecskefejeken, és megálltam Káli lábai között. Egyik kézzel a fáklyát tartottam a magasba, a másikkal az egyik levágott fejet a hajánál fogva.
– Én vagyok Kálí! – kiáltottam. – Rettegjetek!
A hamis fogak miatt kicsit kuruttyolva hangzott.
Néhány dobos abbahagyta a dobolást, a főpap megfordult és rám nézett, nem annyira a hangom, mint inkább a fáklya fénye miatt.
– Én vagyok Kálí! – ismételtem. – A pusztításnak és ennek az összes undorító szarnak az istennője!
Nem vették a lapot. A főpap intett a többi papnak, hogy kerítsenek be. Pár női segéderő már igyekezett is felém a fejekkel teli táncparketten.
– Nem viccelek. Tessék meghajolni előttem!
A papok rohantak. A tömeg figyelmét tényleg felkeltettem, sajnos azonban a dühös istennő láttán majdnem elaléltak a rémülettől. Láttam, hogy Józsua a faelefántok felé araszol, mivel az őrpapok posztjukat otthagyva felém törtettek.
– Komolyan beszélek. Azt mondtam, meghajolni!
Talán a krokodilfog az oka, gondoltam. Kiköptem a legközelebbi támadóm felé.
Vértől csúszós fejeken szaladni nehéz feladat. No persze nem annak, aki hat évig oszlopról oszlopra ugrált hóban és jégben, de egy átlagos vérszomjas papnak igenis kemény munka. A papok és a női oltárszolgák sután csúszkáltak a kecske- és emberfejeken, eltaknyoltak, felbuktatták egymást, nekimentek a szobor lábának.
A pap már csak pár lépésnyire volt, és nagyon igyekezett nem beledőlni saját kardjába.
– Pusztulást hozok... – kezdtem, aztán meggondoltam magam. – Á, kapjátok be, köcsögök!
Meggyújtottam a gyújtózsinórt a kezemben tartott fejen, majd lábam közt lendületet véve áthajítottam a fejem felett. Szikrákat szórva belehullt a fekete istennő szájába, ahol eltűnt.
A papot állon rúgtam, majd áttáncoltam a kecskefejeken, átugrottam a főpap fölött, és már félúton voltam Józsua felé az első elefántnál, amikor Kálí fülsüketítő robbanással tüzet fújt a tömegre. Leröpült még a feje búbja is.
Na most már tényleg rám figyelt a tömeg. Egymást tiporva menekültek, de végre figyeltek. A gyalogút közepén álltam, a következő fejet lengettem széles ívben. Megvártam, míg a gyújtózsinór leég, akkor elhajítottam a menekülő tömeg fölé. A levegőben robbant, lángkört vetve az égre, és megsüketítve mindenkit, aki a közelében tartózkodott.
Józsua lábába jó pár gyerek kapaszkodott, ahogy a következő elefánthoz törtetett. Néhány pap már magához tért, és az oltár lépcsőjén robogtak lefelé, késsel a kezükben. Előhúztam egy másik fejet, meggyújtottam a zsinórt, és felmutattam.
– Blablabla. Kálí. Pusztítás istennője. Féljétek haragom és a többi. A szikrázó gyújtózsinór láttán megtorpantak és visszakoztak.
– Na látjátok, ezt a tiszteletet vártam volna eddig is.
A hajánál fogva pörgetni kezdtem a fejet, mire a papokból elpárolgott az utolsó csepp bátorság is, és sarkon fordulva futásnak eredtek. Feldobtam a fejet az oltárra, ahol felrobbant, birkafejeket lövellve szerteszét. – Hasra, Jozsó! Birkafejek!
Józsua a földre rántotta a gyerekeket, és testével védte őket, míg a zápor el nem apadt. Dühösen rám meredt, majd ment kiszabadítani a többi gyereket. Elszórtam még néhány robbanófejet minden irányba. A templomtéren nem maradt más, csak Józsua, a gyerekek, pár sebesült hívő és a halottak. A bombákba nem tettem srapnelt, úgyhogy aki megsérült, az a nagy lökdösődésben sérült meg, a halottak pedig azok voltak, akiket feláldoztak Kálínak. Azt hiszem, anélkül megúsztuk, hogy megöltünk volna bárkit.
Ahogy Józsua kivezette a gyerekeket a széles gyalogúton a templomtérről, én fedeztem a visszavonulásunkat, az utolsó robbanófejet lengetve az egyik kezemben, a másikban meg a fáklyát. Amikor láttam, hogy biztonságban vannak, meggyújtottam a zsinórt, megpörgettem a fejet, és a fekete istennő felé hajítottam.
– Hülye kurva!
Amikor felrobbant, már messze jártam.

Egy, a Gangeszre néző mészkőszirtnél jártunk, amikor a gyerekek miatt meg kellett állunk pihenni. Fáradtak és éhesek voltak, de főleg éhesek, mi meg nem hoztunk nekik semmit enni. De legalább Józsua érintése után már nem féltek. Józsua meg én túl ki voltunk készülve, hogy pihenjünk, éberen üldögéltünk, míg körülöttünk a gyerekek szuszogtak, akár a kismacskák. Rumi kislánya Józsua ölében aludt, és hamarosan rákenődött Jozsó válláról a fekete festék. Ahogy a gyerekeket ringatta, hallottam, hogy Józsua egész éjjel azt kántálja magában: – Nincs több vér. Nincs több vér.
A hajnal első sugarainál ezreket, nem is, tízezreket láttunk a folyóparton fehér ruhában, kivéve pár öregembert, akik meztelenek voltak. Keletnek fordulva, fejüket várakozón felemelve álltak végig a folyóparton, ameddig csak elláttunk. Amint a nap körömnyire felbukkant a horizont mögül, a sáros folyót aranyra színezte. A fény aztán onnan visszaverődött épületekre, kunyhókra, fákra, palotákra, mindent bearanyozott, még a híveket is. Márpedig hívek voltak, mert mi is hallottuk a dalukat; ha a szavakat nem is tudtuk kivenni, azt hallottuk, hogy Istent dicsőítik.
– Ezeket láttuk tegnap éjjel? – néztem Józsuára.
– Csak ők lehettek, nem?
– Nem értem ezeket az embereket. Nem értem a vallásukat. Nem értem a gondolkodásukat.
Józsua felállva nézte, ahogy az indiaiak meghajolnak és énekelnek a hajnalnak, s néha a vállán alvó gyerekre pillantott.
– Ez Isten teremtésének dicsőítése, még ha ezek az emberek nem is tudják.
– Hogy mondhatod ezt? Ott vannak Kálí áldozatai, meg az érinthetetlenek. Akármit is hisznek, a vallásuk gyakorlása förtelmes.
– Igazad van. Nem helyes lenézni ezt a gyereket, csak mert nem bráhmanának született.
– Nem hát.
– Akkor helyes lenézni, amiért nem zsidónak született?
– Hogy érted?
– Aki pogánynak született, talán sosem láthatja Isten országát. Miben különbözünk tőlük mi, zsidók? Az áldozati bárány húsvétkor a templomban? A szadducceusok gazdagsága és hatalma, míg mások éheznek? Az érinthetetlenek legalább a karma és az újjászületés révén végül elérhetik a jutalmukat. Mi nem engedjük ezt a pogányoknak.
– Nem mérheted őket Isten törvényével. Mi nem áldozunk fel embereket. Etetjük a szegényeket, gondozzuk a betegeket.
– Kivéve, ha tisztátalanok.
– De Jozsó, mi vagyunk a kiválasztottak. Ez Isten akarata.
– De helyes ez? Ő nem mondja meg, mit tegyek. Hát megmondom én. És azt mondom, nem.
– Most nem csak a szalonnáról van szó, ugye?
– Gautama Buddha mindenféle születésű embernek megadta a lehetőséget, hogy megtalálja Isten kezét. Véráldozat nélkül. A mi ajtóinkat túl sokáig mocskolta be vér, Biff.
– Szóval mit akarsz tenni? Mindenkihez elhozod Istent?
– Igen. Egy kis szunya után.
– Persze. Én is úgy gondoltam.
Józsua úgy fogta a kislányt, hogy lássam az arcát, miközben aludt a vállán.

Amikor a gyerekek felébredtek, visszavittük őket a családjaikhoz a gödrökbe, odaadtuk az anyjuknak, akik úgy kapták ki a kezünk közül, mintha megtestesült ördögök volnánk, és válluk fölött riadtan lestek vissza ránk.
– Hálás egy banda – mondtam.
– Félnek, hogy megharagítottuk Kálít. És hoztunk még egy éhes szájat.
– Akkor is. Minek segítettek, ha nem is akarták visszakapni a gyereküket?
– Mert megmondtuk nekik, mit tegyenek. Ehhez vannak szokva. A parancsokhoz. A bráhmanák így uralkodnak rajtuk. Ha teszik, amit mondanak nekik, a következő életben talán nem lesznek érinthetetlenek.
– Elég nyomasztó.
Józsua bólintott. Már csak a kis Vitrát kellett visszavinnünk az apjához, és biztos voltam benne, hogy Rumi örülni fog a lányának. Végül is az elkeseredése miatt mentett meg minket. Aztán az emelkedőre érve láttuk, hogy Rumi nincs egyedül a gödörben.
Az ülőkövén csücsült anyaszült meztelenül, sót szórt merev hímvesszejére, s a sót egy púpos tehén nyalta, ami kitöltötte a gödör nagy részét. Józsua elfordította Vitrát, hogy ne lássa, mi történik ott lent, majd el is hátrált, mintha nem akarná megzavarni az intim pillanatot.
– Egy tehén, Rumi? – kiáltottam oda. – Azt hittem, vannak bizonyos hiedelmeitek.
– Ez nem tehén, bika – tájékoztatott Józsua.
– Ez aztán a szentségtörés. Ahonnan mi jövünk, egész városokat romboltak le ilyesmiért, Rumi. – Elfedtem Vitra szemét. – Ne nézz apura, kicsim, vagy sóbálvánnyá változol.
– De ez a reinkarnálódott feleségem.
– Engem akarsz ezzel megetetni, Rumi? Hat évig éltem egy buddhista kolostorban, ahol az egyetlen nőnemű lény egy vad jak volt. Tudom, mi az elkeseredettség.
– Csak nem? – ragadta meg a karom Józsua.
– Nyugi, csak érvelek. Te vagy a Messiás, Jozsó. Mit gondolsz?
– Azt gondolom, el kell mennünk Tamilba megkeresni a harmadik mágust. – Letette Vitrát, Rumi meg gyorsan felrántotta az ágyékkötőjét, ahogy a lánya feléje szaladt. – Isten legyen veled, Rumi.
– Síva vigyázzon rátok, eretnekek. Köszönöm, hogy visszahoztátok a lányomat.
Összeszedtük a ruhánkat és iszákunkat, a piacon vettünk rizst, és indultunk tovább Tamil felé. Követtük a Gangeszt délnek, míg a tengerhez nem értünk, ahol lemostuk Kálí vérét a testünkről.
A parton ülve szárítkoztunk a napon, és a szurkot csipegettük a mellszőrünkből.
– Tudod, Jozsó – mondtam, ahogy egy különösen makacs pöttyel küszködtem, ami a hónaljamba ragadt –, amikor kivezetted azokat a gyerekeket a templomtérről, és olyan kicsik meg gyengék voltak, és mégsem félt egyik se... az szívmelengető látvány volt.
– Ja. Tudod, szeretem a világ összes gyerekét.
– Igen?
– Mindet. Zöldet és sárgát, feketét és fehéret.
– Jó tudni... hogy? Van zöld is?
– Dehogy. Csak szopatlak.

22. fejezet

Tamilról kiderült, hogy nem egy kisváros India déli részén, hanem egy egész déli félsziget, ötször akkora, mint Izrael, így aztán Menyhértet keresni olyan volt, mint bemenni Jeruzsálembe azzal hogy „Hé, egy zsidó fickót keresek, látta valaki?” Annyi előnyünk volt, hogy tudtuk Menyhért foglalkozását (aszkéta szentember, aki magányosan él a parton) és azt, hogy ő meg a testvére, Gáspár egy herceg fiai voltak. Találkoztunk több száz szentemberrel, jógival, a legtöbbjük teljes önmegtartóztatásban élt erdőben vagy barlangban, és általában lehetetlen pozitúrába csavarták a testüket. Az első jógi, akit láttam, egy apró halászfalura néző domb oldalában lakott a sufnijában. Lábát a füle mögé tűrte, így a feje mintha a törzse csúnyábbik végéből nőtt volna ki.
– Odanézz, Jozsó! A golyóit akarja nyalogatni. Mint Bertalan, a falubolondja otthon. Ez az én népem, Jozsó. Ez az én népem. Megtaláltam az otthonom.
Sajnos nem találtam meg. A fickó csak valami szellemi fegyelmi gyakorlatot végzett (a „jóga” ezt jelenti szanszkritül: fegyelem), és nem volt hajlandó tanítani engem, mert a szándékaim nem voltak tiszták, vagy mi a szar. És nem ő volt Menyhért. Hat hónap eltelt, minden fityingünk elfogyott, és mindketten betöltöttük a huszonhatot, mire megtaláltuk Menyhértet egy tenger fölé kinyúló szirt aprócska mélyedésében. Sirályok fészkeltek a lábánál.
A bátyja szőrösebb mása volt, azaz vékony, kábé hatvanéves, a homlokán kasztjel. Hosszú, ősz hajában és szakállában csak néhány sötétebb csík maradt, sötét szeme olyan átható volt, mintha nem is lenne fehérje. Csupán ágyékkötőt viselt, és olyan sovány volt, mint a Kalighatban látott érinthetetlenek.
Józsuával a szirtbe kapaszkodva megvártuk, míg a guru kicsomózza magát. Jó lassan ment, mi meg úgy tettünk, mintha a sirályokat meg a kilátást néznénk, nehogy zavarba hozzuk a szentembert a türelmetlenségünkkel. Amikor végre nem úgy nézett ki, mintha átment volna rajta egy ökrösszekér, Józsua megszólította:
– Izraelből jöttünk. Hat évet töltöttünk a testvéreddel, Gáspárral a kolostorban. Én...
– Tudom, ki vagy – vágott közbe Menyhért. Hangja dallamos volt, mintha verset szavalna. – Azonnal felismertelek. Betlehemben láttalak.
– Igen?
– Az ember énje nem változik, csak a teste. Látom, kinőttél a pólyából.
– Egy ideje.
– Nem alszol jászolban?
– Nem.
– Egy nap majd lehet, hogy keresek egy kellemes jászolt puha szalmával, meg talán egy takarót is. Nem mintha szükségem lenne ilyesmire, senkinek nincs, aki a szellemi utat járja, de akkor is.
– Azért jöttem, hogy tanuljak tőled – mondta Józsua. – A népem bódhiszattvája akarok lenni, és nem tudom, hogyan.
– Ő a Messiás – segítettem. – Tudod, A Messiás. Tudod, Isten Fia. – Ja, Isten Fia – így Józsua.
– Ja – így én.
– Ja – így Józsua.
– Szóval mit tudsz mondani nekünk? – kérdeztem.
– És te ki vagy? – kérdezte tőlem.
– Biff – így én.
– A barátom – így Józsua.
– Ja, a barátja – így én.
– Mi a te célod?
– Hát igazából szeretnék minél hamarabb lemenni innen, mert már zsibbadnak az ujjaim.
– Ja – támogatott Jozsó.
– Ja – mondtam.
– Keressetek magatoknak zugot a sziklán. Van pár üres. Ramata és Mahara jógik nemrég léptek az újjászületés útjára.
– Ha meg tudnád mondani, hol találunk ennivalót, leköteleznél mondta neki Józsua. – Régóta nem ettünk. És nincs pénzünk.
– Akkor itt az első lecke, ifjú messiás. Történetesen én is éhes vagyok. Hozz egy szem rizst!

Addig másztunk a sziklán, amíg találtunk két mélyedést, vagyis inkább parányi barlangot, amelyek közel voltak egymáshoz és nem olyan magasan a part fölött, hogy ha netán leesnénk, belehaljunk. Mindkettőt tömör sziklából vésték ki épp elég szélesre, hogy ki lehessen nyújtózni, elég magasra, hogy fel lehessen ülni, és elég mélyre, hogy az eső ne essen be, már ha nem fúj szél. Amikor berendezkedtem, addig kutattam az iszákomban, míg találtam három szem régi rizst, ami elbújt a varrásban. Beletettem a tálamba, azt a számba vettem, és visszamásztam Menyhérthez.
– Nem kértem tálat – mondta. Józsua megelőzött, a jógi mellett ült, lábát lógázva a peremen. Egy sirály trónolt az ölében.
– „A lakoma fele a teríték” – idéztem Örömkét.
Menyhért megszimatolta a rizsszemeket, kivett egyet és feltartotta csontos ujjai között.
– Nyers.
– Az.
– Nyersen nem ehetem meg.
– Ha tudtam volna, egy gőzölgő szem sóval és egy molekula zöldhagymával szolgálom fel. – (Igenis volt molekula már akkoriban is, úgyhogy. hátrább, szálljatok le rólam.)
– Hát jó, megteszi.
A szentember az ölébe tette a tálat a rizsszemekkel, majd lehunyta a szemét. Lélegzete lelassult, aztán mintha egyáltalán nem is lélegzett volna.
Jozsó meg én vártunk. Aztán összenéztünk. Menyhért nem moccant. Csontvázmellkasa nem mozgott. Éhes és fáradt voltam, de vártam. És a szentember úgy egy órán át nem moccant. A sziklazugok üresedését tekintetbe véve kezdtem aggódni, hogy Menyhért is megadta magát valami virulens jógijárványnak.
– Meghalt? – kérdeztem.
– Nemtom.
– Bökd meg!
– Nem bököm. Szentember, a tanítóm.
– Érinthetetlen.
Józsua nem bírt ellenállni az iróniának, és megbökte. A jógi egyből kinyitotta a szemét, kimutatott a tengerre, és felrikoltott:
– Nézzétek, sirály!
Odanéztünk. Amikor visszafordultunk, a jógi tálja tele volt rizzsel.
– Főzzétek meg!
Hát így kezdődött Józsua inaskodása, hogy megtalálja azt, amit Menyhért úgy hívott: Isteni Szikra. A szentember velem szigorú volt, Józsuával viszont végtelenül türelmes, s hamar nyilvánvalóvá vált, hogy én csak hátráltatom barátomat. Úgyhogy a harmadik reggel egy jót pörsentettem (van-e szívmelengetőbb érzés, mint egy kiadósat hugyozni valami magas helyről?), aztán lemásztam a partra, és elindultam a legközelebbi város felé munkát keresni. Még ha Menyhért képes is három rizsszemből étket varázsolni, az összes szemet kikapartam mindkettőnk iszákjából. A jógi talán meg tudja tanítani, hogyan lehet összetekeredni és nyalni a saját golyómat, de nem hiszem, hogy az elég tápláló lenne.
A város Nikobar volt, kétszer akkora, mint szülőföldemen Széforisz, úgy húszezer ember, akik nagy része a tengerből élt mint halász, kereskedő vagy hajóács. Csak pár helyen érdeklődtem, de máris megértettem, hogy most az egyszer nem a tudásom hiánya miatt nem fogok tudni megélni, hanem a kasztrendszer miatt. Sokkal mélyebbre nyúlt a társadalomba, mint azt Rumi mondta. A négy nagy kasztrendszer alkasztjai előírták, hogy ha kőfaragónak születtél, a fiaid is kőfaragók lesznek, és az ő fiaik is, és születésed miatt soha nem vehetsz fel más munkát, akármilyen jó vagy rossz lennél is benne. Ha siratónak vagy mágusnak születtél, siratóként vagy mágusként halsz meg, csak úgy menekülhetsz a siratástól vagy mágiától, ha meghalsz, és másként születsz újjá. Az egyetlen foglalkozás, amely nem kötődött kaszthoz, a falubolondja volt, de a hinduk a legkülöncebb embereket szemelték ki erre a szerepre, esélyem se volt. Volt ugyan tálam, és a kolostorban tapasztalatot szereztem alamizsnagyűjtésben, hát tettem egy próbát a koldulásban, de ahányszor találtam egy jó sarkot, odabicegett egy féllábú vak tag, és lenyúlta. Késő délutánra egy szem rézérmét szedtem össze, ráadásul a koldusok szakszervezetének tiszttartója odajött, és figyelmeztetett: ha Nikobarban megint kolduláson kapnak, gondoskodik róla, hogy felvegyenek a céhbe, mégpedig a kezem és a lábam azonnali eltávolítása okán.
A piacon vettem egy marék rizst, és éppen sunnyogtam kifelé a városból, tálamat magam elé tartva, fejem leszegve, ahogy az egy jó szerzeteshez illik, amikor ennivaló, karmazsinvörösre festett lábujjak kerültek a látóterembe, amit kecses lábfej követett, elegáns boka csilingelő bokaláncokkal, hívogató lábikra, melyre hennával festettek olyan összetett mintával, akár a csipke, onnan élénk színű szoknya vezetett fel egy gyönggyel díszített köldökhöz, sárga selyem mögé bújtatott mellekhez, szilvaszerű ajkakhoz, egy orrhoz, mely olyan hosszú és egyenes volt, mint egy római szoboré, nagy barna szemhez, melyet kékkel árnyékoltak és húztak ki, hogy akkorának tűnt, akár a tigrisé. Magába szippantott.
– Idegen vagy – jelentette ki, és hosszú ujját a mellemnek szegezve megállított. Próbáltam egy elképesztően trükkös mozdulattal elrejteni a tálat az ingembe, aminek az lett a vége, hogy a rizst magamra öntöttem.
– Galileából jöttem. Izraelből.
– Sosem hallottam róla. Messze van? – belenyúlt az ingembe és elkezdte szemenként kiszedni a rizst, ami megakadt az övemben, körmét végigfuttatta a hasizmomon, majd a szemeket egyenként a tálba dobta.
– Nagyon messze. Egy barátommal jöttem szent és ősi tudásért, meg ilyenekért.
– Hogy hívnak?
– Biff. Vagyis Lévi, akit Biffnek hívnak. Nálunk Izraelben ez a „valaki akit ennek-annak hívnak” megy.
– Kövess, Biff, és én megtanítalak az ősi és szent tudásra. – Azzal ujját az övembe akasztotta, és belépett egy közeli ajtón, teljesen magabiztosan, hogy követni fogom.
Odabent a padlón szerteszórt színes párnák és vastag szőnyegek között, amilyeneket Boldizsár erődjében láttam utoljára, egy faragott faállvány állt, rajta nyitott kódex hevert. A könyvet ezüsttel és vörösrézzel átszőtt sárgaréz dróthálóba kötötték, a lapok olyan finom pergamenből készültek, amilyet még életemben nem láttam.
A nő felém tolta a könyvet, és ahogy az első oldalt néztem, tenyerét a hátamon nyugtatta. A kézzel írott szöveg aranyozott volt, és olyan kacifántosan díszített, hogy alig tudtam kivenni a szavakat. De ez nem is számított, mert egyből az illusztráción akadt meg a szemem. Egy férfit és egy nőt ábrázolt, mindketten meztelenek, mindketten tökéletesek. A nő hason feküdt a szőnyegen, lába a férfi nyaka körül összekulcsolva, kezével pedig a fenekét fogta, miközben a férfi beléhatolt. Buddhista önuralmamat kellett előhívnom, hogy ne jöjjek zavarba az idegen nő előtt.
– Ősi, szent tudás – ismételte. – A könyv egy patrónus ajándéka. Kámaszútra a címe. „A vágy fonala”.
– Buddha szerint a vágy minden szenvedés forrása – jelentettem ki, és úgy éreztem magam, akár egy kung-fu mester (mint ahogy az is vagyok).
– Úgy nézek ki, mint aki szenved?
– Nem. – Elfogott a remegés. Rég nem voltam női társaságban. Túl rég.
– Szeretnéd megpróbálni a szenvedést? Velem.
– Igen. – Nesze neked sok gyakorlás, sok fegyelmezés, sok önuralom.
– Van húsz rúpiád?
– Nincs.
– Akkor szenvedj – lépett el.
– Tessék, én megmondtam.
Az ajtóhoz ment, szantálfa és rózsaillat szállt a nyomában, csípője búcsút intett, a láncok a derekén és bokáján úgy csilingeltek, akár az ő privát, titkos barlangjába imára hívó apró templomi harangok. Az ajtóban megállt, és egy ujjal intett, hogy menjek oda. Odamentem.
– A nevem Kasmír. Gyere vissza, és megtanítalak az ősi szent tudásra. Egyszerre egy oldal, húsz rúpia.
Fogtam a hülye, nyamvadt rizsszemeket és visszamentem, a szent, hülye, mihaszna, hülye barátomhoz a szirten.
– Hoztam rizst – mondtam Jozsónak, amikor visszamásztam a mélyedésembe a sziklán. – Menyhért megcsinálja azt a sokasítást, és elég lesz vacsorára.
Jozsó az ürege szélén üldögélt lótuszpózban, keze az együtt érző Buddha tartásban.
– Menyhért az Isteni Szikrához vezető utat tanítja – felelte. – Először is csitítsd el az elmédet. Ezért van olyan sok fizikai fegyelmezés, a lélegzésre összpontosítás. Tökéletesen uralnod kell a tested, és átlátni a test illúzióján.
– És ez miben különbözik attól, amit a kolostorban csináltunk?
– Nem sokban, de azért más. Ott az elme a tett hullámain lovagolt, meditálhattál rúdugrás, nyilazás vagy edzés közben. Nem volt cél, mert nem volt más hely, csak a pillanat. Itt a cél túllátni a pillanaton a lélekig. Azt hiszem, kezdek belejönni. Tanulom a pozitúrákat. Menyhért szerint egy komoly jógi az egész testét át tudja húzni egy akkora karikán, mint a feje.
– Ez klassz, Jozsó. Baromi hasznos. De most hadd meséljek erről a nőről, akibe belebotlottam! – Azzal odaugrottam mellé, és meséltem a napomról, a nőről, a Kámaszútráról, és hogy szerintem az pont olyan szellemi információ, amire egy fiatal messiásnak szüksége van.
– Kasmír a neve, ami azt jelenti, puha és drága.
– De hát prostituált, Biff.
– Akkor bezzeg nem zavartak a prostituáltak, amikor a szexről kellett tanulnom a kedvedért.
– Most sem zavarnak, csak nincs pénzünk, ennyi.
– Szerintem bejövök neki. Talán pro bono is elvállal, ha érted, mire gondolok – böktem oldalba és kacsintottam.
– Úgy érted a köz érdekében? Már latinul is elfelejtesz? „Pro bono” azt jelenti, „a köz érdekében”.
– Ó. Én azt hittem, mást jelent. Azért nem fogja megcsinálni.
– Hát nem valószínű.

Így aztán másnap reggel első dolgom volt visszamenni Nikobarba, eltökélten, hogy szerzek egy állást, délre azonban ott ültem az egyik vak, láb nélküli koldusgyerek mellett, akikből annyi volt, mint a fene. Az utcában nyüzsögtek a kalmárok, alkudoztak, üzletet kötöttek, árut és szolgáltatást vettek, a kölök meg az apróra utazott. Le voltam döbbenve, mennyi van a táljában, lehetett legalább három Kámaszútra-oldalnyi. Nem mintha odáig süllyednék, hogy vak gyerektől lopjak.
– Figyu, Fürge, fáradtnak tűnsz. Ne vigyázzak a táladra, amíg pihensz egyet?
– El innen a mancsoddal! – kapta el a kölyök a kezemet. Az enyémet, a kung-fu mesterét. Gyors volt a tökmag. – Tudom, mit akarsz.
– Jól van. És ha mutatok pár trükköt?
– Ja, alig várom. Vak vagyok, te idióta.
– Na figyelj, döntsed el gyorsan! Nem fogok itt estig várni.
– Ha nem tűnsz el, hívom a céhmestert.
Odábbálltam, csüggedten, legyőzve. Még annyi pénzem se volt, hogy a Kámaszútra-lap szélére nézzek. Visszasompolyogtam a sziklához, felmásztam a mélyedésembe, hogy majd megvigasztalom magam egy kis hideg rizzsel az elmúlt esti vacsoráról. Kinyitottam az iszákomat, és... – Áááá! – ugrottam hátra. – Jozsó, mit keresel te ott bent?
Merthogy ott volt. A jó öreg Jozsó szép arcát kétfelől a talpa keretezte, mint két óriási fül, kitüremkedett pár gerinccsigolyája, fél keze, a jin-jang amulettem és egy üveg mirha.
– Ki onnan. Hogy fértél be?
Az iszákról már beszéltem. A görögök tarisznyának nevezik, ti meg szütyőnek. Bőrből készült, hosszú szíjjal veszi az ember a vállára, és ha korábban kérdeznek, azt mondom, ha nagyon muszáj, belefér egy ember is, de darabokban.
– Menyhért tanított meg rá. Az egész délelőttöm ráment, mire belepréseltem magam. Gondoltam, megleplek.
– Sikerült. Ki tudsz jönni?
– Nem hiszem. Azt hiszem, kiakadt a csípőm.
– Oké, hol az üvegkésem?
– A zsák alján.
– Honnan tudtam, hogy ezt fogod mondani?
– Ha kiszedsz, megmutatom, még mit tudok, Menyhért megtanított, hogyan kell megtöbbszörözni a rizst.
Pár perc múlva ott ültünk a mélyedésem peremén, körülöttünk sirályok keringtek. A hatalmas halom főtt rizs vonzotta őket, ami kettőnk közt magaslott.
– Ilyet még nem láttam. – Amúgy nem is lehetett látni. Az egyik pillanatban egy marék rizs volt ott, a másikban egy vékányi.
– Menyhért szerint egy átlagos jóginak általában tovább tart megtanulni ezt.
– Mennyivel tovább?
– Harminc-negyven évvel. A legtöbben továbbállnak, mielőtt megtanulják.
– Akkor ez olyan, mint a gyógyításaid. Az... örökséged része?
– Ez egyáltalán nem olyan, Biff. Ezt idővel meg lehet tanulni. Egy marék rizst dobtam a sirályoknak.
– Mondok valamit. Menyhért láthatóan nem bír engem, úgyhogy nem is fog nekem tanítani semmit. Cseréljünk tudást!

Rizst hoztam Jozsónak, aki megsokszorozta, aztán a fölösleget eladtam a piacon, hogy pénzt szerezzek, de nemsokára áttértem a halra, mert úgy gyorsabban össze tudtam szedni húsz rúpiát. De még előtte megkértem Jozsót, hogy jöjjön velem a városba. Elmentünk a piacra, ahol nyüzsögtek a kalmárok, alkudoztak, üzletet kötöttek, árut és szolgáltatást vettek. Átvágtunk a túloldalra a vak, láb nélküli kolduskölyökhöz, aki az apróra utazott.
– Fürge, bemutatom a barátomat, Jozsót.
– Nem vagyok Fürge – mondta a lelenc.
Fél órával később Fürge újra látott, és csodálatos módon a lábai is visszanőttek.
– Rohadékok! – kiabálta Fürge, ahogy elrohant új, rózsaszín lábain.
– Az Úr legyen veled – mondta Jozsó.
– Most majd meglátod, milyen nehéz egészségesen megélni! – kiáltottam utána.
– Nem örült valami nagyon – jegyezte meg Jozsó.
– Még tanulja, hogyan fejezze ki magát. Felejtsd el, vannak itt még szenvedők.
És így esett, hogy Názáreti Józsua ott bolyongott köztük, gyógyította őket, csodát tett, és Nikobar összes vak gyereke visszanyerte látását, és az összes nyomorék felállt és járt.
A kis szarosok.

Na szóval megkezdődött a tapasztalatcsere: amit én tanultam Kasmírtól és a Kámaszútrából cserébe azért, amit Jozsó tanult a szentembertől, Menyhérttől. Reggelente, mielőtt én elindultam a városba, ő pedig a guruhoz, találkoztunk a tengerparton, megosztottuk a reggelit és a tanultakat. Általában rizst ettünk és tűzön sütött halat. Úgy véltük, elég sokat nélkülöztük a húst, annak ellenére, amit Menyhért és Gáspár próbáltak belénk verni.
– Ezzel a képességgel, hogy meg tudom sokszorozni az ételt, képzeld, mi mindent tehetnénk Izrael népéért, sőt a világért.
– Ja, ja. Mert meg van írva: „Adj az embernek halat, és jóllakik egy napra, de tanítsd meg halnak lenni, és a barátai jóllaknak egy hétig.”
– Ez nincs megírva. Hol van megírva?
– Kétéltűek ötödik ének hetedik vers.
– A Bibliában nincsenek Kétéltűek.
– És a békacsapás? Hah! Egy null!
– Mikor vertek meg utoljára?
– Ugyan kérlek, te nem üthetsz meg senkit, mert tökéletes harmóniában kell lenned az egész teremtett világgal, hogy megleld az Isteni Szivarkát.
– Az Isteni Szikrát, te szerencsétlen.
– Nekem nyolc. A... aú! Fasza, most mit csináljak, visszaüssek a Messiásnak?
– Fordítsd ide a másik orcádat. Na, gyerünk!

Mint mondtam, megkezdődött a szent és ősi tanítások cseréje:

A Kámaszútra mondá:
Amikor a nő a kislábujját beleakasztja a férfi hónaljszőrébe, és a férfi fél lábon ugrál, miközben a lingamján és egy vajköpülőn egyensúlyozza a nőt, ez a pozíció a „Rinocérosz egyensúlyoz egy lekváros fánkon”.

– Mi az a lekváros fánk? – kérdezte Jozsó.
– Gőzöm sincs. Az antikvitásban elveszett védikus kifejezés, de a törvény őrei nagy fontosságot tulajdonítottak neki. Aha.

A Katha-upanisad mondá:
Az érzékeket fölülmúlja a jelentés,
A jelentések fölött áll az eszmélet,
Az eszméletnél több az Ébredet,
Az Ébredet fölött pedig a Lélek áll.[1]

– Ez meg mit jelent?
– Hát sokat kell gondolkodni rajta, de lényegében azt, hogy mindenkiben van valami örökkévaló.
– Király. És a szögeságyra fekvő csávók hogy csinálják?
– Ha a jógi a szellemit akarja megtapasztalni, el kell hagynia a testét.
– És a hátán szúrt kis lyukakon távozik?
– Na ugorjunk!

A Kámaszútra mondá:
Amikor a férfi karnubabab viaszával keni be a nő joniját, és addig fényesíti nem foszló ruhával vagy papirusztörülközővel, míg csillog, akár a tükör, ez a „Manguszta felkészítése a huzavonára”.

– Nézd, tudok venni tőle birkabőr pergament, és mindig, amikor végzünk, lemásolhatom az adott rajzot. Aztán összefűzöm, és lesz saját kódexem. – Azt te is csináltad? És nem fájt?
– Mondja az, akit tegnap kalapáccsal kellett kiszednem egy boroskancsóból.
– Nem kellett volna, ha nem felejtem el bezsírozni a vállam, ahogy Menyhért tanított. – Jozsó elfordította a rajzot. – Tutira nem fáj?
– Nem. Csak a seggeddel kell vigyázni, nehogy a füstölőkhöz érjen.
– Nem, úgy értem, neki nem fáj?
– Ja, neki? Honnan tudjam? Majd megkérdezem.

A Bhagavad-gítá mondá:
Nekem egyforma minden élő;
nem gyűlölök, nem szeretek.
De akik állhatatos szeretettel tisztelnek,
azok énbennem vannak,
és én őbennük vagyok.[2]

– Mi az a Bhagavad-gítá?
– Egy hosszú vers, amelyben Krisna isten tanácsokat ad a harcos Arjúnának, aki a harci szekerét vezeti a csatába.
– Komolyan? És mit tanácsol neki?
– Hogy nyugodtan ölje le az ellent, mert azok lényegében már hallottak.
– Tudod, én mit tanácsolnék neki, ha én volnék isten? Hogy valaki mással vezettesse azt a rohadt szekeret. Egy igazi isten csak nem halhat meg szekérhajtás közben.
– Példabeszédnek kell tekintened, különben az egész bűzlik a hamis istenektől.
– A mi népünknek nincs nagy szerencséje a hamis istenekkel, Jozsó. Nem nézik őket jó szemmel. Amikor csak közösködünk velünk, rabszolgaság meg halál a vége.
– Majd vigyázok.

A Kámaszútra mondá:
Amikor a nő az asztalra támaszkodva beszívja az eukaliptusztea illatát, s közben citrom, víz és méz keverékével gargalizál, a férfi pedig megfogja az asszony fülét, és hátulról beléhatol, miközben az ablakon kinézve a szemközt ruhát teregető lányt bámulja, ez a „Szórakozott tigris szőrgolyót köhög fel”.

– Ezt nem találtam a könyvben, úgyhogy fejből diktálta.
– Ez a Kasmír igazi tudós.
– Be volt dugulva az orra, de azért az én oktatásomat nem hanyagolja el. Szerintem belém habarodott. – Még szép, elbűvölő srác vagy.
– Nahát, köszönöm, Jozsó.
– Nincs mit, Biff.
– Oké, mesélj arról a jógaizéről.

A Bhagavad-gítá mondá:
Ahogy az erős szél a légben
szerteszét száll,
az összes élőlény is úgy tartózkodik énbennem,
így fogd fel.

– Ilyen tanácsot kell adni a csatába indulónak? Az ember azt várná Krisnától, hogy „Vigyázz, nyíl balról! Bukj le!”
– Na ja – sóhajtott Jozsó.

A Kámaszútra mondá:
Az „Ágaskodó Majom Kókuszdiót Gyűjt” pozitúra az, amikor a nő az ujját a férfi orrlyukába akasztja, és csípőjével riszál, a férfi meg, miközben hüvelykjével erősen dörzsöli a nő uvuláját, lingamjával a nő jonijában köröz ellenétes irányban azzal, ahogy a víz lefolyik a csatornában. (A víz különböző helyeken különböző irányban folyik le. Ez máig rejtély, de jó kiindulási pont, ha ellenkező irányban körözünk saját kicsorduló levünkkel.)

– A rajzaid egyre jobbak – dicsért Jozsó. – Az elsőn azt hittem, a nőnek farka van.
– A kolostorban tanult kalligráfiai technikákat használom, csak itt alakokat rajzolok. Tutira nem zavar, hogy olyasmiről beszélünk, amit sose csinálhatsz?
– Nem, nagyon érdekes. Téged se zavar, amikor a mennyországról beszélek?
– Kéne?
– Nézd, egy sirály!

A Katha-upanisad mondá:
Ő nem látni való,
szemmel nem láthatja őt meg senki sem,
csak ha felkészült már a szív s az értelem.
Ki így tudja őt, az halhatatlan.[3]

– Ezt keresed? Ezt az... Isteni Szikrát?
– Nem, én nem ezt keresem.
– Jozsó, én nem egy rakás homok vagyok. A rengeteg tanulás meg meditálás közben azért meg-megpillantottam az örökkévalót.
– Ezt jó tudni.
– Na persze segít, ha megjelenik egy angyal, te meg csodákat teszel meg minden.
– Gondoltam.
– De ez nem rossz dolog. Használhatjuk majd otthon.
– Lila gőzöd sincs, miről beszélek, mi?
– Fingom se.

Még két évig tanultunk, mire feltűnt a jel, ami hazaszólított bennünket. A tenger mellett lassú volt az élet, de kellemes. Jozsó egyre jobb lett az ételsokszorozásban, és habár makacsul aszketikus életet folytatott, hogy ne kötődjön az anyagi világhoz, én azért félre tudtam rakni egy kis pénzt. Amellett, hogy fizettem a leckéimet, kicsit kidekoráltam a sziklamélyedésemet (semmi flanc, csak néhány erotikus rajz, függöny és selyempárna), és vettem egy-két holmit: egy új iszákot, ecseteket és tintát, meg egy elefántot.
Az elefántot a Vana névre kereszteltem, ami szanszkrit nyelven szelet jelent, és habár kiérdemelte a nevet, sajnos nem a sebességével. Nem volt nehéz etetni, mivel Jozsó könnyedén rakás abrakká változtatott egy marék füvet, viszont bárhogy próbálta jógázni tanítani, Vana csak nem fért be a sziklazugomba. (Azzal vigasztaltam, hogy ez nem az ő kudarca mint jógaguru, hanem ilyen erős Vana viszolygása a sziklamászástól. „Ha lenne ujja, Jozsó, most itt kucorogna velem meg a sirályokkal.”) Vana nem szerette a tengerpartot sem, ahol a dagály homokot mosott az ujjai közé, úgyhogy főleg a szirt fölötti legelőn tanyázott. Úszni viszont imádott, és voltak napok, amikor nem elefántagoltam rajta Nikobárig, hanem úgy úsztunk be a kikötőbe, Vana teste víz alatt volt, csak a feje kandikált ki, én meg azon álltam.
– Nézd, Kasmír! Járok a vízen! Járok a vízen!
Erotikus hercegnőm olyan mohón vágyott ölelésemre, hogy a városiaktól eltérően nem ámult a látványon, csak annyit mondott:
– Az elefánt hátul parkol.
(Az első pár alkalommal azt hittem, ez egy újabb Kámaszútra pozíció, amit eddig kihagytunk, mert összeragadtak a lapok vagy valami, de kiderült, hogy nem.)
Tanulmányaim előrehaladtával Kasmírral egészen közel kerültünk egymáshoz. Miután kétszer végigvettük a Kámaszútra összes pozitúráját, Kasmír a következő szintre vezetett, és behozta a tantrikus elemeket a szeretkezésbe. Annyira belejöttünk a párosodás meditatív művészetébe, hogy Kasmír még a szenvedély hevében is nyugodtan fényezte az ékszereit, pénzt számolt, vagy a finom ruháit öblítette. Jómagam pedig annyira elsajátítottam a késleltetett ejakuláció tanát, hogy sokszor már félúton voltam hazafelé, mire megtörtént.
Egyszer éppen hazafelé tartottam Kasmírtól – Vanával átvágtunk a piactéren, hogy megmutathassam barátaimnak, a volt kolduskölköknek, milyen jutalomra számíthat az ember, ha fegyelmezett és jellemes (azaz nekem volt elefántom, nekik nem) –, amikor Visnu egyik templomának falán megláttam egy sötét foltot: nyirok, penész és odafútt por volt, ami legjobb barátom anyjának, Máriának arcát mintázta.

– Ja, tud ilyeneket – vont vállat Józsua, amikor átlendültem az ő mélyedésének peremére, és közöltem a hírt. Menyhérttel szokás szerint meditáltak, és az öreg szokás szerint halottnak látszott. – Kiskorunkban rendszeresen csinálta. Aztán Jakabbal rohangálhattunk a faluban lemosni a falakat, nehogy az emberek meglássák. Megjelent az arca a porba hullott vízcseppekben, vagy a présből kieső szőlőszemek héján. De főleg falakon.
– Ezt sose mondtad.
– Nem mondhattam. Úgy bálványoztad, szentélyként imádtad volna ezeket a képeket.
– Szóval meztelen képek voltak?
Menyhért megköszörülte a torkát. Mindketten ránéztünk.
– Józsua, vagy az anyád, vagy Isten üzent. Nem számít ki, az üzenet világos. Ideje hazamenned.

Reggel észak felé indulunk, Nikobar délre volt, úgyhogy Józsuára hagytam a pakolást, én meg visszamentem a városba elköszönni Kasmírtól.
– Galileába? – nézett rám. – Van pénzed az útra?
– Valamennyi.
– De nem nálad?
– Nem.
– Akkor viszlát.
Megesküdnék, hogy könnycseppet láttam a szemében, amikor rám csukta az ajtót.

Másnap reggel készen álltunk indulni. Vana cipelte a rajzaimat és kellékeimet; párnáimat, függönyeimet és szőnyegeimet; a réz kávéskannámat, teafőzőmet és füstölőmet; a mangusztapáromat a bambuszketrecben; a dobomat és esernyőmet; a selyemköntösömet; a szalmakalapomat, az esőkalapomat, az erotikus figurákból álló gyűjteményemet, és Józsua tálját. Menyhért az ágyékkötőjében állt előttünk, a szél ősz szakállát és haját cibálta, úgy kavarogtak arca körül, mint a viharfelhők. Arcán nem látszott szomorúság, mert ugyebár ő egész életében az anyagi világtól próbált szabadulni, aminek mi is részei voltunk. Ő már rég túljutott ezen.
Józsua mintha meg akarta volna ölelni az öreget, aztán csak megbökte a vállát. Akkor először és utoljára Menyhért elmosolyodott.
– De még nem tanítottál meg mindent, amit tudnom kell – mondta Jozsó.
– Igazad van, nem tanítottalak meg semmire. Nem tudtalak megtanítani semmire. Amit tudnod kellett, már mind ott volt, csak a szó hiányzott hozzá. Egyeseknek az kell, hogy Kálí vagy Síva megsemmisítse a világot, hogy az illúzión átlátva megpillantsák magukban az istenit. Másokat Krisna űzi olyan helyre, ahol felfogják a bennük lakozó örökkévalót. Megint mások csak úgy veszik észre az Isteni Szikrát magukban, ha rájönnek, hogy a szikra minden dologban megvan, és így meglelik a rokonságot. Ám csak mert az Isteni Szikra mindenben megvan, attól még nem mindenki fedezi fel. A te dharmád nem a tanulás, Józsua, hanem a tanítás.
– Hogyan tanítsam az embereket az Isteni Szikrára? És mielőtt válaszolsz, jusson eszedbe, hogy itt Biffről is beszélünk.
– Meg kell találnod a megfelelő szót. Az Isteni Szikra végtelen, a hozzá vezető út nem. Az út kezdete a szó.
– Ezért követtétek a csillagot Boldizsárral és Gáspárral? Hogy megtaláljátok a minden emberben lakozó Isteni Szikrát? Amiért én is jöttem hozzád?
– Keresők voltunk. Az vagy, amit keresel, Józsua. Te vagy a forrás. A vég az isteni természet, a kezdet a szó. Te vagy a szó.

ÖTÖDIK RÉSZ
Bárány

Íme könnyű vagyok, íme repülök, íme magam alatt látom magam, íme isten táncol képemben.

FRIEDRICH NIETZSCHE

23. fejezet

Vanával északnak mentünk a Selyemút felé, megkerülve a hatalmas indiai sivatagot. Ez a sivatag még Nagy Sándor seregével is kis híján végzett, akik az akkor ismert világ felének legyőzése után tértek haza Perzsiába. Habár egy hónapot megspóroltunk volna, ha átvágunk a sivatagon, Józsua nem volt biztos benne, hogy elég vizet tud fakasztani Vana számára. Az ember tanuljon a történelemből, és habár én győzködtem, hogy Sándor embereit biztosan kimerítette a sok hódítás, míg ő meg én lényegében két évig csak napoztunk, Jozsó kitartott amellett, hogy menjünk a kevésbé veszélyes úton Delhin keresztül, aztán északnak a mai Pakisztánba, míg el nem érjük a Selyemutat.
Alig haladtunk valamennyit a Selyemúton, amikor újabb üzenetet kaptunk Máriáról. Megálltunk egy rövid pihenőre, aztán amikor továbbindultunk, és Vana ellépett onnan, ahol a dolgát végezte, a kupac egy női arcot adott ki. A sötét kaka jól látszott az út szürke porában.
– Nézd, Jozsó, újabb üzenet anyádtól.
Odanézett, majd elfordult.
– Az nem az anyám.
– De, ott, az elefántkakában egy női arc van.
– Látom, de nem az anyámé. Eltorzítja a matéria. Még csak nem is hasonlít rá. Nézd meg a szemét.
Felmásztam az elefánt hátára, hogy jobban lássam. Igaza volt, nem az anyja.
– Ja. Igazad van. A matéria eltorzította az üzenetet.
– Azt mondom én is.
– Viszont teljesen úgy néz ki, mint valaki másnak az anyja.
A kitérő miatt két hónapba telt, mire Kabulba értünk. Habár Vana elszánt gyalogló volt, mászónak már korántsem lelkes, így az Afganisztán körüli hegyekben gyakran nagy kerülőket kellett tennünk. Tudtuk, hogy a Kabul utáni magas, sziklás sivatagba nem vihetjük magunkkal, hát megegyeztünk, hogy Örömkénél hagyjuk, már ha meg tudjuk találni a volt kurtizánt.
Kabulba érve a piacon kérdezősködtünk egy kínai nő után, akinek a neve Orgazmus, de senki nem hallott róla, sőt még Örömke nevű nőről se hallottak. Egy teljes napig kerestük, és már fel akartuk adni, amikor eszembe jutott, amit egyszer mondott nekem. Megkérdeztem a helyi teaárust.
– Van itt egy nő, nagyon gazdag nő, aki Sárkányhölgynek vagy hasonlónak nevezi magát?
– Ó igen, uram – felelte a férfi, és megborzongott, mintha bogár szaladt volna végig a hátán. – Úgy hívják, a Kegyetlen és Elátkozott Sárkányhercegnő.

– Jó kis név – mondtam Örömkének, ahogy beügettünk a masszív kőkapun a palotája udvarára.
– Ha egy nő egyedül él, nem baj, ha a hírneve megelőzi – felelte Kegyetlen és Elátkozott Sárkányhercegnő. Pontosan úgy nézett ki, mint amikor kilenc éve elváltunk, csak több ékszert viselt. Fincsi, izgató és gyönyörű volt. Fehér selyemköntösét hímzett sárkányok díszítették, kékesfekete haja hátul szinte a térdéig leért, s egy ezüstcsat tartotta helyén, hogy ne lógjon az arcába, amikor forog. – Szép elefánt.
– Ajándék – mondta Józsua.
– Aranyos.
– Nincs véletlenül két tevéd talonban, Örömke? – kérdeztem.
– Jaj, Biff, nagyon reméltem, hogy ma velem alszotok.
– Hát én szeretnék, de Jozsó még mindig tartózkodik a csajoktól.
– És a fiúk? Tartok itt belőlük is, hogy... tudod.
– Az sem – felelte Józsua.
– Jaj, Józsua, te szegény kis Messiás. Fogadok, hogy idén senki nem készített kínai kaját a szülinapodra, mi?
– Rizst azért ettünk – mondta Jozsó.
– Na, meglátjuk, az Elátkozott Sárkányhercegnő mire képes.
Lekecmeregtünk az elefántról, megöleltük régi barátunkat, aztán egy szigorú tekintetű, bronz páncélinges őr elvezette Vanát az istállóba. Négy lándzsás őr kísért bennünket, ahogy Örömke a ház felé vezetett. Egy nő egyedül? – néztem az őrökre. Minden ajtónál állt kettő.
– A szívemben, drágám – felelte Örömke. – Ők nem barátok, szeretők vagy család, hanem alkalmazottak.
– Ezt jelenti nevedben az Elátkozott? – érdeklődött Józsua.
– Elhagyhatom, és lehetek csak Kegyetlen Sárkányhercegnő, ha maradtok.
– Nem lehet. Hazahívtak.
Örömke bánatosan bólintott, és bevezetett a könyvtárba (Boldizsár könyvei közé), ahol a kávét fiatal férfiak és nők szolgálták fel, akiket Örömke kétségtelenül Kínából hozatott. Eszembe jutottak a lányok, barátok és szeretők, akiket a démon ölt meg annak idején, és alig tudtam lenyelni a kávét a gombóctól a torkomban.
Józsua olyan izgatott lett, amilyennek rég láttam. Talán a kávétól.
– El se fogod hinni, milyen csodálatos dolgokat tanultam azóta, Örömke. Arról, milyen a változás hirdetőjének lenni (a változás a hit gyökere, amúgy), a mindenki iránti részvétről, mert mindenki része a másiknak. De ami a legfontosabb, hogy Isten mindannyiunkban benne van. Indiában Isteni Szikrának nevezik.
Egy órán át csak mondta, míg végül az én melankóliám is elmúlt, megfertőzött Józsua lelkesedése a mágusoktól tanultak iránt.
– Ja, ja – tettem hozzá –, és Jozsó bele tud mászni egy normál méretű amforába. Kalapáccsal kell kiszedni, de érdekes látni.
– És te, Biff? – kérdezte Örömke, a csészéjébe mosolyogva. – Majd vacsora után megmutatom. Én úgy hívom, a Vízi Bivaly Kicsalogatja a Gránátalma Magjait.
– Hangzásra...
– Ne félj, nem nehéz megtanulni. Van hozzá rajzom is.

Négy napig maradtunk Örömke palotájában, olyan kényelmet, ételt és italt élveztünk, amit azóta nem, hogy elhagytuk. Én örökre is maradtam volna, de az ötödik nap reggelén Józsua megjelent Örömke hálókamrájának ajtajában, vállán az iszákjával. Egy szót se szólt, nem kellett. Megreggeliztünk Örömkével, aki kikísért a kapuig.
– Köszönöm az elefántot – mondta.
– Köszönjük a tevéket – így Józsua.
– Köszönöm a szexkönyvet – így Örömke.
– Köszönöm a szexet – így meg én.
– Ja, el is felejtem, tartozol száz rúpiával – mondta Örömke, merthogy meséltem neki Kasmírról. A Kegyetlen és Elátkozott Sárkányhercegnő elvigyorodott. – Csak vicceltem. Legyetek jók, barátaim! Őrizd az amulettet, amit adtam, és ne felejtsetek el!
– Nem fogunk. – Megcsókoltam, felszálltam a tevére.
Örömke megölelte Józsuát, majd hosszan és erősen szájon csókolta. Jozsó nem nagyon tiltakozott.
– Hé, indulnunk kell – szóltam le.
Örömke megfogta a Messiás vállát:
– Itt mindig szívesen látnak, tudod, ugye?
Jozsó bólintott, és felmászott a tevéjére.
– Isten legyen veled, Örömke!
Ahogy kiügettünk a kapun, az őrök tüzes nyilakat lőttek át fölöttünk, amelyek hosszú szikracsíkot húztak, majd felrobbantak messze előttünk az úton: Örömke búcsúja, tiszteletadás a barátságnak és a megosztott titkos tudásnak. A tevék kishíján beszartak tőle.

Egy ideje már tevegeltünk, amikor megszólalt Józsua:
– Elköszöntél Vanától?
– Akartam, de amikor hátramentem az istállóba, éppen jógázott, nem akartam zavarni.
– Komolyan?
– Ja, abban a pozícióban ült, amit tanítottál neki.
Józsua elmosolyodott. Kinek árt, ha elhiszi?
Az utazás a Selyemúton a sivatagon keresztül egy hónapig tartott, szerencsére elég eseménytelenül, csak egy kis csapat bandita próbálkozott. Amikor a levegőben elkaptam az első két lándzsát, amit felém dobtak, és simán visszahajítottam őket, megsebezve azt a kettőt, aki küldte, egyből elkotródtak. Az idő enyhe volt, már amennyire egy kegyetlen, halálos sivatagban lehet, de eddigre már annyit utaztunk ugyanilyen kemény vidékeken, hogy nem nagyon zavart. Antiókhia előtt azonban homokvihar támadt, két napig a tevék között kuksoltunk, a köntösünket arcunk elé tartva vettünk levegőt, és ahányszor ittunk, előbb ki kellett mosnunk a szánkból a sarat. Aztán a vihar lecsendesedett, tovább tudtunk menni.

Ott galoppoztunk már Antiókhia utcáin, amikor Józsua észrevett egy fogadót, méghozzá a homlokával. A cégér lecsapta a teve hátáról, ő meg csak trónolt az utca porában, vér csorgott az arcán.
– Nagyon eltalált? – térdeltem le mellé. Alig láttam a kavargó porban. Józsua a homloksebtől véres kezére nézett.
– Nem tudom. Nem fáj olyan nagyon, de nem tudom.
– Menjünk be! – Felsegítettem, és betámogattam a fogadóba.
– Csukjátok be az ajtót! – bődült el a fogadós, ahogy a szél berontott. – Istállóban születtetek?
– Aha – felelte Józsua.
– Ő igen – erősítettem meg. – Igaz, a tetőn angyalok ültek.
– Csukjátok már be!
Józsuát leültettem az ajtó közelében, én meg kimentem, és biztonságos helyre vittem a tevéket. Amikor visszatértem, Józsua az arcát törölgette egy kendővel. Valakitől kapta. Ketten-hárman álltak fölötte, és buzgón segédkeztek. Az egyiknek odaadtam a ruhát, és megnéztem Jozsó sebét.
– Túléled. Egy nagy dudor és két vágás, de nem komoly. Saját magadat nem tudod...?
Csak a fejét rázta.
– Hé, ezt nézzétek! – mondta az egyik utazó, aki a kendőt adta Józsuának, és felmutatta a szövetdarabot, amibe barátom beletörölte az arcát. A por és a vér Józsua arcának tökéletes mását hagyta a kendőn, még az ujjlenyomatai is látszottak. – Megtarthatom? – kérdezte a fickó. Latinul beszélt, de különös kiejtéssel.
– Persze – vontam vállat. – Honnan jöttök?
– A ligurian törzsből valók vagyunk Rómától északra, egy Turin nevű városból a Pó folyó mellett. Hallottatok már róla?
– Én még nem. Figyeljetek, ha kell a kendő, vigyétek, de a tevémen kint vannak erotikus rajzok Keletről, amik egy nap majd egy vagyont érnek. Méltányosan megszámítom nektek.
A turiniak elmentek, szánalmasan szorongatták a sáros ruhadarabot, mintha szent relikvia lenne. Tudatlan barmok, akkor se tudnák, mi a művészet, ha a fejükhöz szögelném. Bekötöttem Józsua sebét, aztán szobát kértünk a fogadóban éjszakára.

Reggel úgy döntöttünk, megtartjuk a tevéket, és szárazföldön megyünk haza, Damaszkusz érintésével. Ahogy kiértünk Damaszkuszból, megkezdve az út utolsó szakaszát, Józsua elkezdett aggódni.
– Még nem vagyok készen a messiásságra, Biff. Ha azért hívnak haza, hogy vezessem a népünket, azt se tudom, hogyan álljak neki. Értem a dolgokat, amiket tanítani akarok, csak nincsenek meg hozzá a szavak. Menyhértnek ebben igaza volt. Legelőször is a szó kell.
– Hát ez nem fog csak úgy beléd villanni a damaszkuszi úton, Jozsó. Ilyesmi nincs. Amit meg kell tanulnod, a maga idején majd megtanulod. Mindennek megvan a maga ideje, blabla...
– Apám egyszerűsíthette volna ezt az egész tanulást. Elmondhatta volna maga is, amit tudnom kell.
– Vajon mi lehet Marival? Szerinted elhízott?
– Én itt Istenről beszélek, az Isteni Szikráról, a mennyek országáról.
– Tudom, én is. Miért, emberek nélkül akarod csinálni?
– Nem.
– Hát ezért jutott eszembe Mari. Akkor is okosabb volt nálunk, és valószínűleg most is az.
– Okos volt, mi? Halász akart lenni – vigyorgott Jozsó. Láttam rajta, alig várja, hogy láthassa Marit.
– Nem mesélhetsz neki a kurvákról, Jozsó.
– Nem fogok.
– Se Örömkéről meg a lányokról. Se a fogatlan öregasszonyról.
– Nem beszélek neki egyikről se. Még a jakot sem említem.
– A jakkal nem volt semmi. Még csak nem is voltunk beszélő viszonyban.
– Tudod, mostanra már tucatnyi gyereke is lehet.
– Ja, tudom – sóhajtottam. – Az enyémek lehetnének.
– Meg az enyémek – sóhajtott vissza Józsua.
Ránéztem, ahogy mellettem bukdácsolt az ügető teve hátának hullámain. A messzeségbe meredt, nagyon magányosnak tűnt.
– A tiéd meg az enyém? – értetlenkedtem. – Szerinted a tiéd meg az enyém?
– Miért ne. Tudod, én szeretek minden...
– Néha olyan seggfej vagy.
– Szerinted emlékszik még ránk? Úgy értem, arra, ahogy akkor volt? Elgondolkodtam és megborzongtam.
– Remélem, nem.

Alig értünk be Galileába, máris hírét vettük, mit művel Keresztelő János Júdeában.
– Százak követték a sivatagba – hallottuk Giskalában.
– Egy nap ő lesz a Messiás – mondta egy férfi Bakában.
– Heródes is fél tőle – így egy nő Kánában.
– Csak egy őrült szentember a sok közül – vélte egy római katona Széforiszban. – A zsidók közt annyi van, mint a nyúl. Azt hallottam, hogy vízbe fojtja azt, aki nem ért egyet vele. Ez az első okos ötlet, amit hallottam, amióta idevezényeltek erre az elátkozott területre.
– Megmondod a neved, katona? – kérdeztem.
– Caius Junius, hatodik légió.
– Köszönöm, észben tartom. – Jozsóhoz fordultam. – Caius Junius elöl legyen, amikor a rómaiakat a tüzes mélységbe lökjük.
– Mit mondtál? – nézett rám a katona.
– Nem, nem kell megköszönnöd. Megérdemled. A sor elején leszel, Caius.
– Biff! – szólt rám Jozsó, és amikor ránéztem, azt súgta: – Ne juttass minket börtönbe, ha kérhetlek. Haza kell érnünk.
Bólintottam, és integettem a légiósnak, ahogy elügettünk:
– Őrült zsidó beszéd. Ránk se hederíts!
– Ha megnéztük, mi van a családunkkal, meg kell keresnünk Jánost – mondta Józsua.
– Szerinted tényleg messiásnak gondolja magát?
– Nem, de ahhoz nagyon ért, hogyan kell terjeszteni a pletykát.
Fél órával később beértünk Názáretbe.
Azt hiszem, többre számítottunk. Ujjongásra, gyerekekre, akik a lábunkat rángatva követelik, hogy meséljünk kalandjainkról, könnyekre és nevetésre, csókokra és ölelésre, és hogy a férfiak erős vállukon vigyenek végig az utcán, mint az a hősökhöz illik. Csak éppen elfelejtettük, hogy amíg mi utazgattunk, kalandoztunk és csodákat láttunk, a názáretiek a szokásos mindennapi szart élték meg – sok-sok nap telt el, és sok-sok szart nyeltek. Amikor Józsuáék házához értünk, az öccse, Jakab a ponyvatető alatt dolgozott, egy olajfadarabból faragott kengyelt tevenyereghez. Abban a pillanatban felismertem, hogy megláttam. Ugyanolyan keskeny, horgas orra és nagy szeme volt, mint Józsuának, az arca azonban viharvertebb, teste pedig izmosabb. Két évvel volt fiatalabb Józsuánál, de tízzel látszott öregebbnek.
Letette a hántológyalut, kilépett a napfénybe, és kezét ernyőzve nézett fel ránk.
– Józsua?
Barátom a pálcájával letérdeltette a tevét, és leszállt.
– Jakab! – ment oda ölelésre tárt kézzel, de Jakab elhátrált. – Megyek, szólok anyának, hogy visszatért a kedvenc fia – fordult el Jakab. Láttam, hogy Józsua szeméből szó szerint könnyek spriccelnek a homokba.
– Jakab, én nem tudtam – szólt utána. – Mikor?
Jakab visszafordult és féltestvére szemébe nézett. Szemében nem volt sajnálat, bánat, csak harag.
– Két hónapja, Józsua. József két hónapja, hogy meghalt! Téged hívott.
– Nem tudtam – dadogta Józsua, karja még mindig ölelésre tárva, hiába.
– Menj be! Anya már vár. Minden reggel azzal kezdi, vajon ma jössz-e meg. Menj be! – Elfordult, míg Józsua elment mellette, be a házba. Aztán rám nézett. – Az utolsó mondata az volt: „Mondd meg a fattyúnak, hogy szeretem.”
– Fattyú?
– Mindig így nevezte Józsuát. „Vajon mi lehet most a fattyúval? Merre járhat most a fattyú?” Mindig csak a fattyúról beszélt. Anya meg csak hablatyolt, hogy Józsua ezt csinálta, Józsua azt csinálta, és milyen nagydolgokat visz majd véghez, ha hazatér. Közben nekem kellett vigyázni a testvéreinkre, gondozni apát, amikor megbetegedett, gondját viselni a saját családomnak. És megköszönték? Kaptam egyetlen kedves szót is? Nem, én csak előkészítettem az utat Józsuának. Fogalmad sincs, milyen érzés mindig mögötte kullogni.
– Aha. Tényleg nincs. Majd egyszer elmeséled, ha megkérlek? Mondd meg Jozsónak, hogy ha kellek, apám házában leszek. Az én apám még él, ugye?
– Igen, és anyád is.
– Helyes, nem szeretném, ha az én egyik tesómnak kéne közölni a fájdalmas hírt. – Azzal elindítottam a tevémet.
– Isten legyen veled, Lévi.
Megfordultam.
– Jakab, meg van írva: „A munkára jogosult vagy, de a gyümölcsére nem.”
– Még sosem hallottam. Hol van megírva?
– A Bhagavad-gítában, Jakab. Ami egy hosszú vers egy harcosról, aki csatába indul, és az istene azt mondja neki, nyugodtan ölje meg embertársait a csatában, mert már úgyis halottak, csak még nem tudják. Gőzöm sincs, miről jutott eszembe.

Apám addig ölelt, hogy már azt hittem, összeroppant, aztán átadott anyámnak, aki ugyanezt tette, míg észbe nem kapott, és elkezdte ütni a fejemet meg a vállamat a sarujával, amit a korához képest meglepő gyorsan és ügyesen kapott le.
– Tizenhét év alatt nem írtál nekünk egy sort se?
– Nem is tudtok olvasni.
– És üzenni se tudtál, nagyszájú?
Úgy védekeztem, hogy eltereltem az energiáikat, ahogy azt a kolostorban tanultam, így aztán hamarosan a két kis lurkó, akiket nem ismertem, kapták az ütleg javát. Azért féltem, hogy beperelnek az idegen gyerekek szülei, hát elkaptam anyám kezét és az oldalához szorítottam, közben meg apámra néztem és a két töpörtyű felé hunyorítottam, hogy Ezek meg kik?
– Ők az öcséid, Mózes és Jafet – mondta apám. – Mózes hatéves, Jafet öt.
A kisfickók vigyorogtak. Egyiknek sem volt elöl foga, valószínűleg a hárpia miatt, aki a karjaimban vonaglott. Apám arca ragyogott, hogy Még értek a vízvezetékhez, más szóval csöpög még a kis cső, ha kell.
Én meg mogorván néztem rá, hogy Hát nekem már akkor is megingott a tiszteletem irántad, amikor rádöbbentem, mit kellett csinálnod ahhoz, hogy mi hárman, elsőszülöttek világra jöhessünk. De a jelek szerint nem emlékszel a szenvedésre.
– Anya, ha elengedlek, lecsillapodsz? – Vállam fölött Mózesre és Jafetre néztem. – Azt szoktam mondani mindenkinek, hogy démon szállta meg, tudjátok?
Erre vihogtak, hogy Kérlek, vess véget a szenvedésünknek, ölj meg minket, itt és most, vagy inkább öld meg azt a ringyót, aki igazi isten csapása. Na jó, lehet hogy csak képzeltem, hogy ezt mondják. Lehet, hogy csak vihogtak, és kész.
Elengedtem anyámat, aki elhátrált.
– Jafet, Mózes – mondta –, ő Biff. Már hallottátok, ahogy apátokkal a legmélyebb csalódás hangján beszélünk róla. Hát ez ő személyesen. Most kerítsétek elő a bátyáitokat. Összeütök valami finomat.
Sém és Lucius elhozták a családjukat is vacsorára, mind ott ültünk az asztal körül, ahogy anya felszolgálta azt a finomat, amiről nem tudom, mi volt. (Tudom, már mondtam, hogy én voltam a legidősebb az első háromból, és ugye a töpörtyűkkel most öten lettünk, de a fenébe, mire találkoztam Mózessel és Jafettel, már túl idős voltam, nem maradt időm kínozni őket, így aztán nem is néztek fel rám. Inkább olyan háziállatfélének tekintettem őket.)
– Hoztam neked ajándékot Keletről, anya. – Azzal kifutottam a tevéhez.
– Mi az?
– Egy mangusztapár – kocogtattam meg a ketrec oldalát, mire a kis szaros megpróbálta leharapni az ujjam hegyét.
– De ez csak egy.
– Kettő volt, de egy megszökött, így most csak egy van. Saját magánál tízszer nagyobb kígyót is megtámad.
– Olyan, mint a patkány.
Bizalmasan súgtam neki:
– Indiában a nők betanítják, hogy a fejükre üljön. Élő kalap. Nagyon divatos. Na persze ez a divat még nem ért el Galileába, de Antiókhiában egy magára valamit adó nő ki nem teszi a lábát az utcára manguszta nélkül.
– Nahát – nézte új szemmel az állatot anya. Fogta a ketrecet és eltette a sarokba, óvatosan, mintha nagyon értékes tojás lenne, nem pedig saját gonosz mása miniben. – Szóval a testvéreid megnősültek, és unokával ajándékoztak meg – intett a két meny és fél tucat unoka felé.
– Örülök, anya.
Sém és Lucius a kenyérszelet mögé rejtették a vigyorukat, mint amikor kicsik voltunk, és anyánk rajtam töltötte ki a mérgét.
– Annyit utaztál, és nem találtál egy rendes lányt, akivel megállapodj?
– Nem, anya.
– Tudod, nem zsidót is elvehetsz. Megszakadna a szívem, de a törzsek miért pusztították majdnem el a benjaminitákat, ha nem azért, hogy egy elkeseredett fiú elvehessen egy nem zsidót is, ha muszáj? Nem szamaritánust, de valakit. Ha muszáj.
– Köszönöm, anya, majd észben tartom.
Úgy tett, mintha lecsippentene a vállamról egy szöszt.
– Szóval Józsua barátod sem nősült meg? A húgáról, Mirjamról hallottál, ugye? – Most ő fogta suttogóra a hangját. – Férfiruhát kezdett hordani, aztán elszökött Leszbosz szigetére. – Vissza a normális nyafogó hangra: – Az egy görög sziget, tudtad? Ti nem jártatok görög földön, ugye?
– Nem, anya. De most mennem kell.
Fel akartam állni, de elkapott.
– Azért, mert apádnak görög neve van, mi? Mondtam neked, Alfeus, hogy változtasd meg a nevedet, de te azt mondtad, büszke vagy rá. Hát remélem, most is büszke vagy rá. Mi jön még? Lucius elkezd zsidókat keresztre feszíteni, mint a többi római?
– Nem vagyok római, anya – tiltakozott erőtlenül Lucius. – Sok jó zsidónak van latin neve.
– Nem mintha számítana, anya, de szerinted a görögök hogyan szaporodnak? – kérdeztem. Becsületére legyen mondva, anyám ezen elgondolkodott, én pedig kihasználtam a viharcsendet.
– Örültem, hogy láttalak benneteket – mondtam az összes rokonomnak, újnak és réginek. – Mielőtt indulok, még benézek. Most el kell mennem Józsuához – és már ott se voltam.
Kopogás nélkül nyitottam be Józsuáékhoz, kis híján leütve az öccsét, Júdást.
– Jozsó, jöjjön el hamar a te országod, vagy megölöm anyámat.
– Még mindig démonok gyötrik? – kérdezte Júdás, aki kiköpött úgy nézett ki, mint négyévesen, a nagy szemével meg a bamba mosolyával, csak azóta több lett a szakálla, a haja meg kevesebb.
– Nem, annak idején csak reménykedtem benne.
– Velünk vacsorázol? – kérdezte Mária. Istennek hála, elérte a kor: középtájt kicsit megvastagodott, szeme és szája sarkában megültek a ráncok. Most már csak a második-harmadik leggyönyörűbb teremtmény volt a világon.
– Szívesen.

Jakab biztos hazament a feleségéhez meg gyerekeihez, ahogy a többiek is, csak Mirjam nem, de őróla már tudtam. Az asztalnál csak Mária, Józsua, Júdás, csinos felesége, Ruth ült, meg két vörös hajú kislány, az anyjuk csöppnyi másai.
Részvétemet fejeztem ki a családot ért veszteségért, Józsua pedig elmesélte, mi mikor esett. Abban az időben, mikor megláttam Mária képét a templom falán Nikobarban, Józsefet ledöntötte valami vízből kapott betegség. Vért pisált, egy hét alatt ágyba kényszerült. Aztán már csak egy hétig húzta, és meghalt. Két hónapja, hogy eltemették. Józsuára néztem, amikor Mária ezt a részt mesélte, de barátom csak a fejét rázta, hogy Túl régóta van a sírban, nem tehetek semmit. Mária semmit nem tudott az üzenetről, ami hazahívott minket.
– Még ha csak Damaszkuszban lettetek volna, akkor is nagy szerencsével értek haza, olyan gyorsan ment el. – Erős asszony volt, már kicsit magához tért a sokkból, Józsua viszont még nem.
– Meg kell találnotok Józsua unokatestvérét, Jánost – folytatta Mária. – Isten országa eljöveteléről prédikál, meg hogy előkészíti a Messiás érkezését.
– Hallottuk – mondtam.
– Itt maradok veled, anyám – mondta Józsua. – Jakabnak igaza van, kötelességeim vannak. Túl sokáig elhanyagoltam őket.
Mária megsimogatta fia arcát, és a szemébe nézett.
– Reggel elindulsz és megkeresed Keresztelő Jánost Júdeában. Teszed, amit Isten parancsolt, aki a méhembe plántált. Nem a keserű öcséd vagy öreg anyád iránt vannak kötelességeid.
Józsua rám nézett.
– Tudunk indulni reggel? Tudom, hogy elég gyors a tempó.
– Igazából jobb lenne, ha maradnék, Jozsó. Anyádnak kell egy támasz. És még elég vonzó asszony. Rosszabb is lehetne.
Júdás lenyelt egy olajbogyómagot, vadul köhögött, míg Józsua hátba nem verte. A mag átsüvített a szobán, Júdás meg levegő után kapkodva, vizes-vörös szemmel meredt rám.
Átöleltem Józsua és Júdás vállát.
– Azt hiszem, mindkettőtöket tudlak majd fiamként szeretni. – A csinos, de félénk Ruthra néztem, aki a kicsikkel foglalkozott. – És te, Ruth, remélem, tudsz majd szeretni mint kicsit idősebb, de hihetetlenül vonzó, közeli nagybácsit. És te, Mária...
– Elmész Júdeába Józsuával, Biff? – vágott közbe Mária.
– Naná. Hajnalban indulunk.
Józsua és Júdás még mindig úgy néztek rám, mintha egy nagy hallal csapták volna őket pofán.
– Mi van? – húztam fel a szemöldököm. – Mióta is ismertek, srácok? Most komolyan, hát nincs semmi humorérzéketek?
– Meghalt az apánk – emlékeztetett Józsua.
– Ja, de nem ma. Reggel találkozunk.

Másnap hajnalban, ahogy átügettünk a téren, ott találtuk Bertalant, a falubolondját, aki ugyanolyan mocskos volt, mind annak idején, és láthatóan már jobb viszonyban volt a kutyákkal. Azok nem ugráltak rajta, mint akkor, hanem csendben ülték körül, akár egy szertartáson.
– Hol jártatok? – kiáltott oda nekünk.
– Keleten.
– Minek mentetek oda?
– Az Isteni Szikrát kerestük – felelte Józsua. – De amikor elmentem, még nem tudtam.
– Most hová mentek?
– Júdeába megkeresni Keresztelő Jánost.
– Az könnyebb lesz, mint a Szikrát. Veletek mehetek?
– Gyere! – mondtam. – Megvárunk, amíg összepakolsz.
– Nincs semmim.
– Akkor hozd a bűzödet.
– Jön az magától is.
És így lettünk hárman.

24. fejezet

Végre elolvastam Máté, Márk, Lukács és János történetét. Ezek az egészet véletlennek tüntetik fel, mintha egy reggel csak úgy megjelent volna ötezer ember egy hegyen. Még ha így is lett volna, akkor már odahívni őket is csoda volt, nem hogy etetni. A seggünket ledolgoztuk, hogy megszervezzük ezeket az alkalmakat, sőt néha csónakba kellett raknunk Józsuát, és a vízből prédikált, nehogy a tömeg eltapossa. A srác a biztonsági őrök rémálma volt.
És ez még nem minden, Józsuának két oldala volt: a prédikátor és az ember. Az, aki szidta a farizeusokat, nem ugyanaz volt, aki csak úgy bökdöste az érinthetetleneket, mert olyan ironikusnak találta mindezt. Megtervezte a szertartásokat, kitalálta a példabeszédeket, pedig lehet, hogy rajta kívül senki nem értett belőlük egy szót sem.
Azt akarom mondani, hogy ezek a fiúk, Máté, Márk, Lukács és János egy részét, a nagy dolgokat jól mondják, de sok mindent kihagynak (például azt a harminc évet). Én most megpróbálom kitölteni a hézagot, mert gondolom, az angyal ezért is támasztott fel.
Apropó angyal. Biztos vagyok benne, hogy bekattant. (Nem, a „bekattant” szót annak idején nem használtuk, de ha az ember eleget tévézik, kibővül a szókincse. És nem is baj, mert a „bekattant” szerintem pontosan illett Keresztelő Jánosra. De róla később.) Raziel elvitt egy helyre, ahol ti a ruhákat mossátok. A mosodába. Egész nap ott voltunk. Biztos akart lenni benne, hogy tudom, hogyan kell ruhát mosni. Jó, lehet, hogy nem én vagyok agyilag a legpengébb srác a környéken, de hát ez csak mosás, az Isten szerelmére. Egy órán át kérdezgetett a fehér meg a színes ruhák szétválogatásáról. Sosem fejezem be ezt a történetet, ha az angyal folyton meg akar tanítani valamit az életről. Holnap a minigolf jön. Szerintem Raziel nemzetközi kémet akar faragni belőlem.

Bertalan meg a bűze ült az egyik tevén, Józsua meg én a másikon. Délnek mentünk Jeruzsálembe, majd keletnek, az Olajfák hegyén át Betániába, ahol egy sárga hajú gyerek ült egy fügefa alatt. Izraelben sosem láttam más sárga hajút, csak az angyalt. Mutattam Józsuának, és elég sokáig bámultuk, hogy biztosak legyünk benne, nem a mennyei seregek egyike álcában. Igazából csak úgy tettünk, mintha őt néznénk. Egymást figyeltük.
– Valami baj van? – kérdezte Bertalan. – Olyan idegesnek tűntök.
– Csak az a szőke tag – mondtam, s igyekeztem belesni a nagy házak udvaraira, amelyek mellett elhaladtunk.
– Mari itt lakik a férjével – jegyezte meg Józsua, engem nézve. Ez a hír csöppet sem csökkentette a feszültséget.
– Én tudtam – mondta Bertalan. – A férje a szanhedrin tagja. Méghozzá előkelő tagja.
A szanhedrin volt a farizeus főtanács, mely a legtöbb döntést hozta a zsidó közösségnek, már amennyire a rómaiak engedték persze. Heródes és Pontius Pilátus után ők voltak Izraelben a leghatalmasabb emberek.
– Pedig én nagyon bíztam benne, hogy Jakan fiatalon feldobja a talpát.
– Nincsen gyerekük – mondta Józsua. Ezzel azt is mondta, különös, hogy Jakan nem vált el a meddő Maritól.
– Az öcsém mondta.
– Nem látogathatjuk meg.
– Tudom – bólintottam, habár nem értettem, miért nem.
Jánost végül a sivatagban találtuk meg Jerikótól északra, a Jordán folyó partján prédikált. A haja ugyanolyan zilált volt, mint régebben, csak közben még szakálla is nőtt. Az szintén merő kóc meg csomó. Durva köntösét borotválatlan tevebőr övvel kötötte meg. Talán ötszázan is ácsorogtak a napon, ami olyan erővel tűzött, hogy az ember önkéntelenül megnézte az útjelző táblát, nem a pokolba tévedt-e.
Ahogy közelebb értünk, már azt is hallottuk, mit mond János:
– Nem, nem én vagyok a kiválasztott. Én csak előkészítek mindent. Ő majd utánam jön, és én még arra sem vagyok méltó, hogy vigyem a herekötőjét.
– Mi az a herekötő? – nézett rám Józsua.
– Esszénus találmány – felelte Bertalan. – A férfiasságukon viselik jó szorosan, hogy kordában tartsák bűnös vágyaikat.
Akkor János kiszúrt minket a tömeg feje fölött (végül is teveháton ültünk).
– Ott! Ugye, megmondtam, hogy eljön? Hát tessék, eljött! Nem viccelek! Az ott ő, teveháton. A bal oldali. Íme, Isten Báránya! A tömeg hátranézett Jozsóra meg rám, majd udvariasan nevettek, hogy Ja persze, pont erre tévedt, amikor róla beszélsz. Talán nem tudjuk, hogy a cinkostársad?
Józsua idegenesen rám nézett, majd Bertalanra, majd rám, majd (amit az ember el is várna egy báránytól) félénken rámosolygott a tömegre. Összeszorított foggal kérdezte:
– Akkor most oda kéne adnom Jánosnak a herekötőmet vagy mi?
– Csak integess, és mondd, „az Úr legyen veletek” – tanácsolta Bertalan.
– Integetek... integetek – motyogta Jozsó. – Az Úr legyen veletek! Köszönöm szépen. Az Úr legyen veletek. Örülök, hogy látlak. Integetek, integetek.
– Hangosabban, Jozsó. Ők nem hallják.
Jozsó felénk fordult, hogy ne lássák az arcát.
– Nem tudtam, hogy kell herekötő! Senki nem mondta. Basszus, srácok!
Hát így kezdődött József fia Józsuának, Isten Bárányának tanítói pályája.

– Ki ez a nagydarab? – kérdezte János este, ahogy ültünk a tűz körül. Az éjszaka úgy lopakodott a sivatag fölé, akár egy fekete macska, amelynek foszforeszkál a korpája. Bertalan a kutyáival hempergett a folyóparton.
– Bertalan – felelte Józsua. – Cinikus.
– És Názáret falubolondja már harminc éve – tettem hozzá. – Csak azért adta fel, hogy követhesse Józsuát.
– Parázna. Reggel elsőnek keresztelem meg. Bűzlik. Kérsz még sáskát, Biff?
– Nem, köszi, tele vagyok. – A pirított sáskákat néztem a tálamban meg a mézet. Mézbe mártva a sáska állítólag édes és tápláló étek. János csak ezt ette.
– Szóval ennyi idő alatt csak ezt az Isteni Szikrát találtad?
– Ez a királyság kulcsa, János – magyarázta Józsua. – Ezt tanultam Keleten, meg hogy Isten mindnyájunkban ott van. Mind testvérek vagyunk az Isteni Szikrában. Csak nem tudom, hogyan terjesszem ezt.
– Hát először is, nem hívhatod Isteni Szikrának. Az emberek nem értik. Ez az izé, mindenkiben megvan, állandó és Isten része?
– Nem a teremtő Istené, aki az apám, hanem a szellemi istené.
– Szentlélek – vont vállat János. – Nevezd akkor Szentléleknek. Az emberek értik, hogy a lélek bennük van, és megértik, hogy utánuk tovább él, csak azt kell elhitetned velük, hogy ez Isten.
– Tökéletes – mosolygott Józsua.
– Szóval az a Szentlélek – kapott be egy fél sáskát János – minden zsidóban van, de a pogányokban nincs, ugye? Mert akkor nincs értelme a mennyek országának.
– Na erről is beszélni akartam – bólintott Józsua.

Ráment az éjszaka, mire János megemésztette, hogy Józsua a nem zsidókat is be akarja engedni Isten országába, de végül csak elfogadta, habár folyton kifogásokat keresett:
– Még a paráznákat is?
– Még a paráznákat is.
– Főleg a paráznákat – mondtam.
– Egyedül te tisztítod meg az embereket a bűntől, így megbocsátást nyernek.
– Tudom, de parázna pogányok Isten országában – csóválta a fejét János. A Messiás alátámasztotta a gyanúját, miszerint a világot kosárban viszik a pokolra. Ami igazán nem kellett volna, hogy meglepje, hiszen tíz éve ezt prédikálta. Meg a paráznákat kereste. – Megmutatom, hol alhattok.
Nem sokkal azután, hogy találkoztam vele Jeruzsálem felé menet, János csatlakozott az esszénusokhoz. Esszénusnak nem lehet születni, mert mind cölibátusban élnek, még a házastársak is. Tartózkodnak a mámorító italoktól, szigorúan betartják a zsidó étkezésre vonatkozó törvényeket, és mániákusan igyekeznek megtisztítani magukat a bűntől, mármint fizikailag, amiből aztán János nagyon jól megélt. Egy virágzó közösségben éltek Jerikó mellett, ez volt Kumrán, egy kisváros: kő- és téglaházak, egy szkriptórium a kódexek másolásához, és vízvezeték, amely a hegyekből vezette a vizet a rituális fürdőkhöz. Néhányan barlangokban laktak a Holt-tenger felett, ahol a tekercseket tartalmazó amforákat is tárolták, de a legtöbb lelkes esszénus, mint János is, még a barlang kényelmét is megtagadta magától. Megmutatta a szállásunkat a sajátja közelében.
– Ez egy gödör! – bődültem el.
Pontosabban három gödör volt. Gondolom, azért egy privát gödör se semmi. Bertalan a négylábú barátaival már el is foglalta az egyiket.
– Ja, János, majd emlékeztess, hogy meséljek a karmáról – mondta neki Józsua.
Így aztán egy évig, míg Józsua azt tanulta Jánostól, hogy hogyan mondja ki a szót, melynek hatására az emberek követni fogják, én egy gödörben éltem.

Ha belegondolunk, tulajdonképpen logikus. Józsua tizenhét évig vagy tanult, vagy csendben ült, mit tanulhatott meg így a kommunikációról? Az utolsó üzenet, amit az apjától kapott, egy szó volt, úgyhogy a családnak ettől az ágától sem örökölt nagy orátori képességet. János viszont ezt a tizenhét évet prédikálással töltötte, és a patkányarcú tényleg értett hozzá. Derékig állt a Jordán vizében, lengette a kezét és forgatta a szemét, olyan szöveget levágott, hogy azt hitted, mindjárt megnyílnak a felhők, és Isten a Saját Kezével lenyúl, megragadja a golyóidat, és addig ráz, míg kiesik belőled az ördög, akár a meglazult tejfog. Egy órát hallgattad Jánost, és nem csak hogy beálltál megkeresztelkedni, de beugrottál a folyóba, és nyelted az iszapot a fenekén, hogy mielőbb megszabadítson a nyomorodtól.
Józsua figyelt, hallgatott és tanult. János szentül hitt abban, kicsoda Józsua, és mit fog tenni, legalábbis amennyire megértette. Engem azért aggasztott a dolog. Keresztelő ugyanis magára vonta Heródes figyelmét. Heródes a bátyja, Fülöp feleségét vette el, Heródiást, anélkül hogy az elvált volna, ami a zsidó törvények szerint tilos, a még szigorúbb esszénus törvények szerint égbekiáltó bűn, s a téma nagyon is beleillett János „parázna” mániájába. Felfigyeltem rá, hogy Heródes személyes őrségéből katonák őgyelegnek János beszéde alatt a tömeg szélén.
Egyik este megemlítettem ezt a Keresztelőnek, amikor evangélikus dühvel tért vissza a pusztaságból és ránk támadt, rám, Józsuára, Bertalanra meg egy új fickóra, ahogy ott ültünk és sáskát ettünk.
– Parázna! – kiáltotta mennydörögve, és ujját rázta Bertalan orra alatt. – Ja, János, Bertalan aztán sokat volt nőkkel – mondtam, bevezetve az evangéliumi körökbe a szarkazmust.
– Eleget – védekezett Bertalan.
– Úgy értem, emberrel.
– Ja, bocs. Nem szóltam.
János az új taghoz fordult, aki védekezőn felkapta a kezét. – Én új vagyok.
Erre János Józsua felé fordult.
– Cölibátus – felelte Józsua. – Eddig is. Ezután is. Nem mintha annyira örülnék neki.
Így aztán csak én maradtam.
– Parázna!
– János, én már megtisztultam. Csak ma hatszor megkereszteltél. – Józsua oldalba bökött. – Mi van? Király volt. Ami a lényeg: ma ötven katonát számoltam össze a tömegben, úgyhogy kicsit talán visszafoghatnád ezt a paráznadumát. Komolyan át kéne gondolnod ezt a „nincs házasság, nincs szex, nincs móka, csak aszkétikus élet” nézőpontot.
– Meg a mézes sáskaevést és gödörben lakást – toldotta meg az új fiú.
– Ő is olyan, mint Gáspár és Menyhért – vélte Józsua. – Ők is ilyen életet élnek.
– Menyhért és Gáspár nem rohangált körbe, paráznának nevezve a helytartó feleségét több száz ember előtt. Nagy különbség. Könnyen rossz vége lehet.
– Megtisztultam a bűntől, nem félek – ült le a tűzhöz János, kissé már nyugodtabban.
– Igen, megtisztultál a bűntől? Mert ezrek vére fog a kezeden száradni, amikor a rómaiak eljönnek érted. Ha nem vetted volna észre, nem csak a vezetőket ölik meg. A jeruzsálemi úton ezer meg ezer kereszt áll a zélótákkal, akik nem mind vezetők voltak.
– Nem félek. – János leszegte a fejét, haja vége belelógott a mézbe. – Heródiás és Heródes paráznák. Lényegében ő a zsidó király, és parázna. Józsua hátratűrte unokatestvére haját, és megszorította a vállát.
– Ha így kell lennie, hát legyen. Az angyal megjósolta, hogy az igazságot hirdetni születtél.
Felálltam, és a sáskáimat a tűzbe dobtam. Szikrák repültek Jánosra és Józsuára.
– Csak két olyan emberrel találkoztam, akiknek eljövetelét angyal jósolta meg, és a háromnegyedük hibbant – jelentettem ki.
Azzal elviharzottam a gödrömbe.
– Ámen – mondta az új fiú.

Aznap éjjel már majdnem elaludtam, amikor hallom, hogy Józsua fészkelődik a szomszéd gödörben, mintha felkeltette volna egy bogár vagy egy ötlet.
– Hé! – mondta.
– Na?
– Kiszámoltam. Kettő háromnegyede...
– Másfél – mondta az új fiú, aki a Jozsó utáni gödörbe költözött. – Szóval vagy János teljesen őrült, te meg félig, vagy te is és ő is háromnegyed részt, vagy... igazából ez állandó arány, majd lerajzolom.
– Mit akarsz ezzel mondani?
– Semmit – mondta az új fiú. – Új vagyok.

Másnap reggel Józsua kiugrott a gödréből, lerázta magáról a skorpiókat, és a hosszú reggeli pössentés után rögöket rúgott a gödrömbe, hogy felrázzon a szendergésből.
– Gyere le a folyóhoz. Ma megkereszteltetem magam Jánossal.
– És ez miben fog különbözni a tegnaptól?
– Majd meglátod. Van egy érzésem. – Azzal elment.
Az új fiú négykézláb kecmergett elő. Magas volt, s ahogy körülnézett, kopasz kobakján megcsillant a reggeli nap. Észrevette, hogy virágok nőnek ott, ahol Józsua könnyített magán. Fél tucat vibráló színű, buja virág a Föld legkietlenebb táján.
– Hé, azok tegnap is ott voltak?
– Mindig ez van. Nem beszélünk róla.
– Hűha. Veletek tarthatok?
– Persze.
És így lettünk négyen.

A folyónál János egy kisebb csoportnak beszélt, miközben Józsuát beleengedte a vízbe. Abban a pillanatban, hogy Józsua víz alá került, megnyílt a sivatagi ég, amely még a hajnal pírjától rózsaszínlett, és egy madár repült ki a hasadékból, ami mintha pusztán fényből lett volna. És a folyóparton mindenki ámuldozott, a mennyekben pedig egy hang dörögte:
– Ez az én szeretett fiam, akiben gyönyörködöm.
És a szellem, ahogy jött, elment. Az emberek viszont dermedten, leesett állal bámulták az eget.
És János végre magához tért, eszébe jutott, mit is csinál éppen, és kiemelte Józsuát a vízből. És Józsua kitörölte a vizet a szeméből, a szájtátó tömegre nézett, és mondá nékik:
– „Na mi van?”

– Komolyan, Jozsó, a hang azt mondta: „Ez az én szeretett fiam, akiben gyönyörködöm”.
Józsua a fejét ingatva rágcsálta a sáskareggelit.
– Nem hiszem el, hogy nem bírta megvárni, míg feljövök! Biztos, hogy az apám volt?
– A hangjából ítélve igen. – Az új fiú rám nézett, én meg vállat vontam. Igazából pontosan olyan hangja volt, mint James Earl Jonesnak, de ezt akkor még nem tudtam.
– Ennyi – dühöngött Józsua. – Kimegyek a sivatagba, mint Mózes, negyven napot és negyven éjszakát. – Felállt és elindult. – Ettől a pillanattól kezdve addig böjtölök, míg apám nem szól hozzám. Ez volt az utolsó sáskám.
– Bárcsak én is ezt mondhatnám – sóhajtott az új fiú.

Amint Józsua eltűnt szem elől, a gödrömhöz szaladtam, és a cuccaimat bepakoltam az iszákomba. Fél napba telt, mire Betániába értem, és még egy óra kérdezősködésbe, mire megmutatták Jakan, az előkelő farizeus és a szanhedrin tagjának házát. A ház aranyszínű homokkőből épült, mint Jeruzsálemben minden, s az udvart magas fal övezte. Jakan nagyon jól élt, a rohadék. Tíz názáreti család is elfért volna a házban. Két vaknak leperkáltam egy-egy sékelt, hogy a vállukra állva fel tudjak mászni a falon.
– Mit mondott, mennyi ez?
– Azt mondta, egy sékel.
– Érzésre nincs annyi.
– Ne tapogassátok már a pénzt, hanem álljatok nyugodtan, mert leesek.
Átkukucskáltam a falon... és egy ponyva árnyékában ott volt Mari, egy kis szövőszékkel dolgozott. Ha egyáltalán változott valamit, csak még sugárzóbb lett, még érzékibb, még nőiesebb. Nem tudtam hová lenni. Gondolom, belül csalódásra készültem, azt hittem, hogy az idő meg a szerelmem olyanná formált egy emléket, amihez nincs az a nő, aki felér. Akkor meg azt gondoltam, na majd jön a csalódás. Egy gazdag emberhez ment, aki korábban egy kötözködő barom volt. És amitől Mari mindig az emlékezetemben maradt, az a lelke, a bátorsága, az esze. Vajon ezek túlélték a Jakannal töltött éveket? Remegni kezdtem, vagy a rossz egyensúly, vagy a félelem tette, nem tudom, de elkaptam a fal tetejét, hogy ne essek le, és megvágtam magam a törött cserépen, amit a tetejére odavakoltak.
– Basszus!
– Biff? – Mari egy pillanatra egyenesen a szemembe nézett. Aztán leestem a vakok válláról.
Éppen talpra kecmeregtem, amikor előbukkant Mari, teljes nőiességében, teljes sebességgel, elöl a szája. Olyan erősen csókolt, hogy ajkamból kiserkent a vér. Csodálatos volt. Ugyanolyan illatot árasztott – fahéj, citrom és lányverejték –, és jobban esett, mint emlékezetemben. Amikor végül engedett az ölelésből és két kezével eltartott, hogy megnézzen, könnyek csillogtak a szemében. Az enyémben is.
– Meghalt? – kérdezte az egyik vak.
– Nem hinném. Hallom, hogy lélegzik.
– A másiknak jobb a szaga.
– Kitisztult az arcod, Biff – mondta Mari.
– Felismertél a szakállal is meg minden!
– Először nem voltam benne biztos, úgyhogy kicsit kockáztattam, hogy így rád ugrok, de közben már felismertem azt – mutatott le, ahol a köntösöm kidudorodott elöl. Aztán megragadta az áruló gazembert, ruhástul, és a fal mellett a kapuig vezetett.
– Gyere be. Nem maradhatsz sokáig, de annyi mindent be kell pótolnunk. Jól vagy? – nézett hátra a válla fölött, és megszorította azt.
– Aha. Csak egy metaforán gondolkodom.
– Egy nő esett le neki az égből – mondta mögöttünk az egyik vak.
– Ja, hallottam. Emelj fel, körbetapogatózok, hátha maradt még ott egy-kettő.

Az udvarban ültünk, boroztunk.
– Tényleg nem ismertél meg? – kérdeztem.
– Hogyne ismertelek volna meg. Sosem csináltam ilyet. Remélem, nem vettek észre, mert az ilyesmiért még most is megkövezik a nőket.
– Mari, annyi mindent kell mesélnem.
Megfogta a kezem. – Tudom. – A szemembe nézett, el mellettem, valamit keresett mögöttem.
– Jól van – mondtam nagy nehezen. – Kiment a sivatagba böjtölni, meg hogy hírt kapjon az Úrtól.
Elmosolyodott. Szája sarkában maradt egy csepp a véremből. De az is lehet, hogy bor.
– Szóval visszatért, hogy Messiás legyen?
– Vissza. De én nem úgy gondolkodom, ahogy az emberek.
– Az emberek azt hiszik, János a messiás.
– János...
– Nagyon kiakasztja Heródest.
– Ja.
– Jánosnál laktok?
– Remélem, hogy nem sokáig. Józsuának el kell mennie. Csak el kellett csalnom János mellől, hogy lássa, mi is folyik. Talán ez a böjt...
Megcsörrent a kapun a zár, majd az egész kapu megremegett. Mari bezárta, amikor bejöttünk. Egy férfihang káromkodott. Jakan nyilván nem találta a kulcsát.
Mari felpattant, és engem is felrántott.
– Jövő hónapban Kánába megyek egy esküvőre Márta nővéremmel, a tabernákulum utáni héten. Jakan nem jöhet, mert a szanhedrin tanácskozik vagy mi. Gyere el Kánába! Hozd Józsuát is!
– Megpróbálom.
A legközelebbi falhoz szaladt, és bakot tartott nekem.
– Hopp!
– De Mari...
– Ne légy mimóza! Kezemre, vállamra, és át a falon. Óvatosan, a tetején cserepek vannak a betörők ellen.
Én meg nekiszaladtam. Ahogy mondta: a kezébe, a vállára, és mielőtt Jakan belépett volna, már kint voltam.
– Kapd el! – mondta az egyik vak. – Tartsd, amíg bedugom neki.

Egy sziklán ülve vártam Józsuára, aki jött is a sivatag felől. Ölelésre tártam a karom, ő meg úgy esett bele, épphogy elkaptam. Leengedtem a sziklára, amin ültem. Okosan bekente magát sárral mindenhol, ahol kilátszott a bőre a ruha alól, hogy le ne égjen, de pár helyen a homlokán meg a karján a sár lepotyogott, és a bőre szabályosan elégett, kilátszott a nyers hús. Karja vékony volt, mint egy lányé, elveszett köntösének széles ujjában.
– Holnap Kánába megyünk?
– Igen, Mari ott van. Haldoklik.
– Jól vagy?
Bólintott. Odaadtam neki a tömlőt, amit az árnyékba raktam. Kis kortyokban ivott.
– Sáskát? – nyújtottam oda egy különösen ropogós példányt két ujjal. Azt hittem, a láttán beleokádik a tömlőbe. – Csak vicceltem. – Széttártam az iszákom száját. Volt benne datolya, friss füge, olajbogyó, sajt, fél tucat karéj kenyér és egy borostömlő. Előző nap beküldtem az új fiút Jerikóba kajáért.
Jozsó a rengeteg kaját bámulta, majd elmosolyodott, mire gyorsan a szájához kapta a kezét.
– Aú!
– Mi van?
– A szám... felrepedt.
– Mirha – húztam elő egy kis üveg kenőcsöt az iszákból.
Egy óra múlva Isten Fia felfrissülten és megfiatalodva ült mellettem, s a maradék bort kortyolgattuk. Józsua azóta nem ivott, hogy visszatértünk Indiából.
– Szóval mit láttál a sivatagban?
– Az Ördögöt.
– Az Ördögöt?
– Ja. Megkísértett. Hatalommal, vagyonnal, szexszel, meg minden. Visszautasítottam.
– Hogy nézett ki?
– Magas volt.
– Magas? A sötétség hercege, a kísértés kígyója, minden gonosz forrása, és csak annyit tudsz róla mondani, hogy magas?
– Elég magas.
– Remek, akkor már megismerem.
Józsua az új fiúra mutatott.
– Ő is magas.
Na ekkor leesett, hogy a megváltó kicsit becsípett.
– Ő nem az Ördög, Jozsó.
– Akkor ki?
– Fülöp a nevem – felelte az új fiú. – Holnap veletek tartok Kánába. Józsua visszapördült felém, és majdnem leesett a szikláról:
– Holnap Kánába megyünk?
– Igen, Mari ott van. Haldoklik.

25. fejezet

Az új fiú, Fülöp megkérdezte, nem mehetnénk-e Betánián keresztül Kánába, merthogy van ott egy haverja, akit be akar szervezni.
– Mondtam neki, hogy csatlakozzon Keresztelő Jánoshoz, de nem fűlött a foga a sáskaevéshez meg a gödörben lakáshoz. Amúgy kánai, biztos szívesen hazalátogat.
Betánia főterére érve Fülöp odaszólt egy szőke gyereknek, aki egy fügefa alatt üldögélt. Ugyanaz a kölyök volt, akit Józsuával egy éve láttunk, amikor itt áthaladtunk.
– Hé, Nátán – mondta neki Fülöp. – Gyere, csatlakozz hozzánk! Kánába tartunk. Ők a barátaim Názáretből. Józsua talán a Messiás. – Talán? – néztem rá.
Nátán kiballagott az út közepére, és szemét ernyőzve felnézett ránk. Tizenhat-tizenhét ha lehetett. Még csak serkent a szakálla.
– Származhat bármi jó Názáretből?
– Józsua, Biff, Bertalan, ez a barátom, Nátán.
– Ismerlek – mondta Józsua. – Láttalak, amikor legutóbb erre jártam. Erre Nátán térdre esett Józsua tevéje előtt:
– Te vagy a Messiás, Isten Fia.
Józsua rám nézett, majd Fülöpre, aztán a teve lábára boruló fiúra.
– Egy perce még azt mondtad, semmi jó nem jöhet Názáretből, most meg azt hiszed, én vagyok a Messiás, csak mert azt mondtam, már láttalak?
– Naná. Miért ne?
Erre Jozsó megint rám nézett, mintha én meg tudnám magyarázni. Közben Bertalan, aki gyalog jött a kutyabarátaival (akiket „tanítványaim”-ként emlegetett, baromi ciki volt), odament a fiúhoz és talpra segítette.
– Állj fel, ha velünk akarsz tartani.
Nátán erre Bertalan előtt borult le.
– Te vagy az igazi Messiás, Isten Fia.
– Én aztán nem – emelte fel Bertalan. – Ő az – mutatott Józsuára. Nátán rám nézett.
– Neked aztán tényleg nincs rendben valami a fejedben – mondtam. – Ugye nem játszol szerencsejátékokat?
– Biff! – rázta meg a fejét Józsua, én meg vállat vontam. Azt mondta Nátánnak:
– Szívesen látunk. Megosztjuk veled a tevéinket, az ételünket, és ami kis pénzünk van. – És itt Józsua Fülöp felé biccentett. Ő lett kinevezve kasszásnak, mert annyira vágja a matekot.
– Kösz – mondta Nátán, és beállt mögénk.
És így lettünk öten.
– Jozsó – súgtam neki rekedten –, ez totál dilinyós.
– Nem dilinyós, Biff, csak van tehetsége a hithez.
– Na ja. – Fülöpre néztem. – A pénznek a közelébe se engedd! Ahogy a térről indultunk az Olajfák hegye felé, a csatornából odakurjantott a két vak, akik segédkeztek nekem Mari házánál. (Miután meggyőztem őket, hogy tévednek a nememet illetően, elárulták a nevüket.)
– Dávid fia, könyörülj rajtunk!
Józsua megrántotta tevéje kantárját.
– Miért neveztek így?
– Te vagy Názáreti Józsua, a fiatal prédikátor, aki János mellett tanul?
– Én vagyok Józsua.
– Hallottuk, amikor az Úr azt mondta, te vagy a fia, akiben gyönyörködik.
– Hallottátok?
– Igen. Úgy öt-hat hete. Az égből.
– A francba, mindenki hallotta, csak én nem?
– Könyörülj rajtunk, Józsua! – így az egyik vak.
– Ja, könyörülj! – így a másik.
Akkor Józsua lemászott a tevéről, két kezét a vakok szemére tette, és azt mondta:
– Hisztek az Úrban, hallottátok a hangját, ahogy Júdeában mindenki, amikor azt mondta, én vagyok a fia, akiben gyönyörködik. – Majd elvette a kezét. A két öreg körbenézett.
– Mondjátok el, mit láttok – szólt Józsua.
Az öregek néztek-néztek, de nem szóltak.
– Na, mondjátok már, mit láttok.
A vakok egymásra néztek.
– Valami baj van? – kérdezte Józsua. – Láttok, ugye?
– Hát igen – felelte Ábel –, de azt hittem, színesebb lesz.
– Ja – értett egyet Crustus –, ez elég semmilyen.
Közbe kellett lépnem.
– A júdeai sivatag szélén vagytok, ami az egész bolygó egyik legélettelenebb, legkietlenebb, legellenségesebb helye. Mi a szart vártatok?
– Nem tudom – vont vállat Crustus. – Ennél azért többet.
– Ja, többet – bólogatott Ábel. – Az milyen szín?
– Barna.
– És az?
– Az is barna.
– És az? Ott?
– Barna.
– Biztos, hogy nem mályva?
– Nem, barna.
– És az...?
– Barna. A két exvak vállat vont, és egymást közt dörmögve elkullogtak.
– Klassz kis gyógyítás – jegyezte meg Nátán.
– Én még sosem láttam ennél jobb gyógyítást – mondta Fülöp –, de én még új vagyok.
Józsua a fejét rázva eltevegelt.

Mire Kánába értünk, nem maradt egy fityingünk sem, éhesek voltunk, alig vártuk a lakomát. Legalábbis a legtöbben. Józsua ugyanis nem tudott róla. Az esküvőt egy nagy ház udvarán tartották, a kapuhoz közeledve már hallottuk a dobokat, énekeseket, és éreztük a sülő hús illatát. Nagy esküvő volt, kint állt pár kölyök, hogy gondoskodjanak a tevékről. Göndör hajú, inas kis kölkök voltak, tízévesformák; Jozsó és jómagam gonosz kiadásban.
– Mintha esküvő lenne – jegyezte meg Józsua. Elvihetem a tevét? – kérdezte az egyik gyerek.
– Persze hogy esküvő – mondta Bertalan. – Azért jöttünk, hogy Marinak segítsünk.
– Elvihetem a tevét? – húzta meg tevém kantárját a másik kölök. Józsua rám nézett.
– Hol van Mari? Azt mondtad, beteg.
– Itt van az esküvőn – húztam ki a kantárt a gyerek kezéből.
– Azt mondtad, haldoklik.
– Hát, mind haldoklunk, nem? Mármint ha jobban belegondolsz – vigyorogtam.
– Itt nem parkolhatnak a tevével.
– Figyelj, kölök, nincs borravaló, húzz el! – Nem szeretem a tevémet a teveparkoló gyerekeknek adni. Idegesít. Mindig úgy érzem, sose látom többet, vagy hiányzó foggal, netán kinyomott szemmel kapom vissza.
– Szóval Mari nem is haldoklik?
– Helló, srácok – lépett ki a kapun Mari.
– Mari! – tárta szét a kezét meglepetésében Józsua. Csak az volt a baj, hogy annyira bámulta, elfelejtett kapaszkodni, a teve pedig megindult. A Megváltó arccal előre ért földet, jó nagyot puffant. Felnyögött. Leugrottam a tevémről, Bertalan kutyái ugattak, Mari Jozsóhoz rohant, megfordította, és fejét az ölébe vette, miközben barátom próbált lélegzethez jutni. Fülöp meg Nátán kedélyesen integettek a népnek, akik bentről lesték, hogy mi ez a nagy felfordulás. Mielőtt megfordulhattam volna, a két kölök felugrott a tevéinkre, és elügettek Nod földjére vagy Dél-Dakotába, vagy valahová, amiről azt se tudtam, hol van.
– Mari – szólalt meg Józsua –, te nem vagy beteg.
– Az attól függ. Ha kézrátételre gondolsz, akkor szívesen leszek beteg. Józsua mosolygott és elpirult.
– Hiányoztál.
– Te is nekem. – Mari szájon csókolta Józsuát, de olyan hosszan, hogy már kezdtem izegni-mozogni, a többi tanítvány pedig a torkát köszörülte, és azt dörmögte: „Vegyetek ki egy szobát”.
Aztán Mari felállt, és felsegítette Józsuát.
– Gyertek be. A kutyák nem – mondta Bertalannak, mire a termetes cinikus vállat vont, és leült az út közepére a kutyákkal.
Nyakamat tekergetve kémleltem, hová lettek a tevéink.
– Addig futtatják azokat a tevéket, hogy elkopik a lábuk, és nem adnak nekik enni meg inni.
– Kik? – kérdezte Mari.
– A teveparkoló fiúk.
– Biff, ez a legkisebb öcsém esküvője. Még a bort sem engedheti meg magának. Nem bérelt fel parkoló fiúkat.
Bertalan felállt.
– Megkeressük őket. – Azzal eldülöngélt.

Odabent volt marhahús és birkahús, mindenféle gyümölcs és zöldség, bab és mogyorókrém, sajt és frissen préselt olívaolaj kenyérrel. Volt ének és tánc, és ha nem gubbaszt a sarokban pár savanyú képű vén trotli, az ember nem is gondolta volna, hogy nincs bor. Amikor a mi népünk táncolt, nem párokban táncolt, hanem csoportban, sorban és körben. Volt férfitánc és női tánc, és csak nagyon ritkán közös, éppen ezért mindenki megbámulta Józsuát és Marit, akik kétségtelenül egymással táncoltak.
Félrevonultam a sarokba, ahonnan Mari nővére, Márta lesett, miközben kecskesajtos kenyeret nyammogott. Huszonöt éves volt, Mari alacsonyabb, zömökebb kiadásban, a haja ugyanolyan vörösesbarna, a szeme ugyanolyan kék, csak nem nevetett annyit. Férje elvált tőle, mert olyan „búvalbélelt ribanc”, így most bátyjával, Simonnal élt Betániában. Kiskoromban vitt nekem üzeneteket Marihoz. Most felém nyújtotta a sajtos kenyeret. Haraptam egyet.
– Meg fogják kövezni – jegyezte meg Márta a mellőzött húg kissé keserű, közepesen irigy hangján. – Jakan a szanhedrin tagja.
– Még mindig kötekedik?
– Rosszabb, most hatalma is van. Megköveztetheti, csak hogy megmutassa, hatalmában áll.
– Amiért táncolnak? Még egy farizeus se...
– Ha valaki látta, hogy megcsókolta Józsuát...
– Szóval hogy vagy? – váltottam témát.
– Simon bátyámmal élek. Hallottam.
– Leprás.
– Jé, ott van Józsua anyja. Köszönnöm kell neki.

– Ezen az esküvőn nincs bor – észrevételezte Mária.
– Tudom. Fura, nem?
Jakab mogorva arcot vágott, ahogy megöleltem az anyját.
– Józsua is itt van?
– Itt.
– De jó! Attól féltem, hogy letartóztattak benneteket Jánossal együtt.
– Hogy mi? – hőköltem hátra. Jakabra néztem magyarázatért. Ő tűnt a megfelelő embernek a rossz hír közléséhez.
– Nem hallottátok? Heródes börtönbe vettette Jánost, azzal, hogy lázadást szít. Ez az ürügy. Valójában Heródes felesége akarta elhallgattatni. Megunta, hogy János állandóan paráznaként emlegeti.
Megpaskoltam Mária vállát.
– Megmondom Józsuának, hogy itt vagytok.
Az udvar túlsó sarkában találtam meg, gyerekekkel játszott. Egy kislány elhozta az esküvőre a kisnyulát, Józsua azt dajkálta, simogatta a füleit.
– Biff, gyere, tapogasd meg, milyen puha ez a nyúl.
– Jánost letartóztatták, Józsua.
Visszaadta a nyulat a kislánynak, és felállt.
– Mikor?
– Nem tudom. Gondolom, miután mi eljöttünk.
– Nem lett volna szabad magára hagynom. Nem is szóltam neki, hogy eljövünk.
– Meg kellett történnie, Józsua. Többször mondtam neki, hogy hagyja békén Heródest, de nem hallgatott rám. Nem tehettél volna semmit. – Isten fia vagyok. Tehettem volna valamit.
– Ja, börtönbe mehettél volna vele. Anyád itt van. Beszélj vele, nekem is ő mondta.
Ahogy Józsua megölelte az anyját, Mária azt mondta neki:
– Csinálj valamit a bor ügyében. Miért nincs bor?
Jakab megkopogtatta Józsua vállát:
– Nem hoztál egy csöpp bort se Jerikó bő szőleiből?
(Nem tetszett nekem, hogy Jakab szarkazmust használ Józsua ellen. Mindig úgy gondoltam, a találmányomat csak jóra szabad használni. Vagy legalábbis olyanok ellen, akiket nem bírok.)
Józsua gyengéden eltolta magától az anyját.
– Lesz bor.
Azzal odament a ház oldalához, ahol nagy kőkorsókban állt az ivóvíz. Egy korsó borral tért vissza és kupával mindnyájunknak. Valaki elkiáltotta magát, és a buli hirtelen eggyel magasabb szintre lépett. Korsók és kupák teltek meg és ürültek ki gyors egymásutánban. A boros-edények mellett állók elkezdtek suttogni, hogy csoda történt, Názáreti Józsua borrá változtatta a vizet. Kerestem Józsuát, de nem láttam. Mivel egész életében nem vétkezett, nem nagyon tudott mit kezdeni a bűntudattal, ezért félrevonult, hogy úgy fojtsa el magában a János letartóztatása miatt érzett bűntudatot.
Pár óra kifogáskeresés és ravaszkodás eredményeként sikerült Marit kicsalnom magammal a hátsó kapun.
– Mari, gyere velünk! Beszéltél Józsuával. Láttad a bort. Ő a Kiválasztott.
– Én mindig is tudtam. De akkor sem tarthatok veletek. Férjnél vagyok.
– Azt hittem, halász akarsz lenni.
– Én meg azt hittem rólad, hogy falubolondja.
– Még keresem hozzá a falut. Vedd rá Jakant, hogy váljon el!
– Amiért elválna tőlem, azért meg is ölne. Láttam ítélkezni emberek fölött, Biff. Láttam, amikor megkövezésre vezette az embereket. Félek tőle.
– Keleten megtanultam mérget keverni – húztam fel a szemöldököm. – Na?
– Nem mérgezem meg a férjem.
Sóhajtottam, igazi elkeseredett sóhajt: egyetlen anyai örökségem.
– Akkor hagyd el, és gyere velünk, messze Jeruzsálemtől, ahol nem ér el. Kénytelen lesz elválni, hogy mentse a becsületét.
– Miért menjek, Biff? Hogy kövessek egy férfit, akinek nem kellek?
Erre nem tudtam mit mondani. Olyan érzés volt, mintha késeket forgatnának a mellemben. A sarumra néztem, és úgy tettem, mintha valami a torkomra ment volna.
Mari odalépett, átölelt, és fejét a mellemre hajtotta:
– Sajnálom.
– Tudom.
– Hiányoztatok mindketten, de te külön is.
– Tudom.
– Nem fogok lefeküdni veled.
– Tudom.
– Akkor ne dörgölőzz hozzám!
– Aha.
Józsua ebben a pillanatban jött ki a kapun, egyenesen nekünk. Szerencsére nem estünk el, és őt is elkaptuk. A kislány nyusziját fogta az arcához, az állat hosszú hátsó lábai szabadon lengtek. A Megváltó dicsőségesen részeg volt.
– Tudjátok mit? Imádom a nyuszikat! Nem dolgoznak, de nem is ugatnak. Ezért kijelentem, hogy mostantól kezdve, ha bármikor valami rossz történik velem, kerüljenek elő a nyuszik. Legyen megírva. Gyerünk, Biff, írd le! – A nyúl mögül intett nekem, majd megfordult, és megpróbált betalálni a kapun. – Hol az a rohadt bor? Itt egy száraz nyuszi!
– Ezt csak nem akarod kihagyni – győzködtem Marit. – Nyuszik! Nevetett. A legkedvesebb zeném.
– Majd üzenek. Hol lesztek?
– Gőzöm sincs.
– Oda üzenek.

Éjfél volt. A buli kiszenvedett, a tanítványok meg én kint ültünk a ház előtt az utcán. Józsua elájult, Bertalan egy kiskutyát tett a feje alá párnának. Mielőtt Jakab elment, nyilvánvalóvá tette, hogy nem látnak minket szívesen Názáretben.
– Na? – mondta Fülöp. – Jánoshoz nem mehetünk vissza.
– Nem találtam meg a tevéket, bocs – mondta Bertalan.
– Az emberek cukkoltak a szőke hajam miatt – így Nátán.
– Azt hittem idevalósi vagy – néztem rá. – Nincs családod?
– Dögvész.
– Dögvész – bólogattunk mind. Van ilyen.
– Ezekre szükségetek lesz – mondta egy hang a sötétből. Egy alacsony, de erős férfi közeledett. A tevéinket vezette.
– A tevék – mondta Nátán.
– Elnézéseteket kérem, a fiaim elhozták őket haza Kapernaumba. Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott.
Felálltam, ő meg kezembe nyomta a kantárokat.
– Kaptak enni és inni. – Józsuára bökött, aki a kutyán horkolt. – Mindig ennyit iszik?
– Csak amikor egy főprófétát bebörtönöznek.
– Hallottam, mit csinált a borral. Azt is mondják, hogy délután Kávában meggyógyított egy nyomorékot. Igaz?
Mind bólintottunk.
– Ha nincs hol aludnotok, gyertek el hozzám egy-két napra Kapernaumba. A tevékért amúgy is adósaitok vagyok.
– Nincs pénzünk – mondtam.
– Akkor otthon érzitek majd magatokat. András vagyok. És így lettünk hatan.

26. fejezet

Bejárhatjuk a világot, mégis mindig van mit tanulni. Útban Kapernaum felé például azt tanultam meg, hogy ha felpakolsz egy részeget a teve hátára, és órákon át döcögteted, az összes méreganyag távozik belőle valamelyik végén.
– Azt a tevét le kell mosni, mielőtt bemegyünk a városba – jegyezte meg András.
A Galileai-tenger partján mentünk, ami nem is volt tenger. A majdnem telihold úgy tükröződött a tóban, mintha higany lett volna benne víz helyett. Nátánra esett a tevetisztítás, mert hivatalosan ő volt az új fiú. (Józsua még nem találkozott Andrással, és András sem mondta, hogy velünk tart, így hivatalosan még nem számított új tagnak.) És ha már Nátán olyan jó munkát végzett a tevével, megengedtük, hogy Józsuát is lemossa. Amikor belemártotta a Messiást a vízbe, Józsua magához tért, és olyasmit szörcsögött, hogy: – A rókának ott a rókalyuk, a madárnak a fészke, de az ember fiának nincs, hol lehajtsa a fejét.
– Ez szomorú – vélte Nátán.
– Az bizony – mondtam. – Dugd vissza! A szakállán még van egy kis trutymó.
Így aztán Józsua megmosva, majd nedvesen tevehátra dobva érkezett meg Kapernaumba, ahol úgy fogadják majd, mintha hazatérne.

– Kifelé! – visította a banya. – Ki a házamból, ki a városból, miattam akár Galileából is, mert itt nem maradtok.
Gyönyörű hajnal hasadt a tó felett, az eget sárgára és narancsszínre festette, szelíd hullámok nyaldosták Kapernaum halászcsónakjainak oldalát. A falu csupán kőhajításnyira volt a víztől, a hullámok aranyfényt vetettek a fekete kőfalakra, s a fény mintha a sirályok és énekesmadarak hangjára táncolna. A házak két nagy füzérben épültek, közös falakkal, nem voltak magasak, de mindenhol nyílt bejárat. A két házcsoport között keskeny út vezetett, e mentén állt néhány kereskedő standja, egy kovácsműhely, és egy kis téren egymagában egy zsinagóga, amit ránézésre sokkal több hívőre terveztek, mint a falu háromszáz lakója. A tó partján sűrűn álltak a falvak, az egyik szinte belefolyt a másikba, ebből úgy véltük, a zsinagóga több falut is kiszolgál. A kút körül nem volt központi tér, mint a legtöbb faluban, mert az emberek a vizet a tóból hozták, vagy a forrásból, amely kétembernyi magasra lövellte fel hideg, tiszta vizét.
András elvitt minket bátyja, Péter házához, de alig pár órát aludtunk a nagyszobában a gyerekek között, amikor Péter anyósa kikergetett minket. Józsua két kézzel fogta a fejét, mintha le akarna esni.
– Nem tűrök a házamban himpelléreket! – kiabálta a banya, és utánam dobta az iszákomat.
– Aú! – rezzent össze a ricsajra Józsua.
– Kapernaumban vagyunk, Jozsó. Egy András nevű fickó hozott ide, mert az unokaöccsei lopták el a tevéinket.
– Azt mondtad, Mari haldoklik.
– Otthagytad volna Jánost, ha azt mondom, Mari látni akar?
– Nem. – Álmodozva elmosolyodott. – Jó volt látni Marit. – Aztán elkomorodott. – Életben.
– János úgyse hallgat senkire, Józsua. Egész hónapban a sivatagban voltál, nem láttad a rengeteg katonát. Még írnokok is voltak a tömegben, lejegyezték, amit mondott. Ez így kellett, hogy történjen.
– Akkor figyelmeztetned kellett volna Jánost!
– Én figyelmeztettem! Minden nap figyelmeztettem. Nem hallgatott a jó szóra, mint ahogy te sem.
– Vissza kell mennünk Júdeába. János követői...
– A te követőid lesznek. A felkészülésnek vége, Jozsó.
Bólintott, és a földet nézte maga előtt.
– Idő van. Hol vannak a többiek?
– Fülöpöt és Nátánt elküldtem Széforiszba, hogy eladják a tevéket. Bertalan a nádasban alszik a kutyákkal.
– Kellenek még tanítványok.
– Le vagyunk égve, Jozsó. Olyan tanítványok kellenek, akiknek van munkája.

Egy óra múlva ott álltunk a parton, ahol András a testvérével hálót vetett. Péter magasabb volt, ősz haja még vadabb, mint Jánosé, András viszont hátrakötötte fekete haját, hogy ne lógjon az arcába halászás közben. Mindketten meztelenek voltak, a part közelében lakók így halásztak.
Fakéregből másnaposság elleni gyógyszert kevertem Józsuának, és láttam is, hogy hat, de talán nem elég gyorsan. A part felé toltam Józsuát.
– Erre még nem vagyok kész – ellenkezett. – Rémesen érzem magam.
– Kérdezd meg őket.
– András! – kiáltott oda. – Köszönöm, hogy idehoztál. És neked is, Péter.
– Anyósom kidobott? – kérdezte Péter. Kivetette a hálót, megvárta, míg leszáll, majd beleugrott a tóba, és magához húzta. Egyetlen apró hal volt benne. Kivette a hálóból és visszadobta. – Nőj még!
– Tudjátok, ki vagyok? – kérdezte Józsua.
– Hallottuk – felelte Péter. – András azt mondja, borrá változtattad a vizet. És meggyógyítottál vakokat meg nyomorékokat. Szerinte te hozod el a mennyek országát.
– Te mit gondolsz?
– Hogy az öcsém okosabb nálam, hát elhiszem, amit mond.
– Tartsatok velünk! Beszélünk az embereknek isten királyságáról. Ehhez segítség kell.
– Mit tehetünk mi? Csak halászok vagyunk.
– Gyertek velünk, és az emberek halászai lesztek.
András az öccsére nézett, aki még mindig vízben állt. Péter vállat vont, és a fejét ingatta. András rám nézett, vállat vont, és a fejét ingatta.
– Nem értik – fordítottam le Józsuának.

Így Józsua először evett, aludt, majd elmagyarázta, mi a fenét jelent az „emberek halásza”. És így lettünk heten.

– Ők a partnereink – magyarázta Péter, ahogy a parton siettünk. – Az ő tulajdonukban vannak a hajók, ahol Andrással dolgozunk. Nem terjeszthetjük az igét, ha ők nem mennek bele.
Egy másik faluba értünk, és Péter megmutatta a két testvért, akik éppen evezővillát illesztettek egy halászhajó szélére. Az egyik ösztövér, csontos volt, fekete hajjal és sodort szakállal: Jakab. A másik idősebb, nagyobb, puhább, a válla és mellkasa széles, keze és csuklója azonban vékony, kopasz feje búbját megfogta a nap, körülötte megmaradt barna hajába ősz szálak vegyültek: János.
– Egy tanács – mondta Péter Józsuának. – Ne hozd elő az emberek halásza dolgot. Nemsokára besötétedik, ha haza akarunk érni vacsorára, nem lesz időd megmagyarázni.
– Ja, csak mesélj a csodákról – értettem egyet –, a királyságról, egy kicsit a Szentlélekről, de azt is csak akkor, ha már rábólintottak. – Én még mindig nem értem azt a Szentlélek dolgot – mondta Péter. – Holnap átvesszük.
Ahogy ballagtunk a parton a testvérek felé, megzörrentek a közeli bokrok, és három rongycsomó állta el utunkat.
– Könyörülj rajtunk, rabbi!
Leprások.
(Itt el kell mondanom valamit: Józsua tanított engem a szeretet erejére meg minden, és tudom, hogy az Isteni Szikra ugyanaz bennük, mint bennem, úgyhogy nem kellett volna, hogy a leprások jelenléte zavarjon. Tudom, hogy a Törvény szerinti tisztátalanságuk igazságtalan, mint ahogy az, ahogy a bráhmanák kerülik az érinthetetleneket. Mivel elég sok tévét néztem, tudom, hogy manapság ti már nem is neveznétek őket leprásnak, nehogy belegázoljatok a lelkivilágukba. Azt mondanátok: „testrészproblémákkal küzdő”. Ezt mind tudom. Ennek ellenére, akármennyi gyógyítást láttam, a leprásoktól mindig kilelt a frász, ahogy mi héberek mondjuk.)
– Mit akartok? – kérdezte tőlük Józsua.
– Enyhítsd a szenvedésünk! – kérte egy női hangú rongycsomó. – Ott leszek, nézem a vizet, Jozsó – mondtam gyorsan.
– Segítek neki – ajánlkozott Péter.
– Gyertek ide – mondta nekik Józsua.
Odacsorogtak. Józsua a leprásokra tette a kezét, és nagyon halkan beszélt hozzájuk. Pár perc múlva, mialatt mi Péterrel egy parton guggoló békát néztünk nagyon feszülten, hallom, hogy Józsua azt mondja:
– Most menjetek, mondjátok meg a papoknak, hogy már nem vagytok tisztátalanok, bemehettek a Templomba. És mondjátok meg, ki küldött.
A leprások ledobták rongyaikat, és hálálkodva hátráltak. Teljesen normális embereknek tűntek, akik történetesen rongyokat viselnek. Mire Péterrel visszamentünk Józsuához, Jakab és János már ott voltak.
– Megérintettem azokat, akik tisztátalannak mondták magukat – mondta a testvéreknek. A mózesi törvény szerint immár ő is tisztátalan lett.
Jakab előrelépett, és római módon megragadta Józsua alkarját.
– Az egyikük a testvérünk volt.
– Tartsatok velünk – mondtam –, és az emberek evezővilla-készítőjévé teszünk.
– Mi van? – nézett rám Józsua.
– Azt csinálták, amikor jöttünk. Evezővillát. Ugye, hogy milyen hülyén hangzik?
– Jó, de ez nem ugyanaz.
És így lettünk kilencen.

Fülöp és Nátán elég pénzt kapott a tevékért, hogy megetethessük a tanítványokat és Péter családját, így aztán Péter visítós anyósa, Eszter megengedte, hogy maradjunk, már ha Bertalan kint marad a kutyákkal. Kapernaum lett a bázisunk, onnan tettünk egy-két napos kirándulásokat szerte Galileába, amiken Józsua prédikált és gyógyított. A mennyek országa eljövetelének híre gyorsan terjedt, és pár hónap után már tömegek hallgatták. Sábeszre mindig igyekeztünk visszaérni Kapernaumba, hogy Józsua tudjon tanítani a zsinagógában. Ez vonta magára először a rossz emberek figyelmét.
Egy római katona állította meg Józsuát, ahogy a közeli zsinagógába igyekezett szombat reggel. (A zsidók nem tehettek meg többet, mint ezer lépést péntek naplementétől szombat naplementéig, mármint egyszerre. Egy irányban. Nem kellett összeadni az egész napi lépéseket és megállni, amikor elérted az ezret. Akkor zsidók álltak volna mindenhol, várva a szombati naplementét. Rémes lett volna. Most hirtelen hálás vagyok, hogy a farizeusoknak ez nem jutott az eszébe.)
A római nem egyszerű légiós volt, hanem centurió, fején a bóbitás sisak, mellvértjén a légióparancsnoki sas. Magas fehér lovat vezetett, amit mintha csatára tenyésztettek volna. Öreg volt katonának, talán hatvan is, amikor levette sisakját, kiderült, hogy a haja tejesen ősz, de azért erősnek látszott, és oldalán a vékony, kurta kard pedig kifejezetten ijesztőnek. Nem ismertem fel, amíg azt nem mondta Józsuának tökéletes arámi nyelven:
– Názáreti Józsua, emlékszel rám?
– Justus – bólintott Józsua. – Széforiszból.
– Gaius Justus Gallicus – pontosított a katona. – Most Tiberiászban állomásozom, és már nem alparancsnok vagyok. Enyém a Hatodik Légió. A segítségedet kérem, József fia Józsua Názáretből.
– Mit tehetek? – nézett körül Józsua. Bertalant és engem kivéve az összes tanítványnak sikerült elosonni a római láttán.
– Láttam, amikor feltámasztottál egy halottat. Hallottam, miket csináltál Galileában, a gyógyításokat, csodákat. Van egy szolgám, aki beteg. Megbénult. Alig kap levegőt, és nem bírom nézni a szenvedését. Nem kérem, hogy megszegd a szombatot azzal, hogy eljössz Tiberiászba, de talán innen is meg tudod gyógyítani. – Azzal Justus térdre esett Józsua előtt. Római zsidónak ilyet sosem tett, sem azelőtt, sem azután. – Ő a barátom.
Józsua megérintette a római homlokát, és mint már annyiszor, láttam, ahogy a félelem kiszáll a katona arcából.
– Van hited, hát legyen – mondta Józsua. – Megvan. Állj fel, Gaius Justus Gallicus.
A katona elmosolyodott, majd felállt és Józsua szemébe nézett.
– Én keresztre feszítettem volna apádat, hogy megtaláljam annak a katonának a gyilkosát.
– Tudom.
– Köszönöm. – A centurió feltette sisakját, és felszállt a lovára. Aztán akkor először rám nézett: – Mi lett azzal a kis szívrabló lánnyal, aki mindig veletek volt?
– Összetörte a szívünket – dörmögtem.
Justus nevetett.
– Vigyázz magadra, Názáreti Józsua – mondta s ellovagolt.
– Az Úr legyen veled – szólt utána Józsua.
– Oké, Jozsó, szóval így mutatod meg, mi lesz a rómaiakkal a mennyek országában.
– Pofa be, Biff.
– Á, szóval átverted. Hazamegy és a barátja ugyanolyan beteg lesz.
– Emlékszel, mit mondtam neked a kolostor kapujában, Biff? Hogy ha valaki kopogtat, be kell engedni.
– Jézusom, megint példabeszéd! Hogy én mennyire utálom a példabeszédeket.

Tiberiász csak egy órányira volt Kapernaumtól, így reggelre már híre is jött, mi történt a helyőrségben: Justus szolgája meggyógyult. Még be sem fejeztük a reggelit, négy farizeus jelent meg Péter háznál. Józsuát keresték.
– Gyógyítottál sábeszkor? – kérdezte a legidősebb. Ősz szakálla volt, imasálat hordott a nyakában, és imaszíjat a felső karján meg a homlokán. (Felvágós majom. Mind kaptunk imaszíjakat, minden férfi, aki tizenhárom éves lett, de mind úgy tettünk, mintha elvesztettük volna pár hét után. Senki nem hordta. Ennyi erővel tábla is lóghatott volna a nyakadban: „Hé, ájtatos köcsög vagyok”. A homlokán egy apró doboz is volt, ököl nagyságú, amiben pergamenre írt imák voltak, de úgy nézett ki, mintha, szóval mintha valaki kis bőrdobozt szíjazott volna a fejére, na. Mondjak többet?)
– Klassz imaszíjak – dicsértem meg.
A tanítványok nevettek. Nátán tökéletesen utánozta a szamarat. – Megszegted a sábeszt – mondta a farizeus.
– Nekem szabad – felelte Józsua. – Isten Fia vagyok.
– Basszus – szisszent fel Fülöp.
– Így biztos hamar elfogadják a gondolatot – jegyeztem meg.

A következő sábeszkor egy elsorvadt kezű férfi jött a zsinagógához, ahol Józsua prédikált, és utána, miközben ötven farizeus figyelt sas szemekkel, akik azért jöttek, hátha valami majd történik, Józsua azt mondta a férfinak, bűnei meg vannak bocsátva. Majd meggyógyította a kezét.
Másnap a farizeusok úgy megrohanták Péter házát, mint keselyűk a dögöt.
– Csak Isten bocsáthatja meg a bűnöket – mondta az, akit vezetőjüknek választottak.
– Tényleg? – nézett rá Józsua. – Szóval ha valaki vétkezik ellened, nem bocsáthatsz meg neki?
– Csak Isten.
– Majd észben tartom. És most tűnés innen, hacsak nem azért jöttetek, hogy meghallgassátok az örömhírt.
Azzal Józsua bement Péter házába, és becsukta az ajtót.
– Szentségtörő vagy, József fia Józsua...
Én meg ott álltam a vén trotli előtt, és tudtam, hogy nem lenne szabad, de bemostam neki egyet. Nem szájon vágtam vagy ilyesmi, hanem pont az amulettet találtam el. A kis bőrdoboz kidurrant, pergamencsíkok lebegtek a földre. Olyan gyors voltam, szerintem azt hitte, természetfeletti erő volt. Mögötte a csoport felkiáltott, hogy nem tehetek ilyet, megérdemelném, hogy megkövezzenek, satöbbi satöbbi, amire végleg kijöttem a buddhista béketűrésből.
Megint bemostam neki. Az orrán találtam el.
Ettől összeesett. Két haverja elkapta, egy harmadik meg, aki elöl állt, az övébe nyúlt. Tudtam, hogy ha akarnának, lerohanhatnának, de nem hittem, hogy merik. Gyávák. Elkaptam azt, amelyik kést húzott elő, kicsavartam a kezéből, és a vaspengét Péter házának kövei közé szúrtam, letörtem, a nyelet meg visszaadtam.
– Tűnés – mondtam nagyon halkan.
Eltűnt az összes haverjával együtt. Bementem megnézni, hogy van Józsua meg a többiek.
– Tudod, Jozsó, szerintem ideje kiterjeszteni a területet. Itt már sok híved van. Talán átmehetnénk a tó túlsó partjára. Kis időre el Galileából.A pogányokhoz? – kérdezte Nátán.
– Biffnek igaza van – bólintott Józsua.
– És meg lesz írva – feleltem.

Jakabnak és Jánosnak csak egyetlen akkora hajója volt, amibe befértünk mind és Bertalan kutyái is, az pedig Magdalában horgonyzott, két óra járásra délre Kapernaumtól. Hát másnap kora reggel indultunk, hogy ne találkozzunk falusiakkal. Józsua úgy döntött, elviszi az örömhírt a pogányoknak, vagyis átmegyünk a tavon Gadara városába Dekapolisz államban. Mert azok ott vannak.
Ahogy Magdalában várakoztunk a parton, egy csoport nő vette körül Józsuát, akik mosni jöttek le, és kérték, hogy meséljen Isten országáról. Észrevettem egy fiatal adószedőt, aki a közelben ült az asztalánál egy nádernyő árnyékában. Józsuát hallgatta, de szeme a nők hátsóját vette sorra. Odaténferegtem.
– Elképesztő, nem? – kérdeztem.
– Ja, elképesztő. – Talán húszéves ha volt: vékony szálú, finom barna haj, ritka szakáll és világosbarna szem.
– Hogy hívnak, publikánus?
– Máté. Alfeus fia.
– Komolyan? Apámat is így hívják. Figyu, Máté, gondolom, te tudsz olvasni, írni meg ilyesmi, ugye?
– Persze.
– Nem vagy nős, ugye?
– El voltam jegyezve, de az esküvő előtt a lány szülei hozzáadták egy gazdag özvegyhez.
– Szomorú. Biztos összetört a szíved. Szomorú bizony. Látod azokat a nőket? Állandóan ilyenek lebzselnek Józsua körül. És a legjobb, hogy ő cölibátust fogadott. Egyik sem kell neki. Csak az emberiség megmentése és Isten országának eljövetele érdekli, ami persze minket is. De a nők... na érted.
– Csodálatos lehet.
– Ja, baromi. Dekapoliszba megyünk. Nem tartasz velünk?
– Nem lehet. Ennek a partnak én szedem az adóját.
– Ő a Messiás, Máté. A Messiás. Gondolj bele! Te meg a Messiás. – Nem is tudom.
– Nők. Mennyek országa. Arról hallottál, hogy a vizet borrá változtatta?
– Nekem itt kell...
– Ettél valaha szalonnát, Máté?
– Szalonnát? Azt disznóból csinálják, nem? Tisztátalan húst?
– Józsua a Messiás, és ő azt mondja, nem gond. Életedben nem ettél finomabbat, Máté. A nők imádják. Minden reggel szalonnát eszünk. A nőkkel. Komolyan.
– Be kell fejeznem a dolgom.
– Hát fejezd be! Jegyezz be valamit a kedvemért. – A válla felett áthajolva ráböktem néhány névre. – Találkozunk a hajónál, Máté.
Odamentem a parton, ahol Jakab és János megálltak a hajóval olyan közel, hogy be tudjunk gázolni odáig. Józsua megáldotta, majd visszaküldte a nőket mosni, egy példabeszéddel a pecsétekről.
– Uraim – szóltam. – Jakab, János, és ti, Péter és András. Idén nem kell az adótok miatt izgulni. Elintéztem.
– Tessék? – nézett rám Péter. – Honnan vettél annyi pénzt...? Megfordultam és Máté felé intettem, aki a parton szaladt felénk. – Ez a jóember Máté, az adószedő. Velünk tart.
Máté odaért mellém, és megpróbált levegőhöz jutni, közben vigyorgott, mint az idióta.
– Helló – köszönt erőtlenül a tanítványoknak.
– Isten hozott, Máté – üdvözölte Józsua. – A mennyek országában mindenkit szívesen látunk. – Azzal fejét csóválva megfordult és elindult a vízbe.
– Imád téged, kölyök – mondtam Máténak. – Imád.
És így lettünk tízen.

Józsua elaludt egy rakás halászhálón, Péter széles szalmakalapját az arcára húzva. Mielőtt letelepedtem, hogy én is szundítsak, elküldtem Fülöpöt a hajó végébe, hogy magyarázza el a mennyek országát és a Szentléleket Máténak. (Gondoltam, Fülöp jártassága a számokban jól jön egy adószedővel szemben.) A két testvérpár vezette a hajót, amely nagyon széles volt, a vitorlája meg kicsi, ezért nagyon, de nagyon lassú. Félúton járhattunk, amikor hallom Pétert:
– Nem tetszik ez nekem. Vihar lesz.
Egyből felültem és az égre néztem. Valóban, fekete felhők tornyosultak a dombok fölött, alacsonyak és gyorsak, és máris villámok kaparták a fákat. Még fel sem keltem, már átcsapott egy hullám a palánkon, és bőrig áztatott.
– Nem tetszik ez nekem – ismételte Péter, ahogy nekieredt az eső. – Vissza kéne fordulnunk. A hajó tele van, nem bírunk ki egy vihart.
– Nem jó, nem jó. Nem jó – kántálta Nátán.
Bertalan kutyái ugattak-vonítottak. Jakab és András megkurtították a vitorlát, és evezőt nyomtak a vízbe. Péter hátrament, hogy segítsen Jánosnak a kormánylapátnál. Újabb hullám csapott a fedélzetre, elsodorta Bertalan egyik tanítványát, egy rühes kis terriert.
A víz már boka fölött ért a hajó alján. Felkaptam egy vödröt, és nekiálltam kimerni. Intettem Fülöpnek, hogy segítsen, de őt meg elkapta a legintenzívebb tengeribetegség, amit valaha láttam, és máris a hajó oldalánál öklendezett.
Villám csapott az árbocba, mindent foszforeszkáló fehérre festve. A robbanástól csengett a fülem. Józsua egyik saruja ott úszott el mellettem.
– Végünk! – kiáltotta Bertalan. – Végünk!
Józsua hátratolta arcáról a kalapot, és körültekintett a káoszon.
– Ó, ti kishitűek.
Az ég felé intett, és a vihar elállt. Csak így. A fekete felhőket elszippantották a dombok, a háborgó víz lágyan ringott, a nap meg tűzött, ruháink gőzölögni kezdtek. Átnyúltam a csónak oldalán, és kiemeltem a kapálózó kutyust a vízből.
Józsua visszafeküdt, és letolta a kalapot.
– Az új fiú figyel? – kérdezte suttogva.
– Aha.
– És?
– Leesett az álla.
– Helyes. Ébressz fel, ha odaértünk!
Kicsivel Gadaran előtt keltettem, mert egy hatalmas termetű őrült várt ránk a parton. Habzott a szája, üvöltött, köveket dobált a vízbe, és néha bekapott egy marék sarat.
– Megállunk, Péter – mondtam. A vitorlát már leeresztettük, most eveztünk.
– Fel kéne keltenem a Mestert – vélte Péter.
– Semmi gond, enyémek a habzó szájú őrültek. – Azért gyengéden megrúgtam a Messiás lábát. – Jozsó, ezt látnod kell.
– Nézd, Péter – mutatott az őrültre András –, olyan a haja, mint neked. Józsua felült, hátratolta Péter kalapját, és a part felé nézett.
– Tovább.
– Biztos?
Kövek estek a csónakba.
– Ó, igen.
– Nagyon nagy – állapította meg a nyilvánvaló tényt Máté. – És őrült – Nátán sem akart lemaradni.
– Szenved – jelentette ki Józsua. – Menjünk tovább!
Emberfej nagyságú szikla csapódott az árbocnak, majd zuhant a vízbe. – Letépem a lábatokat, és fejbe rúglak titeket vele, ahogy vérezve másztok a földön – így az őrült.
– Biztos, hogy nem akarunk innentől inkább úszni? – kérdezte Péter, ahogy elhajolt egy szikla elől.
– Egy kis kellemes frissítő csobbanás a szunya után? – így Jakab. A hajó hátuljában felállt Máté, és megköszörülte a torkát.
– Mi egy szenvedő ember egy vihar lecsendesítéséhez képest? Ti nem ebben a hajóban voltatok?
– Tovább – mondta Péter, és mentünk tovább, Józsua és Máté meg a nyolc hitetlen szardarab, azaz mi többiek.
Amint a partra futottunk, Józsua kiugrott a csónakból. Egyenesen odament az őrülthöz, aki úgy nézett ki, mintha puszta kézzel össze tudná roppantani. Mocskos rongyok lógtak róla, szája vérzett a bekapott kövektől. Arca rángott és ki-kidudorodott, mintha férgek próbálnának szabadulni a bőre alól. Haja szanaszét állt, amitől tényleg hasonlított Péterre.
– Könyörülj rajtam! – mondta az őrült. Hangja zizegett, mintha sáskák lennének a torkában.
Kiugrottam a csónakból. A többiek némán követtek.
– Mi a neved, démon? – kérdezte Józsua.
– Mi legyen?
– Hát, nekem mindig is tetszett a Harvey.
– Micsoda véletlen – mondta az őrült. – A nevem Harvey.
– Nem szórakozol?
– De igen. A nevem Légió, merhogy sokan vagyunk itt bent.
– Kifelé, Légió! – parancsolta Józsua. – Ki ebből a melákból!
Volt a közelben egy disznócsorda, éppen disznólkodtak. (Nem, nem tudom, mit csináltak. Zsidó vagyok, csak annyit tudok a disznókról, hogy szeretem a szalonnát.) Légió fejéből nagy zöld izzás röppent ki, át a levegőn, le a disznók fejére, amik az orrukon keresztül beszívták. Egyből habzani kezdett a szájuk, és sáskahangot hallattak.
– Távozzatok! – parancsolta Józsua, a disznók meg mind belerohantak a tóba, nagy kortyokkal nyelték a vizet, és némi rugdosás után meg is fulladtak. Vagy ötven döglött disznó lebegett a vízben.
– Hogy köszönhetném meg? – kérdezte a nagy, habzó férfi, aki már nem habzott, de nagynak még nagy maradt.
– Mondd el a népednek, mi történt – felelte Józsua. – Mondd el, hogy Isten fia meghozta az örömhírt a Szentlélekről!
– De előbb kicsit mosakodj meg! – tanácsoltam.
Azzal elbillegetett, egy igazi óriás, még nagyobb, mint a mi Bertalanunk, és büdösebb is, amit pedig nem hittem volna. Mi letelepedtünk a parton, és kenyeret meg bort adtunk körbe, amikor hallottuk, hogy tömeg közeleg a dombok mögül.
– A hírek itt gyorsan járnak – jegyezte meg Máté, akinek örökké friss lelkesedése máris kezdett irritálni.
– Ki ölte meg a disznóinkat?!
A tömeg villát meg kaszát lengetett. Egyáltalán nem úgy néztek ki, mint akik az Evangéliumért jöttek.
– A rohadékok!
– Öljük meg őket!
– A hajóba – mondta Jozsó.
– Ó ti kishi... – Máté nem tudta befejezni, mert Bertalan elkapta, és a nyakánál fogva vonszolta a hajóhoz.
A két testvérpár már betolta a hajót, és mellig vízben állva vártak ránk. Most felhúzták magukat, Jakab és János fogta az evezőket, Péter és András meg minket húzott fel. Kihalásztuk Bertalan tanítványait a vízből, és éppen elindultunk, amikor megérkezett a kőzápor.
Mind Józsuára néztünk.
– Mi van? Ha zsidók lettek volna, az a disznódolog bejön. A pogányokat illetően még új vagyok.

Magdalában üzenet várt. Fülöp kibontotta a tekercset és elolvasta:
– Meghívó vacsorára Betániába a húsvét utáni hétre, Józsua. A szanhedrin egy vezető tagja szeretné, ha megtisztelnéd házát a jelenléteddel, és elbeszélgetnétek csodálatos tevékenységedről. Aláírás: Iban fia Jakan, Názáretből.
Mari férje. A köcsög.
– Micsoda első nap, mi, Máté? – néztem rá.

27. fejezet

Tegnap este az angyallal éppen másodszor néztük meg a Csillagok háborúját, amikor meg kellett kérdeznem:
– Te már voltál Isten színe előtt, igaz, Raziel?
Persze.
– Szerinted is olyan a hangja, mint James Earl Jonesnak?
– Az melyik?
– Darth Vader.
Raziel kicsit hallgatta, ahogy Darth Vader megfenyeget valakit.
– Ja, kicsit. Csak nem szuszog ennyire.
– És láttad Isten arcát?
– Ja.
– Fekete?
– Nem mondhatom meg.
– Fekete, mi? Ha nem az lenne, megmondanád.
– Nem mondhatom meg.
– Fekete.
– Nincs ilyen sisakja.
– Aha!
– Csak azt mondom, hogy nincs sisakja. Csak azt mondom.
– Tudtam!
– Nem akarom ezt nézni.
Raziel csatornát váltott. Isten (vagy valaki más az ő hangján) mondta:
– Itt a CNN.

Betszaidánál értünk Jeruzsálembe, a Tűfoka nevű kapunál, ahol csak lehajolva lehet átmenni, aztán ki az Arany kapun, át a Kidron-völgybe, majd az Olajfák hegyén át Betániába.
Hátrahagytuk a két testvérpárt meg Mátét, mert nekik dolguk volt, és Bertalant, mert bűzlött. A higiénia hiánya már Kapernaumban magára vonta a farizeusok figyelmét, most nem akartuk feszegetni a dolgot, mivel egyenesen az ellenség fészkébe sétáltunk be. Fülöp és Nátán velünk tartott, de ők meg az Olajfák hegyén maradtak egy Gecsemáné nevű tisztáson, ahol volt egy kis barlang meg egy olajbogyóprés. Józsua próbált meggyőzni, hogy én is maradjak, de nem engedtem.
– Nem lesz baj – erősködött. – Ez még nem az én időm. Jakan nem próbálkozik semmivel. Egyszerű vacsora lesz.
– Nem a biztonságod aggaszt, Jozsó. Marit akarom látni.
Tényleg látni akartam, de azért Józsua biztonsága is aggasztott. Eszem ágában sem volt a seggemen ülni.
Jakan a kapunál várt minket fehér köntösben, amelyet kék övvel kötött meg. Köpcös volt, de nem annyira kövér, mint vártam, és majdnem olyan magas, mint én. Hosszú, fekete szakállát a kulcscsont magasságában egyenesen levágta. Csúcsos vászonsapkát viselt, mint a farizeusok, úgyhogy azt nem tudtam megállapítani, kopaszodott-e. Az alóla kilógó haj sötétbarna volt, mint a szeme. A legijesztőbb és meglepőbb azonban a szemében csillogó értelem volt. Gyerekkorunkban még nem volt ott. Talán a Marival töltött tizenhét év alatt ragadt rá.
– Gyertek be, názáreti honfitársak. Isten hozott a házamban. Van itt néhány barátom, akik látni szeretnének titeket.
Egy nagy szobába vezetett, amibe Kapernaum bármelyik két háza befért volna. A padlót csempe borította, a szoba sarkában türkiz és vörös mozaikspirálok (képek persze nem). A hosszú, római stílusú asztalnál öten ültek, mind Jakanéhoz hasonló öltözékben. (A zsidóknál az asztal alacsony volt, az emberek párnára ültek.) Marit nem láttam. Egy szolgálólány nagy kancsóban vizet hozott, hogy megmoshassuk a kezünket.
– Ezt a vizet ne változtasd át, Józsua, rendben? – somolygott Jakan. – Borhan csak nem mosakodhatunk.
Aztán bemutatta a férfiakat, mindegyikük nevéhez egy-egy hangzatos cím társult, amit nem értettem, de ami biztosan azt jelezte, hogy egyszerre tagjai a szanhedrinnek és a farizeusok tanácsának. Csapda. Meghajoltak, aztán mentek a vízhez, hogy megmossák a kezüket, s közben mind nézték, ahogy Józsuával mosakodunk és imádkozunk. Végül is része volt a tesztnek.
Leültünk. A szolgálólány elvitte a korsókat és tálakat, majd bort hozott.
– Hallom, démont űztetek ki a szenvedőből Galileában – mondta a legidősebb farizeus.
– Ja, kellemes húsvéthetünk volt – feleltem. – És nektek?
Józsua megrúgott az asztal alatt.
– Igen, apám erejéből enyhítettem néhány szenvedőn, akiket démonok keserítettek.
Az „apám” szóra mind összerezzentek. Mozgást láttam az ajtóban Jakan háta mögött. Mari integetett, mint az őrült, de akkor megszólalt Jakan. Mindenki rá figyelt, Mari gyorsan elbújt.
– Vannak, akik azt mondják, Belzebub segített a démonok kiűzésében – hajolt előre Jakan.
– És hogy lennék rá képes? – kérdezte kissé mérgesen Józsua. – Hogyan fordulhatnék Belzebub segítségével Belzebub ellen? Hogyan harcolhatnék Sátánnal a Sátán ellen? A megosztott ház összedől.
– Hű, éhen halok – mondtam. – Lássuk a kaját!
– Isten lelkével űztem el a démonokat. A mennyek országa is így jön el.
Na ezt nem szívesen hallották. A francba, még én sem szívesen hallgattam, pláne itt. Ha Józsua azt állítja, elhozza a mennyek országát, ezzel azt állítja, ő a Messiás, ami az ő gondolkodásukban istenkáromlás, halálos bűn. Más volt másodkézből hallani, és megint más, hogy Józsua maga mondta ki az arcukba. Ő azonban szokás szerint nem ijedt meg.
– Egyesek szerint Keresztelő János a Messiás – szólt Jakan.
– Jánosnál nincs jobb ember – felelte Józsua. – De ő nem a Szentlélekkel keresztel.
Mind összenéztek. Gőzük sem volt, miről beszél. Józsua két éve hirdette az Isteni Szikrát – Szentlelket –, de ez új nézőpontja volt Istennek és az Ő országának. Változás. Ezek a bírák keményen megdolgoztak érte, hogy megtalálják a maguk helyét a hatalmi rendszerben, nem szívesen látták a változást.
Az asztalra étel került, megint imádkoztunk, aztán egy darabig csendben ettünk. Mari megint megjelent Jakan mögött az ajtóban, integetett, egyik kezét a másikon jártatta, és mondott valamit, amit le kellett volna olvasnom a szájáról. Akartam neki adni valamit, de kettesben. A jelek szerint Jakan megtiltotta neki, hogy belépjen.
– A tanítványaid nem mosnak kezet evés előtt! – horkant fel az egyik farizeus, egy kövér férfi, szeme fölött sebhely.
Asszem, Bertalanra gondolt.
– Nem attól lesz piszkos az ember, ami bemegy, hanem attól, ami kijön. – Józsua tört egy kis kenyeret és az olajos tálba mártotta.
– Úgy érti, a hazugság – segítettem.
– Tudom – mondta az öreg farizeus.
– Te másra gondoltál, undorítóbbra, valld be!
A farizeusok összenéztek, hogy „nem én jövök, te jössz”. Józsua lassan rágta a kenyeret:
– Minek mosni az urna külsejét, ha belül koszos?
– Ja, mint ti, rohadt kétszínűek! – tettem hozzá több lelkesedéssel, mint kellett volna.
– Ne segíts! – szólt rám Józsua.
– Bocsi. Finom a bor. Manischewitz?
A kiabálásom láthatóan felrázta őket. Az öreg farizeus azt mondta:
– Démonokkal társalogsz, Názáreti Józsua. Társadat, Lévit meg látták, hogy vért fakasztott egy farizeus orrából, és eltört egy kést, pedig hozzá sem ért.
Józsua rám nézett, majd rájuk, majd rám:
– Nem felejtettél el elmondani valamit?
– Emrodja volt, hát megütöttem. – (Emrod a bibliai szó az aranyérre.) Hallottam, hogy a másik szobában Mari vihog.
Józsua visszafordult a patkányokhoz.
– Lévi, akit Biffnek hívnak, Keleten tanulmányozta a harcművészeteket. Nagyon gyors, de nem démon.
– A meghívás vacsorára szólt, nem tárgyalásra – álltam fel.
– Ez nem tárgyalás – mondta nyugodtan Jakan. – Hallottunk Józsua csodáiról, és hallottuk, hogy megszegte a törvényt. Azt szeretnénk tudni, kinek a felhatalmazásával tette. Ha ez nem vacsora lenne, itt sem lennél. Erre magam is gondoltam, de Józsua visszanyomott a helyemre, és még két órán keresztül felelgetett a vádjaikra, példázatokat rögtönzött, és saját ájtatosságukkal harcolt ellenük. Miközben ő Isten szaváról beszélt, én végeztem egy kis bűvészmutatványt a kenyérrel meg a zöldségekkel, csak hogy idegesítsem őket. Mari megint megjelent az ajtóban, a bejárati ajtó felé integetett, és fenyegetőzött, hogy beveri a fejemet, amiért nem értettem meg hamarabb.
– Bocsánat, meg kell könnyeztetnem a kígyómat.
Kiléptem a bejárati ajtón. Amint becsuktam, egy vadul suttogó nő fröcsögő nyálesője borított be:
– Tehülyebaromállatmitgondoltálmitakrokmondanibazmeg? – és belebokszolt a karomba.
– És a csók?
– Hol beszélhetünk utána?
– Nem lehet. Fogd! – Egy kis bőrerszényt adtam neki. – Van benne egy pergamen, abból megtudod, mit kell tenned.
– Látni akarlak benneteket.
– Fogsz is, csak tedd, amit ez mond! Vissza kell mennem.
– Te dög. – Bele a karomba. Keményen.
Elfelejtettem, minek is mentem ki, és a karomat dörzsölve léptem be.
– Lévi, megsérültél?
– Nem, Jakan, csak néha meghúzom magam, amikor lerázom a szörnyeteget.
A farizeusok nem bírták a humoromat. Rájöttem, arra várnak, hogy vizet kérjek, és megint végigmenjek az egész kézmosásdolgon, mielőtt visszaülök az asztalhoz. Én meg álltam ott, dörgöltem a vállamat, és vártam. Mennyi ideig tarthat elolvasni az üzenetet? Hosszú időnek tűnt ott a tekintetük kereszttüzében, pedig biztos csak pár pillanat volt. Aztán jött: a sikoly. Mari sikoltott a szomszéd szobában, hosszan és magasan. A rémület, pánik és őrület virtuóz sikolya volt.
Lehajoltam, és Józsua fülébe súgtam:
– Csak figyelj rám! Nem is, inkább ne csinálj semmit! Semmit.
– De...
Ahogy a sikoly nem akart szűnni, a farizeusok úgy néztek ki, mintha forró szén pottyant volna az ölükbe. Marinak volt tüdeje, meg kell hagyni. Mielőtt Jakan reagálhatott volna, berontott – még mindig sikoltva –, szájából bájos zöld hab pezsgett, szeme sarkából vér folyt.
Belesikoltott Jakan arcába, forgatta a szemét, majd felugrott az asztalra, és hörögve lerugdalt minden egyes darab edényt, amelyek darabokra törtek a földön. Ekkor a szolgálólány rohant át a színen sikoltozva: – Démon szállta meg! Démon szállta meg! – És kirohant. Mari újra sikoltani kezdett, és ide-oda rohant az asztalon, közben még pisált is. (Jó ötlet, nekem eszembe sem jutott.)
A farizeusok Jakannal együtt a falhoz hátráltak. Mari most a hátán fetrengett az asztalon, csapkodott és hörgött, obszcén dolgokat visított, s közben fehér köpenyük elejét zöld habbal, vizelettel és vérrel fröcskölte le.
– Ördögök! Ördögök szállták meg! Sok ördög! – kiáltottam.
– Hét – mondta Mari két hörgés közt.
– Szerintem hét ördög – pontosítottam. – Te mit gondolsz, Jozsó?
Megragadtam Józsua haját, és megnyomtam a fejét, hogy bólintson. Amúgy se figyelt rá senki, mert Mari most lenyűgöző zöld habot lövellt ki a száján és a lába közül. (Még egy jó ötlet.) Aztán kicsit lenyugodva rángott, ugatott és káromkodott.
– Hát Jakan, kösz a vacsorát – mondtam. – Jól éreztük magunkat, de mennünk kell. – Gallérjánál fogva felrántottam Józsuát. Enyhén értetlen képet vágott. Nem rémültet, mint a vendéglátónk, csak értetlent.
– Várjatok! – kért Jakan.
– Fekélyes kutyapénisz! – hörögte Mari csak úgy, de szerintem mind tudtuk, kire gondol.
– Na jó, segítünk rajta – adtam meg magam. – Józsua, fogd meg az egyik kezét. – Előrelöktem, és Mari megragadta a csuklóját. Átmentem az asztal túloldalára, és megfogtam Mari másik kezét. – Ki kell vinnünk ebből a mocskos házból.
Mari körme a karomba vájt, ahogy felemeltem, majd végighúzta a körmét Józsua kezén is, mintha küzdene. Kivonszoltam az ajtón az udvarba.
– Legalább kicsit próbálkozz, Józsua! – sziszegte Mari.
Jakan meg a farizeusok odasereglettek az ajtóba.
– Ki kell vinnünk a pusztába, hogy biztonságban ki tudjuk űzni a démonokat! – kiáltottam. Kirángattam Marit, sőt tulajdonképpen Józsuát is az utcára, és a sarkammal berúgtam a súlyos kaput.
Mari azonnal ellazult és felállt. Zöld hab folyt le a ruhájáról.
– Még ne, Mari, majd ha messzebb leszünk.
– Disznóevő! Kecskebaszó!
– Ez az.
– Helló, Mari – szólalt meg Józsua, és végre segített cipelni.
– Szerintem tényleg jól ment, ahhoz képest, milyen kevés időnk volt rá – véltem. – Tudjátok, a farizeusok a legjobb szemtanúk.
– Menjünk a bátyám házába – súgta Mari. – Onnan üzenhetünk, hogy gyógyíthatatlan vagyok. – Majd hangosan: – Patkányszopó!
– Mari, már nem hallanak.
– Tudom. Hozzád beszéltem. Miért tartott tizenhét évig, hogy kimentsetek onnan?
– Jól áll neked a zöld, mondták már?
– Azt hiszem, ez nem volt etikus – jegyezte meg Józsua.
– Jozsó, démont színlelni olyan, mint a mustármag.
– Olyan? Hogy érted?
– Nem tudod, mi? Szerinted egyáltalán nem olyan, ugye? Na látod. Most már legalább tudod, hogy érezzük magunkat mi, amikor a dolgokat mustármaghoz hasonlítod.

Simon, a leprás házánál Józsua előrement, hogy Mari megjelenése ne rottyantsa ki a humuszt a testvéreiből. Márta nyitott ajtót.
– Salom, Márta. József fia Józsua vagyok Názáretből. Emlékszel rám a kánai menyegzőről? Elhoztam Mari nővéredet.
– Lássuk csak – dobolt körmével állán Márta, és emlékei után kutatott az éjszakai égen. – Te változtattad a vizet borrá? Isten Fia, ugye?
– Erre semmi szükség.
Kidugtam a fejem Józsua válla mögül:
– Adtam a nővérednek egy port, amitől minden vörös és zöld kijött belőle. Elég rémesen fest.
– Biztos az is jól áll neki – sóhajtott Márta csüggedten. – Gyertek be! Bevezetett. Megálltam az ajtónál, Józsua leült az asztal mellé a földre. Márta elvitte Marit hátra megmosni. A mi mércénkkel nagy ház volt, de azért nem akkora, mint Jakané. Simon mindenesetre jól kereshetett kovácsként. Csak nem láttam sehol.
– Gyere, ülj le! – mondta Józsua.
– Nem, kösz, jó itt.
– Valami baj van?
– Tudod, kinek a háza ez?
– Persze. Mari bátyjáé, Simoné.
Halkabban mondtam:
– A Leveprávás Sivimovonévé.
– Gyere, ülj le! Vigyázok rád.
– Nem, jó itt, köszi.
Ekkor Simon lépett be a másik szobából, rongyba csavart kezében egy korsó bor meg egy tálcán kupák. Arcát fehér ruha takarta, csak a szeme látszott ki, ami ugyanolyan tiszta és kék volt, mint Marié.
– Isten hozott benneteket, Józsua, Lévi. Ezer éve nem láttuk egymást. Amikor Mari apjának műhelyében lógtunk kiskorunkban, Simonnal is találkoztunk, de ő idősebb volt, akkor már apja mesterségét tanulta, és nem akart kisfiúkkal mutatkozni. Emlékeimben magas és erős volt, a leprától azonban meggörnyedt, akár egy öregasszony.
Simon letette a kupákat, és mindhármunknak töltött. Én nem mozdultam az ajtó mellől.
– Márta nem szeret felszolgálni – mentegetőzött. – Hallom, borrá változtattad a vizet Kánában.
– Simon, meg tudom gyógyítani a betegségedet, ha akarod – mondta neki Józsua.
– Milyen betegséget? – Leült szemben Józsuával. – Gyere, Biff, ülj le – paskolta meg maga mellett a párnát, én meg lekaptam a fejem, ha netán elszállnának az ujjai. – Jakan a húgomat használta, hogy csapdába csaljon benneteket?
– Nem volt valami nagy csapda – felelte Józsua.
– Számítottál rá? – kérdeztem megdöbbenten.
– Azt hittem, többen lesznek, az egész farizeus tanács. Azt akartam, hogy tőlem hallják, ne kémektől és pletykafészkektől. És kíváncsi voltam, lesznek-e ott szadduceusok.
Ekkor értettem meg, amit Józsua megtudott ebből: a szadduceusok, a papok nem vettek részt Jakan kis meglepetésében. Ők beleszülettek a hatalomba, nem ijedtek meg olyan könnyen, mint a munkásosztálybeli farizeusok. Márpedig a szadduceusok a szanhedrin tanács erősebb fele, ők parancsolnak a Templom őreinek. A papok támogatása híján a farizeusok méregfog nélküli viperák, legalábbis egyelőre.
– Remélem, nem hozzuk a farizeusok haragját a fejedre, Simon – mondta Józsua.
– Ne aggódj! – legyintett Simon. – Ide nem jön farizeus. Jakan retteg tőlem, és ha elhiszi, hogy Marit megszállta az ördög, és ha a barátai is elhiszik, szerintem már el is vált.
– Mari velünk jöhet Galileába – néztem Józsuára, aki meg Simonra nézett beleegyezésért.
– Azt csinál, amit akar.
– Ki akarok jutni Betániából, mielőtt Jakan észbe kap – jött át Mari a másik szobából. Egyszerű gyapjúruhát viselt, a haja még nedves volt. Saruján maradt egy kis zöld trutymó. Odajött, letérdelt a bátyja mellett, megölelte és megcsókolta a homlokát. – Ha jön vagy üzen, mondd neki, hogy még itt vagyok.
Éreztem, hogy Simon mosolyog a fátyol alatt.
– Szerinted bejön körülnézni?
– Gyáva – köpött Mari.
– Ámen – mondtam. – Hogy bírtad ki amellett a köcsög mellett ennyi ideig?
– Az első év után már nem akart velem lenni. Tisztátalan vagyok, tudjátok? Azt mondtam neki, hogy vérzek.
– Ennyi ideig?
– Persze. Szerinted szégyenbe hozza magát a farizeustanács tagjai előtt azzal, hogy a feleségükről kérdezget?
– Meg tudom gyógyítani a betegségedet, ha akarod, Mari – ajánlkozott Józsua.
– Milyen betegséget?
– Menjetek! – mondta Simon. – Majd üzenek, ha történik valami. Van egy barátom, aki meg elülteti Jakan fejében a gondolatot, hogy ha nem válik el Maritól, a szanhedrintagsága veszélybe kerül.
Simon és Márta integettek az ajtóból. Márta úgy nézett ki, mint nővére kisebb szelleme, Simon meg mint egy sima szellem.
És így lettünk tizenegyen.

Telihold volt, ahogy sétáltunk vissza Gecsemánéba, az ég tele csillagokkal. Az Olajfák hegyéről átláttunk a Kidron-völgyön a templomig. Fekete füst kígyózott az ég felé az áldozati tüzekből, amelyeket a papok éjjel-nappal vigyáztak. Mari kezét fogtam, ahogy átvágtunk az ősi olajfaligeten, ki a tisztásra a préshez, ahol táboroztunk. Fülöp és Nátán tüzet raktak, és két idegen üldögélt velük. Közeledtünkre mind felálltak. Fülöp furcsán meredt rám, először nem értettem, aztán eszembe jutott, hogy ő ott volt velünk Kánában, látta Józsuát és Marit táncolni. Azt hitte, megpróbálom lenyúlni Józsua nőjét. Elengedtem Mari kezét.
– Mester – dobta hátra sárga haját Nátán –, ezek az új tanítványok. Ő Tádé, ő meg Tamás, az ikrek.
Tádé odalépett Józsuához. Olyan idős és magas volt, mint én, foltozott gyapjúköntöst viselt, s kifejezetten cérnavékonynak nézett ki, mintha éhezne. Haja római szokás szerint rövidre volt vágva, de mintha valaki tompa kővel nyiszakolta volna. Ismerősnek tűnt.
– Hallottalak beszélni Jánosnál, rabbi. Két évig vele voltam. János követője, szóval onnan ismerem, habár nem emlékeztem, hogy találkoztunk volna. Ez megmagyarázta az éhező külsőt is.
– Isten hozott, Tádé – mondta neki Józsua. – Ők Biff és Mária Magdolna, barátok és tanítványok.
– Hívj csak Marinak! – mondta Mari.
Józsua odalépett a Tamás ikrekhez, aki tulajdonképpen egyetlen ember volt, fiatal, talán húszéves, szakálla még helyenként puha, ruhája finomabb bármelyikünknél.
– Tamás.
– Ne oda, Tamás Kettőn állsz – nyafogott Tamás.
Nátán félrevonta Józsuát, és kicsit túl hangosan suttogott a fülébe:
– Rajta kívül senki nem látja az ikertestvérét. Azt mondtad, legyünk kegyesek, hát nem mondtam meg neki, hogy őrült.
– Te is kegyelmet kapsz majd, Nátán.
– Akkor mi sem mondjuk meg neked – tettem hozzá.
– Isten hozott Tamás – ölelte meg a fiút Józsua.
– És Tamás Kettő – mondta Tamás.
– Elnézést. Isten hozott, Tamás Kettő – mondta Józsua a semmibe. – Gyertek velünk Galileába terjeszteni az örömhírt.
– Nem ott van, itt van – mutatott egy másik, ugyanolyan üres pontra Tamás.
És így lettünk tizenhárman.

Visszaúton Kapernaumba Mari mesélt az életéről, az elfojtott álmairól, a gyerekéről, aki a házassága első évében meghalt. Láttam, hogy Józsuát megrázza a hír, és tudtam, arra gondol, ha nem utazunk el Keletre, megmenthette volna.
– Utána Jakan már a közelembe sem jött – folytatta Mari. – A baba halála után véreztem, és ő úgy tudja, el sem állt. Azóta attól retteg, nehogy azt higgyék, átok ül a házon, úgyhogy csak kifelé vannak hitvesi kötelességeim. Kétélű kard ez neki. Kötelességtudóan eljárok a zsinagógába meg az Asszonyok udvarába a Templomban, de ha tudnák, hogy közben vérzem, kiűznének, talán meg is köveznének, Jakan pedig megszégyenülne. Ki tudja, most mit fog tenni.
– Elválik – jelentettem ki. – Ha meg akarja őrizni a méltóságát a farizeusok és a szanhedrin előtt, kénytelen lesz.
Furcsa módon Józsuát kellett vigasztalnom Mari elveszett gyereke miatt. Mari évek óta élt a veszteséggel, elsiratta, hagyta begyógyulni a sebet, amennyire be lehet, Józsuának viszont friss volt. Lemaradva ballagott mögöttünk, kerülte az új tanítványokat, akik izgatott kutyakölykökként ugrálták körül. Sejtettem, hogy az apjával beszél, és hogy nem jól alakul.
– Beszélj vele! – unszolt Mari. – Nem az ő hibája. Isten akarata volt.
– Pontosan ezért érzi felelősnek magát.
Marinak még nem beszéltünk a Szentlélekről, a mennyek országáról, és a sok változásról, amit Józsua hozni akart az emberiségnek és azoknak, akik néha összeütközésbe kerültek a Tórával.
– Beszélj vele!
Hát lemaradtam, elment mellettem Fülöp és Tádé, akik próbálták megmagyarázni Nátánnak, hogy amikor ujját a fülébe dugva beszél, a saját hangját hallja, és nem Istenét. Elhaladtam Tamás mellett, aki élénken beszélgetett az üres levegővel.
Egy darabig csak ballagtam Józsua mellett, és amikor végre megszólaltam, igyekeztem közömbös hangot megütni:
– Keletre kellett menned, Józsua. Most már te is tudod.
– Nem lett volna muszáj pont akkor. Gyávaságból tettem. Olyan rossz lett volna megvárni Mari esküvőjét? Látni a gyerekét?
– Igen, olyan rossz. Mindenkit nem menthetsz meg.
– Te tudtál aludni ez alatt a húsz év alatt?
– És te? A múltat nem változtathatod meg, úgyhogy csak elpazarolod a jelent a bűntudatra. Ha nem használod, amit Keleten tanultál, hát tényleg semmi értelme, hogy elmentünk. Talán valóban gyávaság volt elhagyni Izraelt.
Az arcom elzsibbadt, ahogy kiszaladt belőle a vér. Komolyan én mondtam ezt? Csendben mentünk tovább, egymásra sem néztünk. Számoltam a madarakat, hallgattam a tanítványok mormolását, néztem Mari fenekét a ruhája alatt, de még ezt a látványt sem élveztem igazán.
– Hát én már jobban érzem magam – szólalt meg Józsua. – Kösz, hogy felvidítottál.
– Örülök, hogy segíthettem.

Az ötödik nap reggelén érkeztünk meg Kapernaumba. Péter meg a többiek már hirdették az örömhírt a Galileai-tenger partján, így ötszázan vártak ránk. Józsua és köztem elmúlt a feszültség, az út többi része kellemesen telt, ha másért nem, hát mert Mari nevetett, és ugratott minket. Újra irigy lettem Józsuára, de már nem olyan keserűen. Ez már nem a megszakadt szív agóniája volt, inkább egy távoli veszteség ismerős bánata. Magukra is tudtam hagyni kettejüket, és másokkal beszéltem, másra gondoltam. Mari szerette Józsuát, az biztos, de engem is szeretett, és nem lehetett megmondani, hová vezet ez. Józsua követőiként máris elvágtuk magunk a normális élet elvárásaitól. A házasság, otthon, család nem volt része a választott életnek, Józsua ezt világosan tanítványai értésére adta. Igen, volt köztük nős, néhányan a feleségükkel az oldalukon prédikáltak, de az különböztette meg őket a tömegtől, akik majd Józsua nyomába szegődnek, hogy leléptek életük útjáról azért, hogy hirdessék az Igét. Marit nem Józsua vette el tőlem, hanem az Ige.
Habár Józsua éhes és fáradt volt, beszélt a tömeghez. Várták őt, nem akart csalódást okozni nekik. Beült Péter egyik csónakjába, kijjebb eveztetett, hogy mindenki jól lássa, és két órán keresztül mesélt nekik a mennyek országáról.
Amikor befejezte a beszédet és hazaküldte őket, két újonnan érkezett várakozott a tanítványok között. Az egyik sima arcú volt, és haja sisakként borult a fejére; a másik copfba fonta hosszú haját, oly módon, amit a görögöknél láttam. Habár nem viseltek ékszert, és a ruhájuk sem volt különleges, érződött rajtuk a gazdagság. Hatalomnak tippeltem, de ha az is volt, nem a farizeusok hatalma. Lehet, hogy csak a magabiztosság. A hosszú hajú odament, és letérdelt Józsua előtt.
– Hallottuk, amit a mennyek országáról mondtál, rabbi, és szeretnénk csatlakozni hozzád. Segítünk terjeszteni az Igét.
Józsua sokáig nézte, mosolygott, majd megfogta a férfi vállát, és felemelte.
– Állj fel! Isten hozott benneteket, barátaim.
Az idegen láthatóan nem értette a dolgot. Visszanézett a barátjára, majd rám, mintha én meg tudnám magyarázni.
– Ő Simon – intett a barátja felé. – Az én nevem Iskarióti Júdás.
– Tudom, kik vagytok – felelte Józsua. – Már vártalak benneteket. És így lettünk tizenöten: Józsua, Mari, én; Bertalan, a cinikus; Péter és András, János és Jakab, a halászok; Máté, az adószedő; Kánai Nátán, a fiatal dilinyós; Fülöp és Tádé, Keresztelő János követői; Tamás, az Ikrek, aki őrült volt; és a zélóták, a kánaánita Simon és Iskarióti Júdás. Tizenöten indultunk el Galileába hirdetni a Szentlelket, a mennyek országának eljövetelét és az örömhírt, hogy Isten Fia megérkezett.

28. fejezet

Józsua három évig prédikált, néha háromszor egy nap, s noha voltak hullámhegyek és hullámvölgyek, sosem tudtam megjegyezni a beszédeket szóról szóra, de itt a lényege, amit szinte mindig elmondott:
Legyetek kedvesek az emberekhez, még a rohadékokhoz is.
És ha:
a) hiszitek, hogy Józsua Isten Fia (és)
b) azért jött, hogy megváltson benneteket a bűntől (és)
c) elfogadjátok, hogy a Szentlélek bennetek van (kisgyerekké lesztek, mondja ő) (és)
d) nem gyalázzátok a Szentlelket (lásd c)
akkor:
e) örökké éltek
f) egy kellemes helyen
g) valószínűleg a mennyben.
De ha:
h) vétkeztek (és/vagy)
i) álszentek vagytok (és/vagy)
j) az anyagi javakat többre tartjátok az embereknél (és)
k) nem teszitek az a, b, c és d pontokat,
akkor:
l) baszhatjátok.

Ez volt az üzenet lényege, amit Józsuának adott az apja annak idején, és ami olyan tömör volt, hogy az már durva, de ha pár százszor meghallgattad, kezdted érteni.
Ezt tanulta, ezt tanította, ezt adtuk tovább az embereknek Galilea városaiban. Nem mindenkinek ment jól amúgy, és volt, akinek nagyon nem. Egyik nap Józsua, Mari meg én éppen visszatértünk Kánából, és mit kell látnunk: Bertalan ül a kapernaumi zsinagóga előtt, és az előtte félkörben ülő kutyáknak prédikál. A kutyákat teljesen lekötötte, igaz, hogy Bertalan egy nagy húsdarabot viselt a fején kalap gyanánt, úgyhogy nem biztos, hogy a szónoki képességének szólt a figyelem.
Józsua lekapta Bertalan fejéről a húst és az utcára dobta, ahol tucatnyi kutya hirtelen megtalálta a hitét.
– Bertalan, Bertalan, Bertalan – rázta meg a behemót vállát Józsua. – Ne add a kutyáknak azt, ami szent! Ne dobj gyöngyöt a disznók elé! Elpazarolod Isten Igéjét.
– Nincs gyöngyöm. Nem vagyok földi tulajdonok rabja.
– Ez egy metafora, Bertalan – mondta Józsua fapofával. – Azt jelenti, hogy ne add Isten Igéjét azoknak, akik nincsenek rá felkészülve. – Mint amikor vízbe fojtottad a disznókat Dekapoliszban? Mert nem voltak rá felkészülve?
Józsua segítségkérőn rám nézett, én csak vállat vontam.
– Pontosan, Bertalan – mondta Mari. – Érted te.
– Ó, akkor miért nem ezt mondod? Oké, srácok, megyünk hirdetni az igét Magdalába. – Azzal Bertalan felállt, és elvezette tanítványai falkáját a tó felé.
Józsua ránézett Marira.
– Egyáltalán nem így értettem.
– De igen – felelte Mari, és elment megkeresni Johannát meg Zsuzsannát, a két nőt, akik csatlakoztak hozzánk, és éppen az igehirdetést gyakorolták.
– Nem így értettem – mondta nekem Józsua.
– Meg tudtad valaha is győzni bármiről?
A fejét rázta.
– Akkor mondj áment, és nézzük meg, mit főzött Péter felesége. A tanítványok Péter háza előtt ültek fatuskókon, amelyeket egy tűzgödör körül körbe raktak le. Mind maguk elé néztek, láthatóan valami komor imát mormoltak. Még Máté is ott volt, pedig neki Magdalában kellett volna adót szednie.
– Mi a baj? – kérdezte Józsua.
– Keresztelő meghalt – felelte Fülöp.
– Hogy? – Józsua lerogyott a Péter melletti tönkre, és nekidőlt Péternek.
– Az előbb beszéltünk Bertalannal – mondtam. – Egy szót se szólt.
– Csak most tudtuk meg – mondta András. – Máté hozta a hírt Tiberiászból.
Amióta beállt közénk, most először láttam Máté arcát fáradtnak. Tíz évet öregedett az elmúlt pár órában.
– Heródes lefejeztette – mondta.
– Azt hittem, Heródes fél Jánostól – mondtam. Azt pletykálták, hogy Heródes azért nem öli meg Jánost, mert attól fél, hogy ő a Messiás, és retteg Isten haragjától.
– A mostohalánya kérésére tette – mondta Máté. – János egy tinédzser ringyó miatt halt meg.
– Hát ha nem volna halott, belehalna az iróniába – véltem. Józsua csak bámult maga elé, imádkozott vagy gondolkodott, nem tudom. Végül megszólalt:
– János követői olyanok lesznek, mint gyermekek a sivatagban.
– Szomjasak? – így Nátán.
– Éhesek? – így Péter.
– Kanosak? – így Tamás.
– Nem, ti hülyék, elveszettek. Elveszettek! – keltem ki magamból. – Jesszusom, ezt a bandát.
Józsua felállt.
– Fülöp, Tádé, menjetek el Júdeába, mondjátok meg János követőinek, hogy szívesen látjuk őket. Mondjátok meg, hogy János munkája nem volt hiábavaló. Hozzátok őket ide.
– De Mester, Jánosnak több ezer híve van – akadékoskodott Júdás. – Ha idejönnek, hogy etetjük őket?
– Új fiú – csóváltam a fejem.
Másnap szombat volt, hát reggel mind elindultunk a zsinagógába, amikor egy finom ruhás öregember rohant ki a bokrok közül, és Józsua lábához vetette magát.
– Ó, rabbi! Magdala vezetője vagyok. A legkisebb lányom meghalt. Az emberek azt mondják, meg tudod gyógyítani a betegeket és feltámasztani a halottakat. Segítesz nekem?
Józsua körülnézett. Fél tucat farizeus figyelt minket itt is, ott is. Péterhez fordult.
– Ma te hirdesd az Igét a zsinagógában. Én segítek ennek az embernek.
– Köszönöm, rabbi – hálálkodott a gazdag, azzal sietve elindult, és integetett, hogy kövessük.
– Hová megyünk?
– Csak Magdalába – felelte.
– Az messze van – mondtam Józsuának. – Szombaton nem mehetünk olyan messze.
– Tudom.
Ahogy áthaladtunk a parton sorakozó falvakon, az emberek kijöttek a házaikból és követtek bennünket, ameddig mertek, de láttam, hogy az öregek, a farizeusok is figyelnek bennünket.
A vezető háza magdalai mércével nagynak számított, a lányának saját szobája volt. A férfi bevezette Józsuát oda, ahol a lány feküdt.
– Kérlek, mentsd meg, rabbi.
Józsua lehajolt, és megvizsgálta a lányt.
– Menj ki! – mondta az öregnek. – Ki a házból. – Amikor az engedelmeskedett, Józsua rám nézett. – Nem halt meg.
– Mi?
– Ez a lány alszik. Talán erős bort adtak neki, vagy altatóport, de nem halt meg.
– Szóval csapda?
– Én sem láttam előre. Azt akarják, hogy támasszak fel egy halottat, gyógyítsam meg, amikor pedig csak alszik. Istenkáromlás és gyógyítás, ráadásul szombaton.
– Akkor hadd támasszam fel én. Ha csak alszik, én is fel tudom.
– Téged is hibáztatnának. Akkor te lennél a célpont. Az itteni farizeusok ezt nem maguktól eszelték ki.
– Jakan?
Jozsó bólintott.
– Hívd be az öreget, és keríts annyi szemtanút, amennyit csak tudsz! Farizeusokat is. Csinálj nagy hűhót!
Amikor ötven embert összetereltem a házba és a ház köré, Jozsó közölte:
– Ez a lány nem halott, csak alszik, te ostoba vén bolond! – Azzal megrázta a lányt, aki felébredt, és a szemét dörgölte. – Ügyelj az erős borodra, öreg! Örülj, hogy nem vesztetted el a lányodat, de butaságoddal megszegted a szombat törvényét.
Azzal Józsua kiviharzott, én meg követtem. Az utcán megkérdezte:
– Szerinted bevették?
– Nem.
– Szerintem se.

Reggel egy római katona jött Péter házához egy üzenettel. Álmomból vert fel a kiáltozás:
– Csak Názáreti Józsuával beszélhetek! – makacskodott valaki latinul.
– Vagy velem beszélsz, vagy soha többé senkivel – mondta neki valaki (aki nyilván nem vágyott hosszú életre). Egy pillanat alatt felkeltem, köntösömet meg sem kötve szaladtam ki. Péter házának sarkát megkerülve Júdás állt egy légionáriussal szemben. A katona már majdnem kihúzta a kardját.
– Júdás! – kiáltottam. – Vissza!
Odaálltam közéjük. Tudtam, hogy a légionáriust könnyedén leszerelhetem, de a légiót, ami követné, már nem.
– Ki küldött, katona?
– Gaius Justus Gallicus üzenetét hozom, a Hatodik Légió parancsnokáét József fia Józsuának Názáretből. – Vállam fölött Júdásra nézett. – De a parancsom nem tiltja meg, hogy megöljem ezt a kutyát, ha az utamba áll.
Júdás felé fordultam, akinek arca lángolt a dühtől. Tudtam, hogy kést hord az övében, bár Józsuának nem mondtam meg.
– Justus a barátunk, Júdás.
– A zsidónak egy római sem a barátja – felelte, meg sem próbálva suttogni.
Ekkor megértettem, hogy Józsua még nem győzte meg új, zélóta szerzeményünket a minden ember iránti megbocsátásról, és azt is megértettem, hogy meg fogja öletni magát, hát gyorsan Júdás tunikája alá nyúltam, megragadtam a heréjét, megszorítottam, csak egyszer, de gyorsan és nagyon erősen. Mellemre buggyant a nyál a szájából, szeme kifordult,és eszméletlenül rogyott térdre. Elkaptam és leengedtem a földre, hogy ne verje be a fejét. Aztán a rómaira néztem:
– Van ilyen nála, csak úgy elájul. Na, keressük meg Józsuát!

Justus három üzenetet is küldött Jeruzsálemből: Jakan valóban elvált Maritól; a farizeus tanács összeült, és azt tervezik, hogy megöletik Józsuát; Heródes Antipas hallott Józsua csodáiról, és attól tart, hogy ő Keresztelő János megtestesülése. Justus csak egy szót fűzött hozzá: óvatosan.
– El kell rejtőznöd, Józsua – győzködte Mari. – Hagyd itt Heródes területét, amíg letisztulnak a dolgok! Menj el Dekapoliszba, prédikálj a pogányoknak! Fülöp Heródes nem szereti a bátyját, az ő katonái nem fognak háborgatni. – Mari időközben maga is szenvedélyes prédikátor lett, mintha a Józsua iránti szenvedélyét az Igében élte volna ki.
– Még nem – felelte Józsua. – Nem, amíg Fülöp és Tádé vissza nem térnek János híveivel. Nem hagyom őket itt elveszetten. Kell tartanom még egy szentbeszédet, egy utolsót, ami élteti az elveszetteket, amíg nem vagyok itt. Amint ezt megvan, elhagyom Galileát.
Marira néztem, aki bólintott, hogy Tedd, amit kell, csak védd meg. – Akkor írjuk meg a szövegét! – mondtam.
Mint minden nagy beszéd, a hegyibeszéd is úgy hangzik, mintha spontán született volna, pedig Józsuával egy hétig dolgoztunk rajta: ő diktált én meg írtam. (Kitaláltam egy módszert, hogy ne kelljen tintát meg tintatartót cipelnem: vékony faszenet fogattam két fadarab közé, azzal írtam.) Dolgoztunk Péter háza előtt, kint a csónakban, még a hegyoldalon is, ahol majd elmondja. Józsua nagy részt akart szentelni a házasságtörésnek, amit, ezt csak most értettem meg, a Marival való kapcsolata ihletett. Habár Mari elhatározta, hogy cölibátusban él, csak az igehirdetésnek, szerintem Józsua le akarta szögezni a dolgot, biztos, ami biztos.
– Írd, hogy: „Ha a férfi szívében vággyal néz a nőre, házasságtörést követ el.”
– Komolyan ezt akarod? És ilyesmit is: „Ha egy elvált nő újra férjhez megy, házasságtörést követ el”?
– Igen.
– Ez durva. Olyan farizeusos.
– Van a fejemben egy pár konkrét eset. Mit írtál eddig?
– „Bizony mondom néktek”... tudom, hogy szereted azt mondani, „bizony”, amikor a házasságtörésről beszélsz... szóval „Bizony mondom néktek, ha a férfi olajat ken a nő testére, és négykézláb hajtja és ugattatja, miközben megismeri, ha tudjátok, hogy értem, akkor házasságtörést követ el, és bizony, ha a nő ugyanezt eljátssza vele, akkor ő maga is felugrott a házasságtörés szamárvontatású kocsijára. És ha a nő úgy tesz, mintha hatalmas királynő volna, a férfi meg egy rabszolga, akit a nő megalázó neveken szólít és kényszeríti, hogy nyalja őt, akkor bizony bűnbe estek, mint a kutyák, s jaj annak a férfinak, aki úgy tesz, mintha hatalmas királynő volna, és...”
– Elég, Biff.
– De pontos akarsz lenni, nem? Nem szeretnéd, hogy az emberek töprengjenek, hogy „Hé, ez most házasságtörés, vagy nem? Tudod, mit? Fordulj hasra!”
– Nem hinném, hogy a pontos leírás jó ötlet.
– Oké. És ez: „Ha a férfi és a nő vacakolnak az izéikkel, akkor több mint valószínű, hogy házasságtörést követnek el, legalábbis gondolkodnak rajta”?
– Na, ennél azért pontosabban.
– Ugyan már, Jozsó, ez nem olyan egyszerű, minta „Ne ölj”. Ott van hulla, tehát van bűn, nem igaz?
– Igen, a házásságtörés sikamlós téma.
– Ja, ja... Hé, egy sirály!
– Biff, én értékelem, hogy szóvivője akarsz lenni a kedvenc bűnödnek, de nekem most nem ez kell, hanem hogy segíts megírni a szentbeszédet. Mi van az üdvözültekkel?
– Tessék?
– A boldogokkal.
– Azt írtuk: „Boldogok, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot; boldogok a lelki szegények; a tiszta szívűek; akik sírnak; a szelídek; a...” Várj! Mit adunk a szelídeknek?
– Lássuk csak, ööö, itt van: „Boldogok a szelídek, mert azt mondjuk nékik: 'bravó'!”
– Hát ez elég gyenge.
– Ja.
– Örököljék a szelídek a Földet!
– De azt már a síróknak adtad, nem?
– A francba velük, legyen a szelídeké!
– Oké. A Föld a szelídeknek. Megvan. Boldogok, akik békét teremtenek. Meg az irgalmasok is. Ennyi.
– Ez mennyi?
– Hét.
– Kevés. Kell még egy. És a seggfejek?
– Nem, Jozsó, seggfejeket ne. Eleget tettél már a seggfejekért. Ott van Nátán, Tamás...
– Boldogok a seggfejek, mert... ööö... nemtom... sose csalódnak?
– Nem, ami sok, az sok. Seggfejeket nem. Ne már, Jozsó, miért nem lehetnek nálunk erősek is? Miért jutnak nekünk a szelídek, csórók, elnyomottak és kiakadtak? Miért nem lehetnek mellettünk, csak egyszer, a nagy, hatalmas gazdagok kivont karddal?
– Mert nekik nincs szükségük ránk.
– Jó, de „Boldogok a seggfejek” akkor is kizárt.
– Akkor ki legyen?
– Paráznák?
– Nem.
– És a rejszolók? Kapásból öt-hat tanítványon segítenél.
– Rejszolók se. Megvan. Boldogok, akiket az igazságért üldöznek.
– Ez már jobb. És mit kapnak?
– Gyümölcskosarat.
– A szelídek kapják az egész Földet, ezek meg gyümölcskosarat? – Akkor a mennyek országát.
– Azt minden szegény megkapja.
– Mindenki valamit.
– Jó, akkor „osztoznak a mennyek országán”. Megvan.
– De adhatjuk a gyümölcskosarat a seggfejeknek.
– A SEGGFEJEKNEK SEMMIT!
– Bocs. Csak sajnálom őket.
– Te mindenkit sajnálsz, Józsua. Ez a munkád.
– Igaz is. Elfelejtettem.
Alig pár órája fejeztük be a szöveget, s Fülöp meg Tádé már vissza is tért Júdeából János háromezer hívével. Józsua a Kapernaum feletti hegyoldalra hívta őket, majd beküldte a tömegbe a tanítványokat, hogy keressék meg a betegeket, és hozzák őket oda hozzá. Egész délelőtt gyógyított, délután pedig összehívott minket a hegy alatti forrásnál.
– Még legalább ezren jöttek Galileából, Józsua, és éhesek – mondta Péter.
– Mennyi ételünk maradt?
– Öt cipó és két hal – hozta oda a kosarat Júdás.
– Az elég, de több kosár kell. És száz önkéntes, aki szétosztja az ételt. Te, Nátán, Bertalan és Tamás kerestek ötven-száz embert, akiknek van saját kosaruk. Idehozzátok őket. Mire visszaértek, lesz ennivaló.
Júdás ledobta a kosarat.
– Öt cipónk van! Azt hiszed...
Józsua csendre intette, mire a zélóta azonnal elhallgatott.
– Júdás, ma láttad a sántát járni, a vakot látni és a süketet hallani. – Plusz a vakot hallani és a süketet látni – tettem hozzá.
Józsua rám meredt, majd folytatta:
– A hívek etetése sem sokkal nehezebb.
– De hát öt cipóból! – kiabált Júdás.
– Júdás, volt egyszer egy gazdag ember, aki hatalmas pajtákat és csűröket építtetett, hogy gazdagsága gyümölcsét élete alkonyán is élvezni tudja. Ám azon a napon, amikor elkészültek a raktárak, az Úr azt mondta: „Hé, szükségünk van rád itt fent.” Mire a gazdag azt mondta: „A picsába, meghaltam.” Szóval mi haszna lett az egészből?
– He?
– Ne aggódj amiatt, mit fogsz enni.
Nátán, Bertalan és Tamás elindultak, de Mari megragadta Nátánt.
– Nem. Senki nem megy sehová, amíg meg nem ígéred, hogy a beszéd után elbújsz.
– Hogyan bújhatnék el, Mari? – mosolygott Józsua. – Akkor ki terjeszti az Igét? Ki gyógyítja a betegeket?
– Mi – felelte Mari. – Ígérd meg! Elmész a pogányok földjére, el Heródes karmai elől, amíg a dolgok le nem csendesednek. Ígérd meg, vagy nem mozdulunk.
Péter és András támogatólag Mari mögé lépett. János és Jakab is bólogattak.
– Legyen – mondta Józsua. – De most etessük meg az éhezőket!
És megetettük őket. A cipók és a halak megsokszorozódtak, a környező falvakból korsók érkeztek, amiket megtöltöttünk vízzel, majd levittük a hegyoldalra, és közben a helyi farizeusok morcosan figyeltek és kémkedtek, de nem mulasztották el a gyógyításokat, nem mulasztották el a hegyibeszédet, és hírét vitték Jeruzsálembe.
Utána a forrásnál összeszedtem a maradék kenyeret, hogy magunkkal vigyük, amikor Józsua jött fejére húzott kosárral, amit hozzám érve leemelt.
– Amikor azt mondtuk, bújj el, valami kevésbé feltűnőre gondoltunk, Józsua. Apropó, klassz beszéd volt.
Józsua segített összeszedni a földre szóródott kenyeret.
– Beszélni akartam veled, de csak úgy tudtam eljönni a tömegből, hogy a fejemre húztam a kosarat. Nem megy nekem az alázatosságról prédikálni.
– Nagyon is jó vagy benne. Az emberek sorban állnak, hogy hallják.
– Hogyan mondhatom, hogy az alázatosak megdicsőülnek, és a megdicsőültek meg lesznek alázva, miközben ezrek dicsőítenek engem?
– Bódhiszattva, Jozsó. Emlékezz Gáspár mit tanított a bódhiszattváról! Neked nem kell alázatosnak lenned, mert te megtagadod a saját felemelkedésed azzal, hogy másoknak elhozod az örömhírt. Te nem vagy része az alázatkörnek.
– Igaz is. – Elmosolyodott.
– De most, hogy említed, tényleg kicsit kétszínű dolog.
– Nem vagyok rá büszke.
– Akkor semmi gond.

Aznap este, amikor mind összegyűltünk Kapernaumban, Józsua odahívott bennünket a tűzhöz Péter háza előtt, és ahogy hálaimát mondott, néztük a tavon tükröződő nap haldokló aranyát.
Aztán azt kérdezte:
– Oké, ki akar apostol lenni?
– Én, én! – jelentkezett Nátán. – Mi az, hogy apostol?
– Aki drogot csinál – mondtam.
– Én, én! Én akarok drogos lenni.
– Én is kipróbálnám – mondta János.
– Az az apotekárius – mondta Máté. – Az kever porokat meg gyógyszereket. Az apostol azt jelenti: „elküldeni”.
– Na, milyen fogás volt ez a srác? – böktem Mátéra.
– Úgy van – bólintott Józsua –, az apostol egy hírnök. Terjesztenetek kell az üzenetet, hogy elérkezett Isten országa.
– Most nem azt csináljuk? – kérdezte Péter.
– Nem, most tanítványok vagytok, de szeretnélek apostollá tenni benneteket, akik hirdetik az Igét. Tizenketten lesztek, mert Izraelnek tizenkét törzse van. Átadom a gyógyítás erejét, és az ördögök feletti hatalmat. Olyanok lesztek, mint én, kivéve a külsőt. Nem visztek magatokkal mást, csak a ruhátokat. Azoknak az adományaiból éltek, akiknek prédikáltok. Magatokra maradtok, mint bárány a farkasok között. Az emberek majd üldöznek, leköpnek, talán meg is vernek, és ha így lesz, hát így lesz. Leporoljátok magatokat, és mentek tovább. Na ki vállalja?
A tanítványok közt mély csend támadt.
– Mari?
– Én nem vagyok nagy utazó, Jozsó. Hányingerem lesz tőle. Nekem jó a tanítványszerep.
– Biff?
– Én megvagyok, köszi.
Józsua felállt, és megszámolta őket.
– Nátán, Péter, András, Fülöp, Jakab, János, Tádé, Júdás, Máté, Tamás, Bertalan és Simon. Ti vagytok az apostolok. Na húzzatok el apostolkodni!
Azok csak néztek egymásra.
– Terjesszétek az örömhírt, hogy az ember fia itt van! A mennyek országa közeleg. Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk!
Erre felálltak, de csak toporogtak.
– Vihetjük a feleségünket? – kérdezte Jakab. Igen.
– Vagy egy női tanítványt?
– Igen.
– Tamás Kettő is jöhet?
– Igen, Tamás Kettő is mehet. Még toporogtak egy kicsit.
– Biff, jelölj ki nekik területet, jó? – nézett rám Józsua.
– Okés. Ki akarja Szamáriát? Senki? Jó. Péter, Szamária a tiéd. Adj nekik. Cézáreát? Ugyan már, pöcsösök, egy kicsit bátrabban...
S így kapta meg szent küldetését a tizenkét apostol.

Másnap reggel hetvenen azok közül, akik segítettek az ételosztásban, odajöttek Józsuához, mert hallottak az apostolokról.
– Miért csak tizenketten vannak?
– Mind magatokra akartok maradni, távol a családotoktól, megkockáztatva az üldözést és a halált, csak hogy terjesszétek az örömhírt?
– Igen! – kiáltották kórusban.
Józsua hitetlenkedve nézett rám.
– Nagyon jó beszéd volt – mondtam neki.
– Hát legyen. Biff, te meg Máté osszátok szét a területeket, de senkit ne küldjetek a szülővárosába! Az nem működik.
Így a tizenkettő meg a hetven útjára indult, Józsua, Mari meg én pedig elmentünk Dekapoliszba, Heródes bátyjának, Fülöpnek a földjére, ahol táboroztunk meg halásztunk, szóval jegeltük magunkat. Józsua kicsit prédikált, de csak apró csoportoknak, és habár meggyógyította a betegeteket, megkérte őket, hogy senkinek ne beszéljenek a csodáról.
Három hónap elteltével hajó érkezett keresztül a tavon a hírrel, hogy valaki közbenjárt Józsua érdekében, és a halálos ítéletet, ami amúgy sem volt hivatalos, ejtették. Hát hazamentünk Kapernaumba, és vártuk az apostolok visszatértét. A lelkesedésük pár havi terepmunka után kezdett lanyhulni.
– Ez totál szívás.
– Az emberek szemetek.
– A leprásoktól kilel a frász.
A Júdeából visszatérő Máté újabb hírekkel szolgált Józsua titokzatos jótevőjéről.
– Arimateai József a neve. Egy gazdag kereskedő, hajói, szőlei és olajprései vannak. Hall mindent, amit a farizeusok, de nem közéjük való. A vagyona révén van némi befolyása a rómaiakra is. Állítólag római polgárrá teszik.
– És miért segít nekünk? – kérdeztem.
– Sokat beszéltem neki a mennyek országáról, a Szentlélekről meg Józsua többi üzenetéről. Hívő. – Máté szélesen elmosolyodott, büszke volt, hogy ilyen hatalmas embert térített meg. – Meghívott téged a házába vacsorára, Józsua. Jeruzsálembe.
– Tuti, hogy Józsua biztonságban lesz ott? – aggodalmaskodott Mari.
– József ezt a levelet küldte, amiben garantálja Józsua biztonságát, és mindazokét, akik vele tartanak – adta át a levelet Máté.
Mari elvette a tekercset, és kihajtogatta.
– Én is rajta vagyok. És Biff is.
– József tudta, hogy úgyis jössz, és mondtam neki, hogy Biff piócaként tapad Józsuára.
– Tessék?
– Ööö, szóval hogy mindenhová elkíséred a Mestert az utazásain – helyesbített Máté gyorsan.
– De én miért? – értetlenkedett Mari.
– Bátyád Simon, akit Lázárnak hívnak, nagyon beteg. Haldoklik. Téged hívott. József meg akart nyugtatni, hogy biztonságban odamehetsz.
Józsua felkapta az iszákját, és már indult is.
– Gyerünk! Péter, te vagy a főnök, amíg visszatérek. Biff, Mari, sötétedés előtt Tiberiászba kell érnünk. Ott talán tudunk tevét kérni. Máté, gyere te is, te ismered ezt a Józsefet. És Tamás, te is gyere, beszédem van veled.
És mentünk befelé valamibe, amiről én biztosan tudtam, hogy csapda.
Útközben Józsua Tamás mellett haladt. Marival mi lemaradtunk párlépést, hogy nyugodtan tudjanak beszélni. Tamás folyton megállt, nehogy Tamás Kettő lemaradjon.
– Mindenki azt hiszi, őrült vagyok – panaszkodott Tamás. – A hátam mögött kinevetnek. Tamás Kettő mesélte.
– Tamás, tudod, hogy kézrátétellel meggyógyíthatlak, és Tamás Kettő többé nem fog háborgatni. A többiek akkor nem nevetnek majd rajtad.
Tamás egy ideig csak kullogott, nem szólt semmit, de amikor Józsuára nézett, láttam, hogy könnyek csorognak az arcán:
– Ha Tamás Kettő elmegy, egyedül maradok.
– Nem leszel egyedül. Itt vagyok én.
– Nem sokáig. Te nem sokáig leszel már velünk.
– Ezt meg honnét tudod?
– Tamás Kettő mondta.
– Ezt azért nem áruljuk el a többieknek, jó, Tamás?
– Ahogy akarod. De ne gyógyíts meg, jó? Ugye nem akarod, hogy Tamás Kettő elmenjen?
– Nem – felelte Józsua kis szünet után. – Lehet, hogy nemsokára szükségünk lesz minden barátra. – Azzal megpaskolta Tamás vállát, és előrement Mátéhoz.
– Ne lépj rá Tamás Kettőre! – csattant fel Tamás.
– Bocs.
Marira néztem.
– Hallottad?
– Nem hagyhatod megtörténni, Biff. Őt nem érdekli az élete, de engem igen, és téged is, és ha bántódása esik, sosem bocsátom meg neked.
– De Mari, mindenki megbocsátást nyer.
– Te nem. Ha valami történik Jozsóval, te nem.
– Legyen. Szóval, figyu, ha Józsua meggyógyítja a bátyádat, nem csinálunk valamit? Iszunk gránátalmalevet, eszünk egy falafelt, összeházasodunk vagy valami?
Mari megtorpant. Én is.
– Odafigyelsz egyáltalán arra, mi folyik körülötted?
– Sajnálom, egy pillanatra túltengett bennem a hit. Mit is mondtál?

Betániában Márta már az utcán várt bennünket Simon háza előtt. Egyenesen Józsuához ment, aki ölelésre tárta a karját, de amikor Márta odaért, ellökte magától.
– A bátyám meghalt! Hol késtetek?
– Amint meghallottuk, indultunk.
Mari odament Mártához, és egymást ölelve sírtak. Mi csak álltunk ott feszengve. A két exvak, akiket Józsua annak idején meggyógyított, Crustus és Ábel fordultak be a sarkon.
– Meghalt! Meghalt, négy napja eltemettük – mondta Crustus. – A végén már teljesen mentazöld volt.
– Nem mentazöld, inkább smaragdzöld – mondta Ábel.
– Akkor Simon barátom az örök álmot alussza – mondta Józsua. Tamás odament, és kezét Józsua vállára tette.
– Nem, Mester, nem alszik. Meghalt. Tamás Kettő szerint szőrgolyót nyelt. Simon leopárd volt, tudtad?
Nem bírtam tovább:
– LEPRÁS volt, te idióta! Nem leopárd.
– Hát akkor is meghalt! – kiabált vissza Tamás. – Nem alszik.
– Józsua átvitt értelemben beszélt.
– Nem tudnátok kicsit érzéketlenebbek lenni? – mutatott a síró nővérekre Máté.
– Figyelj, adószedő, majd ha a sékeljeidet akarom, szólok...
– Hol van? – dörrent Józsua hangja a sírás és veszekedés fölött. Márta kibontakozott nővére öleléséből, és Józsuára nézett.
– Vett egy sírt Kidronban.
– Vigyél oda, fel kell ébresztenem a barátomat.
– Halott – mondta Tamás. – Halott, halott, halott.
Márta szemében azonban feléledt a remény szikrája.
– Felébreszteni?
– Halott, mint a küszöb. Halott, mint Mózes. Mmm... – Máté fogta be Tamás száját, ami megkímélte az Ikreket attól, hogy eszméletlenre verjem őket.
– Hiszed, hogy Simon feltámad a halottaiból? – kérdezte Józsua Mártától.
– Végül, amikor elérkezik Isten országa, és mindenki feltámad, akkor igen. Elhiszed, hogy az vagyok, aki vagyok?
– Persze.
– Akkor mutasd meg, hol fekszik alvó barátom!
Márta úgy mozgott, mint egy alvajáró, a kimerültsége és gyásza kicsit alábbhagyott, így el tudott minket vezetni az úton az Olajfák hegyéhez, majd le a Kidron-völgybe. Marit nagyon megrázta bátyja halálának híre, Tamás és Máté támogatták. Én Józsua mellett mentem.
– Négy napja halott, Jozsó. Isteni Szikra ide vagy oda, az a test már üres.
– Simon akkor is járni fog, ha csak csontja maradt.
– Okés. De ebben a csodatételben sosem voltál nagyon jó.
Odaértünk a sírbolthoz, ahol egy magas, vékony, arisztokrata külsejű férfi fügét evett. Nem volt szakálla, és ősz haját római módra rövidre vágva hordta. Ha nem zsidó köntöst visel, simán római polgárnak nézem.
– Gondoltam, hogy eljöttök – térdelt le Józsua előtt. – Rabbi, Arima-teai József vagyok. Én üzentem Máté tanítványoddal, hogy beszélni szeretnék veled. Miben lehetek szolgálatodra?
– Állj fel, József, és segíts elgördíteni ezt a követ!
Mint a hegyoldalon a legtöbb sírboltnál, ennek a bejárata elé is egy nagy lapos követ tettek. Józsua Mártát és Marit ölelte, míg mi többiek nekifeszültünk a kőnek. Amint kicsit elmozdult, olyan bűz csapott meg, hogy összegörnyedtem, Tamás pedig egyből kidobta a vacsoráját.
– Büdös – jegyezte meg Máté.
– Azt hittem, olyan macskaszaga lesz – mondta Tamás.
– Ne akard, hogy odamenjek! – sziszegtem.
Amikor eltoltuk a követ, amennyire lehetett, odébb szaladtunk levegőt venni.
Józsua kitárta karját, mintha egy barátot akarna megölelni. – Gyere elő, Simon Lázár, gyere ki a fénybe.
A sírból nem jött semmi, csak bűz.
– Gyere elő, Simon. Gyere elő a sírból! – parancsolta Józsua. Az égvilágon semmi nem történt.
Arimateai József kínosan egyik lábáról a másikra állt.
– Szerettem volna veled beszélni a vacsorameghívásról, Józsua.
Józsua csendre intette.
– Simon, a rohadt életbe, kifelé!
És egy hang rebegte a sírból:
– Nem.
– Hogyhogy nem? Feltámadtál a halottaidból, tessék előjönni. Mutasd meg ezeknek a hitetleneknek, hogy feltámadtál.
– Én hiszek – mondtam.
– Engem meggyőztél – így Máté.
– Személy szerint nekem a nem válasz is elég – így Arimateai József. Nem hinném, hogy mi, akik éreztük a rohadó hús bűzét, valóban látni akartuk a forrását. Még Mari és Márta is kétkedőnek tűnt.
– Simon, vonszold ki ide a leprás seggedet! – dühöngött Józsua.
– De... olyan pempős vagyok.
– Mind láttunk már pempősnek. Na, tessék szépen kijönni a fényre.
– A bőröm zöld, mint az éretlen olajbogyó.
– Olajzöld! – horkant fel Ábel, akik követtek minket. – Mondtam, hogy nem mentazöld.
– Ő honnan a fenéből tudná? Halott – érvelt Crustus.
Végül Józsua leengedte a karját és beviharzott a sírba.
– El se hiszem, hogy visszahozok az életbe egy halottat, aki még annyi fáradtságot se vesz, hogy... ÚÚÚ, BASSZUS! SZENT GATYA! – Józsua mereven tolatott ki a barlangból. – Kell tiszta ruha, víz és kötszer, sok-sok kötszer. Meg tudom gyógyítani, de előbb össze kell toldoznunk a levált részeket.
– Tarts ki, Simon! – kiáltotta be a sírba. – Hozunk felszerelést, és meggyógyítom a betegségedet.
Mire Simon:
– Milyen betegséget?

29. fejezet

Amikor minden megvolt, Simon jól nézett ki, soha jobban. Józsua nemcsak feltámasztotta, de a lepráját is meggyógyította. Mari és Márta magukon kívül voltak az örömtől. Az új, javított Simon meghívott a házába ünnepelni. Sajnos Ábel és Crustus is tanúi voltak a gyógyításnak, és elkezdték terjeszteni a történetet Betániában és Jeruzsálemben.
Arimateai József is elkísért bennünket Simon házához, de nem volt ünneplős hangulatban.
– A vacsora nem csapda, inkább teszt – mondta Józsuának.
– Voltam már egy olyan tárgyaláson. Azt hittem, hívő vagy.
– Én igen, főleg azok után, amit ma láttam. Éppen ezért kell eljönnöd hozzám, és a farizeusokkal vacsorázni. Mutasd meg nekik, ki vagy! Magyarázd meg nekik, mit is csinálsz!
– Egyszer a Sátán is azt kérte, hogy bizonyítsak. Minek bizonyítsak ezeknek az álszenteknek?
– Kérlek, Józsua. Talán álszentek, de nagy befolyásuk van az emberek fölött. Ha ők rosszat mondanak rólad, az emberek félnek meghallgatni az Igét. Ismerem Pontius Pilátust. Az én házamban senki nem bánthat, mert az ő haragját vonja magára.
Józsua egy pillanatig borát kortyolva ült.
– Akkor elmegyek a viperafészekbe – mondta végül.
– Ne menj, Józsua! – intettem.
– És egyedül kell jönnöd – emlékeztette József. – Nem hozhatod egyik apostolt sem.
– Az nem gond – mondtam. – Én csak tanítvány vagyok.
– Őt főleg nem. Iban fia Jakan is ott lesz.
– Akkor gondolom, én is ülhetek ölbe tett kézzel – mondta Mari. Később néztük, és integettünk nekik, ahogy József meg Józsua elindultak vissza Jeruzsálembe.
– Amint befordulnak a sarkon, utánuk mész – parancsolta Mari.
– Naná.
– Elég közel, hogy halld, mit beszélnek.
– Naná.
– Gyere ide! – Behúzott az ajtóba, ahol a többiek nem láthattak, és adott egy olyan igazi Mari-féle csókot, amitől falnak mentem és percekre a nevemet is elfelejtettem. Hónapok óta először csókolt meg. Aztán eltolt magától kartávolságra. – Te is tudod, ha nincs Józsua, csakis téged szerettelek volna.
– Nem kell megvesztegetned, hogy vigyázzak Józsuára, Mari. – Tudom. Ez az egyik, amiért szeretlek. Na menj!

Ahogy Józsefet és Józsuát követtem Jeruzsálembe, végre kifizetődtek azok az évek, amikor a szerzeteseket kellett meglepnem a kolostorban. Sejtelmük sem volt róla, hogy ott vagyok, árnyékból árnyékba surrantam, faltól fáig, egészen József házáig, ami a városfaltól délre állt, alig egy kőhajításnyira a főpap, Kajafás palotájától. Arimateai József háza alig volt kisebb a palotánál, de sikerült találnom egy szomszédos tetőt, ahonnan az ablakon át szemmel tarthattam a vacsorát és a bejáratot is.
Józsua és József egy darabig magukban ültek és boroztak az ebédlőben, aztán kezdtek szállingózni a vendégek kettesével-hármasával. Tucatnyian összegyűltek, azok is, akik Jakan házába elmentek, plusz még öt, akiket sosem láttam, de mind szigorúan kezet mostak vacsora előtt, még egymást is ellenőrizték, hogy minden rendben legyen.
Azt nem hallottam, mit beszélnek, de nem is érdekelt. Láthatóan nem fenyegette közvetlen veszély Józsuát, engem csak ez izgatott. A retorikai csatamezőn megállja á sarat. Aztán, már amikor úgy látszott, semmi gond nem lesz, az utcán egy pap magas süvegét és fehér talárját láttam közeledni, s vele két templomőrt hosszú, bronzhegyű lándzsával. Leugrottam a tetőről, megkerültem a házat, és éppen láttam, ahogy egy szolga beengedi a papot.

Amint Józsua belépett Simon házába, Márta és Mari csókokkal halmozták el, mintha háborúból tért volna vissza, majd asztalhoz vezették, és kikérdezték a vacsoráról.
– Először lehordtak, amiért jól érzem magam, bort iszom és lakomázom. Mondván, az igazi próféta böjtölne.
– És mit válaszoltál? – kérdeztem, még kicsit kifulladva a futástól, hogy előtte érjek vissza.
– Hát hogy János egész életében csak bogarakat evett, soha nem ivott egy korty bort, és soha nem érezte jól magát, de neki sem hittek, akkor meg miféle szabályokról beszélünk, és adják már ide a salátát.
– Erre mit mondtak?
– Akkor meg azért szapultak, hogy adószedőkkel és szajhákkal eszem együtt.
– Hé! – tiltakozott Máté.
– Hé! – tiltakozott Márta.
– Nem rád értették, Márta. Marira.
– Hé! – tiltakozott Mari.
– Erre mondtam nekik, hogy az adószedők és szajhák előbb látják meg Isten országát, mint ők. Erre jöttek azzal, hogy szombaton gyógyítottam, nem mostam kezet evés előtt, lepaktáltam az Ördöggel, és istenkáromlást követek el, amiért Isten Fiának hívom magam.
– És erre?
– És erre hozták a desszertet. Datolyás-mézes süti volt. Ízlett. Aztán egy pap jelent meg az ajtóban.
– Hohó – mondta Máté.
– Ja, az durva volt – bólogatott Józsua. – Körbement, és mindenki a fülébe suttogott, majd Jakan megkérdezte, mi jogon támasztottam fel Simont.
– És mit feleltél?
– Semmit, ott volt a szadduceus. De József azt mondta nekik, hogy Simon nem volt halott. Csak aludt.
– Erre mit mondtak?
– Megkérdezték, hogy milyen jogon ébresztettem fel?
– És mit mondtál?
– Bedühödtem. Azt mondtam, hogy Isten hatalmazott fel, és a Szentlélek, Mózes és Éliás, Dávid és Salamon, a mennydörgés és a villám, a tenger és a levegő, meg a tűz a földben. Ezt mondtam.
– Erre ők?
– Hogy Simon jó mélyen aludhatott.
– Ezekre kár szarkazmust pazarolni – legyintettem.
– Ja, ja – értett egyet Józsua. – Na mindegy, akkor eljöttem, de kint két őr várt a Templomból. A lándzsájuk el volt törve, és mindkettő eszméletlenül hevert. Az egyik feje véres volt. Meggyógyítottam őket, és amikor ébredezni kezdtek, eljöttem.
– Nem hiszik azt, hogy te támadtad meg az őröket, ugye? – kérdezte Simon.
– Nem, a papok is követtek. Egyszerre láttuk meg őket.
– És a gyógyításod sem győzte meg őket?
– Nem hiszem.
– Akkor most mi lesz?
– Vissza kéne mennünk Galileába. József majd üzen, ha a tanács jutott valamire.
– Te is tudod, mire jutnak – mondta Mari. – Fenyegetést jelentesz rájuk. Ők meg belekeverték a papokat is. Tudod jól, mi fog történni.
– Igen, tudom. Ti viszont nem. Reggel indulunk Kapernaumba.
Később Mari bejött Simon házának nagyszobájába, ahol mind aludtunk éjszaka. Bemászott a takaróm alá, és ajkát a jobb fülemhez tette. Mint mindig, most is fahéj- és citromillata volt.
– Mit csináltál az őrökkel?
– Megleptem őket. Azt hittem, le akarják tartóztatni Józsuát.
– Miattad is letartóztathatták volna.
– Csináltál már ilyet? Mert ha van terved, kérlek, avass be. Én menet közben találom ki.
– Jól csináltad – suttogta, és megcsókolta a fülemet. – Köszönöm. Felé nyúltam, de elhúzódott.
– Nem fogok veled aludni.

A hírnök több éjszaka is lovagolhatott, hogy előttünk érjen oda, de amikor Kapernaumba értünk, Arimateai József üzenete már várt:

Józsua!

A farizeus tanács halálra ítélt istenkáromlásért. Heródes támogatja. Hivatalosan nem adtak ki halálos ítéletet, de javaslom, vidd a tanítványokat Heródes Fülöp területére, míg lecsendesednek a dolgok. A papok még nem nyilatkoztak, ami jó. Remek volt veled vacsorázni, ugorj be, ha a városban jársz.

Üdvözlettel,
Arimateai József

Józsua felolvasta az üzenetet, majd egy elhagyott hegytetőre mutatott a tó északi partján Betszaida mellett:
– Mielőtt elhagyom Galileát, felmegyek arra a hegyre. Addig maradok ott, amíg Galileában mindenki, aki hallani akarja az örömhírt, el nem jön. Csak akkor megyek el. Most menjetek és keressétek meg a híveket! Mondjátok meg nekik, hol találnak!
– Józsua – mondta neki Péter –, két-háromszáz beteg és nyomorék vár rád a zsinagógánál. Napok óta gyülekeznek.
– Miért nem mondtad?
– Bertalan fogadta őket, felírta a nevüket, és mondtuk nekik, hogy amint lehet, odamész. Jól vannak.
– Időnként fel-le masírozok előttük a kutyákkal, hogy lássák, sok a dolgunk – tette hozzá Bertalan.
Józsua elviharzott a zsinagóga felé, kezeivel csapdosva, mintha azt kérdezné az Úrtól, miért verte meg egy ilyen rakás barommal. De lehet, hogy csak beleképzeltem. Mi, többiek szétszóródtunk Galileában, hogy hirdessük, Józsua nagy beszédet tart egy hegyen Kapernaumtól északra. Mari meg én együtt mentünk, velünk tartott Simon és Mari két barátnője, Johanna és Zsuzsanna. Úgy gondoltuk, három nap alatt körbejárunk Galilea északi részén, át tucatnyi városon, majd vissza a hegyekbe, hogy segítsünk a zarándokoknak odatalálni a hegyre. Az első éjjel egy védett völgyben táboroztunk le egy Jamnith nevű várostól északra. Kenyeret meg sajtot ettünk, aztán mi Simonnal borozgattunk, a nők meg lefeküdtek. Először tudtam beszélni a zélótával úgy, hogy Júdás haverja nem volt vele.
– Remélem, Józsua tényleg el tudja nekik hozni a mennyek országát – mondta –, különben keresnem kell egy másik prófétát, aki mellett hitet tehetek.
Majdnem félrenyeltem a bort, s lélegzet után kapkodva adtam neki vissza a borostömlőt.
– Simon, hiszed te, hogy ő Isten Fia?
– Nem.
– Akkor miért követed?
– Nem azt mondom, hogy nem nagy próféta, de hogy Krisztus? Isten Fia? Nem is tudom.
– Utaztál vele. Hallottad beszélni. Láttad az erejét démonok és emberek felett. Láttad gyógyítani. Embereket etetni. És mit kér cserébe?
– Semmit. Hogy legyen hol aludnia, ennie és innia.
– Ha mindazt tudnád, amit ő, te mihez kezdenél?
Itt Simon hátradőlt, felnézett a csillagokra, s hagyta, hogy képzelete kalandozzon.
– Egy egész falunyi nőt gyűjtenék az ágyamba. Lenne egy szép palotám, és rabszolgák fürdetnének. Nálam lenne a legfinomabb bor, királyok érkeznének messze földről, csak hogy gyönyörködjenek a kincseimben. Dicsőséges lennék.
– Józsuának csak a ruhája és a saruja van.
Erre Simon magához tért, aminek nem örült.
– Csak mert én gyenge vagyok, attól ő még nem Krisztus.
– Pontosan attól Krisztus.
– Talán csak naiv.
– Hidd azt. – Felálltam, visszaadtam neki a bort. – Megihatod. Én lefekszem.
– Az a Magdolna buja egy nő – húzta fel a szemöldökét. – Az ember bele tudna feledkezni.
Nagy levegőt vettem. Meg akartam védeni Mari becsületét, vagy legalább megfenyegetni Simont, nehogy rányomuljon, de aztán jobb jutott eszembe. A zélótának leckére volt szüksége, amiben én nem voltam jó. Mari igen.
– Jó éjt, Simon.
Reggel Simont a kialudt tűz mellett találtam, két kezében dajkálta a fejét.
– Simon?
Felnézett, s egy tojás nagyságú vörös dudort láttam a homlokán római frizurája alatt, a közepéből vér szivárgott. Jobb szeme annyira fel volt dagadva, hogyalig látott.
– Ejha, ezt meg hogy csináltad? Ekkor Mari jött elő a bokorból.
– Véletlenül Zsuzsanna ágyába mászott be az éjjel – mondta. – Azt hittem, támadó, hát fejbe vertem egy kővel.
– Értem.
– Sajnálom, Simon – mondta Mari. Hallottam, hogy Zsuzsanna és Johanna vihognak a bokorban.
– Bárkivel megeshet – mondta Simon. Tudtam, hogy hazudik.
– Mázli, hogy apostol vagy – mondtam. – Délre begyógyul.
Gond nélkül befejeztük körutunkat Galileában, és Simon tényleg majdnem meg is gyógyult, mire visszaértünk a hegyre Betszaidába, ahol Józsua várt ránk ötezer hívővel.
– Még annyi időre sem tudok elmenni, hogy kosarat szerezzek – panaszkodott Péter.
– Akárhová megyek, ötvenen követnek – így Júdás. – Hogyan hozzunk nekik ételt, ha nem hagynak békén?
Ugyanígy panaszkodott Máté, Jakab, András, és még Tamás is sírt, hogy az emberek folyton rálépnek Tamás Kettőre. Józsua megsokszorozott hét cipót, hogy legyen mit adni a tömegnek, de senki nem tudta szétosztani. Marival végül sikerült felnyomakodnunk a hegytetőre, ahol Józsua éppen prédikált. Mutatta a tömegnek, hogy szünetet tart, majd odajött hozzánk.
– Ez pompás! – lelkendezett. – Mennyi hívő!
– Ööö, Jozsó...
– Tudom, nektek Magdalába kell menni. Hozzátok el a nagy hajót Betszaidába! Amint megetettük a híveket, elküldöm a tanítványokat oda. Menjetek ki a tóra, és várjatok rám!
Sikerült Jánost kirángatnunk a tömegből, és magunkkal vinnünk Magdalába, hogy segítsen elhozni a hajót. Se Mari, se én nem akartuk a halászok nélkül bolygatni a hajót. Fél nappal később partot értünk Magdalában, ahol az apostolok már vártak.
– A hegy túloldalára vezette őket – mesélte Péter. – Ott megáldja és útjukra bocsátja őket. Remélhetőleg el is mennek.
– Láttatok katonákat a tömegben? – kérdeztem.
– Még nem, de mostanra már kiértünk Heródes területéről. A farizeusok úgy őgyelegtek ott, mintha tudnák, hogy valami készül.
Azt vártuk, Józsua majd odaúszik vagy odaevez hozzánk, ám amikor leért a partra, még sokan követték, hát ő csak ment tovább, rá a vízre, és a víz felszínén felénk. A tömeg megtorpant a parton, és éljenzett. Ez az új csoda még minket is megdöbbentett, leesett állal bámultuk, ahogy közeledik.
– Na? – nézett ránk. – Mi van?
– Mester, te jársz a vízen! – mondta ki Péter.
– Most ettem – felelte Józsua. – Evés után közvetlenül nem egészséges vízbe menni, mert görcsöt kap az ember. A ti anyátok sosem mondta nektek?
– Csoda! – kiáltotta Péter.
– Nem nagy ügy – legyintett Józsua. – Komolyan, Péter, próbáld ki! Péter óvatosan felállt.
– Na, próbáld csak ki!
Péter nekiállt levetkőzni.
– Hagyd csak nyugodtan magadon. A sarut is.
– De ez új ruha.
– Akkor ne vizezd össze! Gyere ide! Lépj rá a vízre!
Péter egyik lábát átemelte a peremen, bele a vízbe.
– Bízz a hitedben, Péter!. Ha kételkedsz, nem fog menni.
Erre Péter mindkét lábával rálépett a vízre, és egy kurta pillanatig ott állt. Ámulva néztük. – Hé, itt állok a... – és elsüllyedt, mint a kő. Prüszkölve bukkant fel. Hasunkat fogva röhögtünk, még Józsua is bokáig süllyedt, annyira nevetett.
– El se hiszem, hogy bevetted. – Odaszaladt, és segített beemelni Péter a hajóba. – Péter, olyan buta vagy, mint egy rakás szikla. De az igaz, hogy elképesztő hited van. Erre a rakás sziklára építem az egyházamat.
– Péterrel építtetnéd meg az egyházadat, csak mert megpróbált vízen járni? – értetlenkedett Fülöp.
– Te megpróbáltad volna?
– Én aztán nem. Nem tudok úszni.
– Akkor kinek van nagyobb hite? – Józsua bemászott a hajóba, lerázta a vizet a sarujáról, majd összekócolta Péter nedves haját. – Valakinek vinni kell az egyházat, ha én nem leszek, ami hamarosan bekövetkezik. Tavasszal elmegyünk Jeruzsálembe húsvétra, ott írnokok és bírák eléidéznek, és halálra kínoznak. De halálom után három nappal feltámadok, és veletek leszek.
Ahogy ezt mondta, Mari belekapaszkodott a karomba. Amikor Józsua befejezte, Mari körmei nyomán vér csorgott a bicepszemen. A bánat árnyéka suhant át az arcán és a tanítványokén. Nem néztünk se egymásra, se a földre, csak a semmibe pár lépésre előttünk, ahová az ember néz, amikor az érthetetlen megdöbbenés után a választ keresi.
– Hát, az szívás – mondta ki valaki.

Hipposz városában szálltunk pártra, a Galileai-tenger keleti partján, pontosan szemben Tiberiásszal. Józsua itt prédikált, mielőtt átmentünk oda először elbújni, és voltak a városban emberek, akik befogadták az apostolokat, amíg Józsua el nem küldi őket újra.
Jó pár kosár kenyérmorzsát hoztunk Betszaidából, Júdás és Simon segítettek nekem kipakolni a csónakból, a vízben caplatva, mivel Hipposzban nem volt móló.
– Hegyekben állt a kenyér – mondta Júdás. – Sokkal több, mint amikor az ötezret etettük. Egy zsidó hadsereg sokáig tudna harcolni akkora adagon. Ha a rómaiaktól megtanultunk valamit, akkor azt, hogy üres hassal nem lehet harcolni.
Megálltam a tapicskolásban, és rámeredtem.
Simon, aki mellettem állt, letette a kosarát a partra, és övét felhúzva megmutatta nekem a tőrét.
– Isten országa csak akkor lesz a miénk, ha karddal vesszük el. Nekünk nem gond, ha római vért kell ontani. Nincs más úr, csak Isten. Finoman visszaengedtem Simon ruháját a tőrre.
– Hallottatok már Józsuától olyasmit, hogy bántani kell bárkit is? Akár az ellenséget?
– Nem – felelte Júdás. – Nem is beszélhet nyíltan isten országának elfoglalásáról, amíg nem áll készen a csapásra. Ezért beszél folyton példabeszédekben.
– Amit mondasz, az nem más, mint egy korsó avas jaktej – mondta egy hang a hajóról. Józsua felült, egy háló lógott a fején, akár valami rongyos imasál. A hajó orrában aludt, csak mi teljesen elfeledkeztünk róla.
– Biff, hívj össze mindenkit a parton. A jelek szerint nem beszéltem elég világosan.
Ledobtam a kosarat, és beszaladtam a városba a többiekért. Alig egy óra múlva ott ültünk a parton, Józsua meg fel-alá járkált előttünk.
– Isten országa mindenki előtt nyitva áll – mondta. – Min-den-ki előtt, érthető?
Bólintottunk.
– Még a rómaiak előtt is.
Mindenki abbahagyta a bólogatást.
– Isten országa közeleg, de a rómaiak maradnak Izraelben. Isten országának semmi köze Izrael országához, értitek?
– De a Messiásnak fel kéne szabadítani a népünket! – kiáltotta Júdás.
– Nincs más úr, csak Isten! – támogatta Simon.
– Pofa be! – mondta Józsua. – Nem azért küldtek, hogy haragot szítsak. Nem hódítás, hanem megbocsátás révén jutunk a mennyek országába. Emberek, ezt már átvettük, nem voltam világos?
– Akkor hogyan űzzük ki a rómaiakat? – kiáltotta Nátán.
– Használd már az eszedet, te sárga hajú barom! – így Józsua. – Még egyszer mondom: nem űzzük ki a rómaiakat, mert a mennyek országa mindenkié.
Azt hiszem, kezdték kapizsgálni, legalábbis a két zélóta, mert mélységesen csalódottnak tűntek. Egész életükben várták a Messiást, aki a rómaiakat legyőzve megalapítja a mennyek országát, és a Messiás most saját isteni szavaival azt mondja nekik, hogy erről szó nincs. Csakhogy akkor Józsua megint elkezdte nyomatni a példabeszédeket.
– A királyság olyan, mint a búzamező a gazzal. Nem húzhatod ki a gazt, mert tönkrétennéd a termést.
Üres tekintetek. A halászoknál duplán üres, mert ők meg fingot sem értettek a földművelő-metaforákból.
– A gaz legyen perje – próbálkozott Józsua. – Beleszövi gyökerét a búza vagy árpa gyökere közé, és nem lehet kihúzni, mert a másik is kijön. Senki nem vette.
– Oké. A mennyek gyermekei a jó emberek, a gaz a rossz. Mindkettő lesz. És amikor minden megvan, az angyalok majd kigyomlálják a gonoszokat, és elégetik.
– Nem értem – csóválta a fejét Péter, ősz haja lobogott, akár egy oroszlán sörénye, ami repülő antilopot lát, és nem hisz a szemének.
– Hogyan prédikáltok, ha ti magatok sem értitek? Jól van, próbáljuk másképp! A mennyek országa olyan, mint, ööö, a gyöngyöt kereső kalmár.
– Mint a gyöngyöt a disznó elé – mondta Bertalan.
– Igen, Bertalan! Ez az! Csak most nincs disznó, csak gyöngy.
Három órával később Józsua még mindig nyomta, de már kezdett kifogyni a hasonlatokból, főleg hogy kedvencével, a mustármaggal háromszor is besült.
– Oké, a mennyek országa olyan, mint egy szamár – mondta rekedt, megtört hangon.
– Hogyan?
– Zsidó szamár.
– A szamár, ami megeszi a mustármagot?
Felálltam, odamentem Józsuához, és átkaroltam a vállát.
– Pihenj egyet! – És elvezettem a parton egy falu felé.
– Ezek a világ legnagyobb barmai – ingatta a fejét.
– Kisgyerekek lettek, ahogy mondtad nekik.
– Hülye kisgyerekek.
Halk lépteket hallottam mögöttünk, majd Mari ölelt át bennünket. Józsuát homlokon csókolta, hangosan-cuppanósan, aztán engem is akart, de elhúzódtam.
– Hát itt vagytok, ti tökfejek. Mindketten az eszükről hablatyoltok, amikor nem ezért vagyunk itt. Hallotta valamelyikőtök prédikálni őket? Én igen. Péter már tud gyógyítani, láttam. És láttam, hogy Jakab járóvá tett egy bénát. A hit nem intelligencia kérdése, hanem a képzeleté. Ahányszor új metaforával írod le a mennyek országát, a metaforát látják: a mustármagot, a mezőt, a kertet, a szőlőskertet. Mint amikor a macskának mutatsz valamit, az is csak az ujjadat nézi, nem azt, amire mutatsz. Nem kell nekik érteni, csak hinni, és ők hiszik. Úgy képzelik el a mennyek országát, ahogy kell, nem muszáj érteniük, már bennük van, csak hagyni kell. Képzelet, nem intellektus.
Mari elengedte a nyakunkat, és csak állt ott, vigyorogva, mint egy eszement. Józsua rám nézett, aztán rá.
– Mondtam, hogy okosabb kettőnknél – vontam vállat.
– Tudom – felelte Józsua. – Csak azt nem tudom, hogy bírom ki, hogy ugyanaznap mind a kettőtöknek igaza van. El kell vonulnom imádkozni.
– Hát menj! – hessegette el Mari. Néztem, ahogy barátom bemegy a faluba. Fogalmam sem volt, mihez kezdjek. Marira néztem. – Hallottál a húsvéti prédikációról?
– Gondolom, nem próbáltad lebeszélni.
– Nem tudom, mit mondjak már.
– Le kell beszélnünk róla. Ha tudja, mi vár rá Jeruzsálemben, minek megy oda? Miért nem megyünk inkább Föníciába vagy Szíriába? Görögországba is elvihetné az örömhírt, és teljes biztonságban lennénk. Ott mindenki minden baromságot prédikálhat, senkit nem zavar. Ott van Bertalan meg a cinizmusa.
– Indiában láttunk egy fesztivált Kálí istennő városában. Ő a pusztítás istennője, Mari. Életemben nem láttam véresebb dolgot, több ezer állatot lemészároltak, több száz embert lefejeztek. Az egész világ síkos volt a vértől. Józsuával megmentettünk egy gyereket az élve megnyúzástól, és amikor vége volt, Józsua csak azt mondogatta, hogy soha többé áldozat. Soha.
Mari rám nézett, mintha folytatást várna.
– És? Ha olyan rettenetes volt, mit vártál, mint mondjon?
– Nem hozzám beszélt, Mari. Istenhez. És nem hiszem, hogy kérésnek szánta.
– Azt akarod mondani, hogy azt hiszi, az apja meg akarja ölni, amiért változtatni próbál? Hogy nem kerülheti el, mert ez Isten akarata?
– Nem, én azt akarom mondani, hogy hagyja magát megöletni, csak hogy megmutassa az apjának, a dolgokat meg kell változtatni. Meg sem próbálja elkerülni.

Három hónapig kértünk, könyörögtünk, érveltünk és sírtunk, de Józsuát nem lehetett lebeszélni a Jeruzsálemi útról. Arimateai József üzent, miszerint a farizeusok és a szadducceusok még mindig szervezkednek ellene, és hogy Jakan Józsua ellen uszít a Pogányok udvarán a Templom előtt. A fenyegetések azonban csak tovább fokozták Józsua elszántságát. Marival kétszer megkötöttük Józsuát a Pétertől tanult csomókkal és eldugtuk a hajó fenekén, de mindkétszer pár percbe telt és már ott volt, kezében a kötéllel: – Jó csomó, de nem elég jó, mit gondoltok?
Marival már napokkal az indulás előtt rettentően aggódtunk.
– Talán téved a kivégzéssel kapcsolatban – mondtam.
– Talán.
– Szerinted igen? Mármint téved?
– Azt hiszem, mindjárt hányok.
– És az miért állítaná meg?
Hát nem is. Másnap elindultunk Jeruzsálembe. Útközben megálltunk pihenni a Jordán partján egy Bét-Semes nevű városban. Ott ültünk, komoran és tehetetlenül, a folyóparton ballagó zarándokok sorát figyeltük, amikor egy öregasszony lépett ki közülük, és botjával keresztülverekedte magát a pihenő apostolokon.
– El az utamból, beszélnem kell vele. Félre, félkegyelmű, rád férne egy fürdés! – csapta fejbe Bertalant, akinek kutyái ott csaholtak a sarkában. – Figyeljetek, öregasszony vagyok, látnom kell Názáreti Józsuát.
– Jaj, ne! Anya – nyögte János.
Jakab felállt, hogy megállítsa, de az asszony megfenyegette a bottal.
– Miben segíthetek, Öreg Anya? – kérdezte Józsua.
– Zebedeus felesége vagyok, ennek a kettőnek az anyja – mutatott botjával Jakabra és Jánosra. – Hallom, hamarosan a mennyek országába mentek.
– Ha ez az úr akarata.
– Hát, néhai férjem, Zebedeus, isten nyugosztalja, ezeknek a fiúknak nagyon jó üzletet hagyott, de amióta téged követnek, az egész tönkremegy. – A fiaira nézett. – Tönkremegy!
Józsua átkarolta, de az ilyenkor szokásos nyugalom helyett, Zebedeusné elhúzódott, és feléje csapott a bottal, alig vétve el Józsua fejét.
– Engem ne próbálj az ujjad köré csavarni, Simabeszédű uraság! A fiaim tönkretették érted apjuk örökségét, cserébe azt akarom, garantáld, hogy a mennyek országában a trónus két oldalán ülnek majd. Így tisztességes. Jó fiúk ezek. – Jakabra és Jánosra nézett. – Ha apátok élne, belehalna abba, mit tettetek.
– De Öreg Anya, nem én döntöm el, ki ül a trón mellett.
– Akkor ki?
– Hát az Úr, az apám.
– Akkor kérdezd meg. – A botjára támaszkodott. – Várok.
– De...
– Megtagadod egy haldoklótól az utolsó kívánságát?
– Nem is haldokolsz.
– Te ölsz meg éppen most. Na gyerünk!
Józsua ránk nézett. Mi, gyávák meg lesütöttük a szemünket. Persze egyikünk se tanulta meg sose, hogyan is kell bánni egy zsidó anyával.
– Felmegyek a hegyre, és megkérdezem – mutatott a legmagasabb csúcsra Józsua.
– Akkor menj! Na, menj már! Azt akarod, hogy elkéssek a húsvétról?
– Jó. Oké. Akkor megyek is.
Józsua hátrálva elsompolygott a hegy felé. Azt hiszem, a Tábor-hegy volt.
Zebedeusné úgy ment oda a fiaihoz, mintha tyúkokat hessegetne:
– Mi van? Sóbálványok vagytok? Kísérjétek el!
Péter felnevetett. Az öregasszony megpördült, hogy botjával fejbe verje, mire Péter úgy tett, mintha köhögne.
– Én is jobb, ha megyek, ööö, hátha kell egy tanú. – És elinalt Józsua és a másik kettő után.
Az öregasszony rám meredt.
– Te meg mit bámulsz? Azt hiszed, a gyerekszülés fájdalma elmúlik, amikor elmennek? Mit tudsz te? A megszakadt szívnek nincs távolság.

Egész éjjel nem jöttek vissza. Nagyon hosszú éjjel volt, és végig János és Jakab apjáról, Zebedeusról hallottunk, akiben megvolt Dániel bátorsága, Salamon bölcsessége, Sámson ereje, Ábrahám ájtatossága, Dávid szépsége és Góliát ügyessége, isten nyugosztalja. (Ami fura, mert Jakab mindig úgy emlegette apját, mint egy csúszómászó kis görényt, aki még selypített is.) Amikor négyen visszajöttek a hegyről, mind felpattantunk, és szaladtunk elébük. A vállamon vittem volna őket, ha ettől elhallgat az öregasszony.
– Na? – nézett rájuk.
– Elképesztő volt! – mondta Péter, le se tojva az öreglányt. – Három trónszéket láttunk. Mózes ült az egyiken, Éliás a másikon, a harmadikon meg Józsua. És akkor egy hatalmas hang dörrent az égből: „Ez az én szeretett fiam, akiben gyönyörködöm.”
– Ja, azt már mondta – bólogattam.
– Ezúttal én is hallottam – mosolygott Józsua.
– Akkor csak három szék lesz? – kérdezte Zebedeusné. A két fiára nézett, akik Józsua mögött sunnyogtak. – Nektek persze nem lesz hely. – Azzal eltántorgott tőlük, a szívére szorított kézzel. – Mózes, Éliás meg ennek a názáreti fiú anyjának bezzeg jó. Ők nem tudják, milyen, ha az ember szívébe szöget vernek.
S eldülöngélt a folyóparton Jeruzsálem felé.
Józsua megszorította a testvérek vállát.
– Rendbe hozom a dolgot. – S a nő után futott.
Mari oldalba bökött, és ránézve láttam, hogy könnyes a szeme.
– Nem téved.
– Na most már elég – mondtam. – Kérd meg Józsua anyját, akkor beszélje le ő. Neki úgysem lehet ellenállni... mármint én nem tudok. Mármint ő nem te, de... Nézd, az ott nem egy sirály?

HATODIK RÉSZ
Passió

Senki sem tökéletes... na jó, volt egy tag, de őt megöltük.

ANONIM

Vasárnap

Józsua anyja és testvére, Jakab Jeruzsálem Arany kapuja előtt találtak meg bennünket, ahol Bertalanra és Jánosra vártunk, akik Nátánt és Fülöpöt keresték, akiket meg Jakabért és Andrásért küldtünk, akik Júdás és Tamás után kajtattak, akik Péter és Mari után mentek a városba, akik Tádét és Simont keresték, akik meg egy szamárért indultak.
– Mostanra találhattak volna egyet – jegyezte meg Mária.
A prófécia szerint Józsuának szamárháton kellett bevonulnia a városba. Persze megbeszéltük, hogy sehol nem találunk szamarat. Még Józsua öccse, Jakab is részt vett az összeesküvésben. Ő bement a kapun belülre, hátha valamelyik tanítványnak nem esik le a dolog, és véletlenül tényleg szerez egy szamarat.
Józsua ezer galileai követője az Arany kapuhoz vezető út két oldalán gyülekezett, kezükben pálmalevéllel, egész délután énekeltek és hozsannáztak a győzedelmes bevonulást megelőlegezve, de ahogy közeledett az este, és nem került szamár, a tömeg lassan oszlani kezdett, mert mindenki megéhezett, és bement a városba enni. Csak Józsua, az anyja meg én maradtunk.
– Reméltem, hogy te majd beszélsz a fejével – mondtam Máriának.
– Régóta tudom, hogy ez lesz – felelte. Szokás szerint kék ruhát és kendőt viselt, s arcának szokásos fényét elnyomta, no nem a kor, hanem a bánat. – Mit gondolsz, két éve miért küldtem érte?
Való igaz, akkor elküldte Józsua két öccsét, Júdást és Josét a kapernaumi zsinagógához, hogy vigyék haza, mondván, megőrült, de Józsua szóba sem állt velük.
– Örülnék, ha nem úgy beszélnétek rólam, mintha itt se lennék – jegyezte meg Józsua.
– Próbálunk hozzászokni – feleltem. – Ha nem tetszik, akkor hagyd a fenébe ezt a hülye tervet, hogy feláldozod magad.
– Szerinted mire készültem ennyi éven át, Biff?
– Hát ha tudtam volna, hogy erre, nem segítek. Még mindig ott lennél beszorulva a borosamforába Indiában.
– Hol vannak már? – kukucskált be a kapun. – Milyen nehéz lehet találni egy szamarat?
– Mind Simon házában vannak Betániában, Jozsó. Ma már nem jönnek vissza.
Józsua egy szót sem szólt. Talpra kecmergett, és elindult Betánia felé.

– Nem tehettek semmit! Ezt nem lehet megállítani! – kiabált az apostolokkal, akik Simon házának nagyobbik szobájában gyűltek össze. Márta sírva szaladt ki, amikor Józsua haragosan meredt rá. Simon a padlót nézte, mint mi mind. – A papok és írnokok elkapnak, és bíróság elé állítanak. Leköpnek, megkorbácsolnak, aztán megölnek. Harmadnapra feltámadok, és újra köztetek járok. De nem állíthatjátok meg azt, aminek meg kell történni! Ha szerettek, elfogadjátok, amit mondok.
Mari felpattant és kirohant, közben kikapva Júdás kezéből a közös erszényt. A zélóta fel akart kelni, de visszanyomtam. – Hagyd!
Némán ültünk, próbáltuk kitalálni, mit mondhatnánk. Nem tudom, a többiek mire gondoltak, de én még mindig keresni akartam valami más utat, hogy Józsua úgy hajtsa végre, amit akar, hogy ne kelljen meghalnia érte. Márta borral tért vissza, és mindenkinek töltött, de amikor Józsua kupájába öntött, nem nézett rá. Józsua anyja aztán követte Mártát ki a szobából, gondolom, hogy segítsen a vacsorakészítésben.
Idővel Mari visszajött, egyenesen Józsuához ment, és leült a lábánál. Köpenye alól előhúzta a közös erszényt, abból elővett egy kis alabástrom dobozt. Az értékes kenőcsöt tartják ilyen helyen, amivel a nők a temetéskor a halottat kenik fel. Az üres erszényt Júdásnak dobta. Mari szó nélkül feltörte a doboz pecsétjét, az olajat Józsua lábára öntötte, majd kibontotta hosszú haját, és azzal törölte le az olajat Józsua lábáról. Fűszer és parfüm erős illata töltötte meg a szobát.
Júdás felpattant, odament, és felkapta a padlóról a dobozt.
– Ennek az árából százakat etethetnénk!
Józsua felnézett a zélótára. Szemében könnyek csillogtak.
– Szegények mindig lesznek, Júdás, de én már nem sokáig. Hagyd.De...
– Hagyd! – nyújtotta kezét Józsua, és Júdás belecsapta az alabástromdobozt, majd kiviharzott a házból. Hallottam, hogy kiabál az utcán, de nem értettem, mit.
Mari a maradék olajat Józsua fejére öntötte, és ujjával mintákat rajzolt Józsua homlokára. Józsua le akarta fogni a kezét, de Mari elhúzta, és csak akkor folytatta, amikor Józsua leejtette a kezét.
– A halott nem szerethet – mondta. – Maradj nyugton.
Amikor másnap reggel követtük Józsuát a Templomhoz, Mari nem volt sehol.

Hétfő

Hétfőn Józsua bevezetett minket az Arany kapun Jeruzsálembe, ezúttal azonban senki nem szórt pálmalevelet az útra, és nem énekelt zsoltárokat. (Na jó, volt egy fazon, de ő mindig ott énekel az Arany kapunál. Ha adsz neki egy érmét, rövid időre abbahagyja.)
– Jó lenne venni valamit reggelire – mondta Júdás. – Már ha Magdolna nem költötte volna el az összes pénzünket.
– Legalább Józsuának jó illata van – vélte Nátán. – Szerintetek nincs jó illata?
Néha az ember a legfurább dolgokért tud hálás lenni. Amikor láttam, hogy Júdás a fogát csikorgatja, és kidudorodnak az erek a homlokán, gyorsan hálát adtam Nátán naivitásáért.
– Tényleg jó illata van – értett egyet Bertalan. – Legszívesebben újragondolnám az anyagi javakra vonatkozó elképzeléseimet.
– Köszönöm, Bertalan – mondta Józsua.
– Igen, nincs is jobb a finom illatú férfiaknál – álmodozott János. Erre mind feszengeni kezdtünk, torkunkat köszörültük, köhögtünk, és kicsit eltávolodtunk tőle. (Jánosról még nem meséltem, ugye?) Erre meg János elkezdte szánalmasan, túljátszva kommentálni a nőket, akik mellett elmentünk. – Hé, az aztán sok erős fiúgyerekkel ajándékozná meg az embert – dörögte erőltetetten férfias hangon. – Öcsém, abba aztán lehet magokat ültetni, úgy ám.
– Kérlek, fogd be – szólt rá bátyja, Jakab.
– Szólhatnál anyádnak, az biztos rávenné a nőt, hogy legyen az arád – mondta Fülöp.
Erre mindenki vihogott, még Józsua is. Mindenki, kivéve Jakabot. – Látod? – mondta a testvérének. – Látod, mit csináltál?
– Micsoda érett csaj, odassatok! – mondta János nem túl meggyőzően. Egy nőre mutatott, akit egy csoport farizeus cipelt a kapu felé, s kinek ruhája rongyokban lógott (tényleg érett volt, ezt meg kell adni Jánosnak).Álljátok el az utat! – mondta Józsua.
A farizeusok odaértek az emberblokádhoz, és megtorpantak.
– Engedj át, rabbi! – mondta a legidősebb. – Ezt a nőt ma házasságtörésen kapták, ezért kivisszük a városból megkövezni, ahogy a törvény előírja.
A fiatal nő haja koszos csigákban omlott az arca elé, amit rémület torzított el, a szeme ki is fordult. De egy órája még nagyon csinos lehetett.
Józsua leguggolt, és lábával a porba írt valamit.
– Hogy hívnak?
– Dzsamal – felelte a vezető. Józsua leírta a porba a nevét, és mellé a férfi bűneinek listáját.
– Ejha, Dzsamal, libával?! – néztem rá. – Nem is tudtam, hogy olyat is lehet.
Dzsamal elengedte a házasságtörő nő karját, és hátralépett. Józsua arra a férfira nézett, aki a nő másik karját fogta.
– És a te neved?
– Ööö... Steve.
– Nem is Steve – mondta valaki a tömegben. – Jákob.
Józsua leírta a porba, hogy Jákob.
– Ne! – tiltakozott Jákob. Elengedte és felénk lökte a nőt. Ekkor Józsua felállt, elvette a követ a legközelebb állótól, aki oda is adta, mert a porba írt bűnöket olvasta nagy érdeklődéssel.
– Kövezzük meg ezt a szajhát – mondta Józsua. – És az vesse rá az első követ, aki maga bűntelen! – Azzal nyújtotta a követ. Mind hátráltak. Egy pillanat alatt eltűntek, amerről jöttek. A házasságtörő Józsua lábához rogyott, és átölelte a bokáját.
– Köszönöm, rabbi. Nagyon szépen köszönöm.
– Semmi gond – emelte fel Józsua. – Most menj, és többé ne ess bűnbe!
– Nagyon jó illatod van, tudod?
– Ja, köszi. Most menj!
A nő elindult.
– Elkísérem, hogy ne legyen gond – indultam utána, de Józsua elkapta a köntösömet, és visszarántott.
– Nem hallottad a „ne ess bűnbe” részt?
– Figyu, a szívemben már úgyis házasságtörést követtem el vele, akkor miért ne élvezhetném igazából?
– Mert nem.
– Te állapítod meg a szabályokat, és azok szerint még János is házasságtörést követett el a szívében, pedig ő nem is szereti a nőket.
– De igen – ellenkezett János.
– Menjünk a Templomba! – mondta Józsua.
– Egy tökéletes házasságtörés ment pocsékba, ha engem kérdezel.

A Templom külső udvarában, ahová a nőknek és a pogányoknak szabad menni, Józsua összehívott minket és a mennyek országáról beszélt, azonban ahányszor belelendült, odajött egy kalmár:
– Itt a galamb. Áldozati galambot tessék. Tiszta, mint a hó. Mindenkinek kell egy.
Józsua kezdte elölről, erre egy másik kalmár bukkant fel.
– Kovásztalan kenyeret tessék! Itt a kenyér. Csak egy sékel. Forró macesz, amilyet Mózes evett Egyiptomból jövet, csak frissebb. Aztán egy nyomorék kislányt hoztak oda. Józsua megkérdezte tőle, hisz-e, és nekiállt meggyógyítani, amikor...
– A dénárját sékelre váltom, míg vár! Mindenféle címlet. Drahmát talentumra, vagy talentumot sékelre!
– Hiszed, hogy az úr szeret téged? – kérdezte Józsua a kislányt.
– Keserű füvet tessék! – rikácsolta egy kalmár. – Keserű füvet tessék!
– A francba! – fakadt ki Józsua. – Meggyógyultál, gyermekem, tűnés! – Elhessegette a kislányt, aki felállt, és életében először járt. Majd Józsua pofán csapta az egyik galambárust, letépte a madárketrec tetejét, és kiengedte a galambokat az égre:
– Ez az ima háza! Nem tolvajok barlangja!
– Jaj, ne, a pénzváltókat ne – súgta nekem Péter.
Józsua megragadott egy hosszú asztalt, ahol tucatnyian váltottak sékelt (a Templomban csak azzal lehetett fizetni), és feldöntötte.
– Puff, neki annyi – mondta Fülöp. Igaza volt. A papok nagy százalékot szedtek be a pénzváltóktól. Talán megúszhatta volna, de ezzel most belenyúlt az ő zsebükbe is.
– Kifelé, viperák! Kifelé! – Józsua felkapott egy kötéltekercset az egyik kalmártól, és korbácsként használva kikergette a kalmárokat és pénzváltókat a Templomból. Nátán és Tamás csatlakozott hozzá, meg is rugdosták a kereskedőket, mi többiek csak álltunk ott vagy azokat tereltük, akik Józsuát meghallgatni jöttek.
– Meg kéne állítanunk – mondtam Péternek.
– Szerinted meg lehet? – biccentett az udvar sarkába, ahol húsz pap jött elő a belső templomból, hogy megnézzék, mi ez a lárma.
– Ránk vonja a papok haragját! – Júdás a templomőröket nézte, akik abbahagyták a járkálást, és az udvaron történteket figyelték. Júdás becsületére legyen mondva, ő, Simon meg még páran nyugtatták a kis csődületet, akik áldásért és gyógyításért jöttek.
A Templomfalon túl láttuk, hogy Nagy Heródes palotájának gyilokjáróiról is bámulnak a római katonák. Itt szállt meg a kormányzó az ünnepek alatt, amikor Jeruzsálemben járt. A rómaiak nem léptek a Templomba, hacsak zendüléstől nem tartottak, de ha mégis beléptek, zsidó vér folyt. Folyónyi.
– Nem jönnek be – mondta Péter, nem túl magabiztosan. – Látják, hogy ez zsidó ügy. Őket nem érdekli, ha mi egymást öljük.
– Csak figyelj Júdásra és Simonra – mondtam neki. – Ha valamelyik rázendít arra a nincs más úr, csak Isten dumára, a rómaiak úgy lecsapnak, mint a hóhér bárdja.
Józsua végre kifulladt, szakadt róla a verejték, alig bírta már meglengetni a kötelet, viszont a Templomban nem maradt kufár. Hatalmas tömeg kezdte követni, akik szidalmazták a kufárokat, ahogy Józsua kergette őket. A tömeg (lehettek nyolcszázan-ezren) tartotta csak vissza a papokat, hogy abban a pillanatban Józsuára uszítsák az őröket. Jozsó félredobta a kötelet, és visszavezette a tömeget oda, ahol mi elszörnyedve álltunk.
– Tolvajok – lihegte elhaladtában. Aztán egy kislányhoz ment, akinek el volt sorvadva a keze. Júdás mellett állt.
– Ijesztő, mi? – kérdezte tőle Józsua.
A kislány bólintott. Józsua rátette kezét a sorvadt karra.
– Azok a nagy süveges bácsik ide tartanak?
A kislány bólintott.
– Tudod ezt utánozni? – mutatta fel középső ujját Józsua. – Nem azzal a kézzel, ezzel.
Elvette kezét a sorvadt karról, a kislány pedig megmozgatta az ujjait. Az izmok és inak megteltek, olyan lett, mint a másik karja.
– Na most mutasd fel! – mondta Józsua. – Ez az. Most mutasd a magas süvegeseknek! Jó kislány.

– Ki hatalmazott fel ezekre a gyógyításokra? – kérdezte az egyik pap, láthatóan a legmagasabb rangú.
– Nincs más úr, csak... – kezdte Simon, de Péter gyomorszájon vágta, majd a földre lökte a zélótát, ráült, és vadul suttogott a fülébe. András odament Júdás mögé, és hasonlóképpen oktatószózatot intézett hozzá, csak az ütleg jótékony rásegítése nélkül.
Jozsó elvett egy kisfiút az anyjától. A gyerek lábai úgy kalimpáltak a levegőben, mintha nem lennének csontjai. Le nem véve róla a szemét, Józsua azt kérdezte:
– Ki hatalmazta fel Jánost a keresztelésre?
A papok körbenéztek. A tömeg közelebb húzódott. Júdeában voltunk, János területén. A papoknak volt annyi sütnivalójuk, hogy ekkora tömeg előtt ne vonják kétségbe János elhivatását, ugyanakkor eszük ágában sem volt megerősíteni.
– Azt még nem tudjuk.
– Akkor én sem mondhatom meg – felelte Józsua. Letette a kisfiút, és fogta a kezét, amíg a fiú életében először kipróbálta a lábait. Imbolygott, akár az újszülött csikó, Józsua meg nevetve elkapta. Fogta a fiú vállát, úgy kísérte vissza az anyjához, majd a papokhoz fordult, és először rájuk nézett.
– Vizsgáztatni akartok? Vizsgáztassatok! Kérdezzetek, amit akartok, viperák, akkor is meggyógyítom ezeket az embereket, és ők meg fogják ismerni Isten igéjét.
Fülöp ez alatt mögém osont, és a fülembe suttogta:
– Nem tudod leütni vagy használni valamit, amit Keleten tanultál? Ki kell innen vinnünk, mielőtt még tovább beszél.
– Szerintem már elkéstünk. Csak ne hagyd szétszéledni a tömeget! Menj a városba, és hozz még embert! Most csak a tömeg védi meg. És keresd meg Arimateai Józsefet is. Ő talán segíthet, ha kicsúszik a kezünkből a dolog.
– Miért, még nem csúszott ki?
– Tudod, hogy értem.
A vallatás két órán keresztül tartott, a papok minden verbális csapdát bevetettek, ami csak eszükbe jutott. Józsua néha átcsusszant rajtuk, máskor áttört. Ki akartam juttatni a templomból anélkül, hogy letartóztatnák, de egyre inkább azt láttam, hogy az őrök leszállingóznak a falakról, és a kapuk közelében őgyelegnek.
Közben a főpap csak mondta a magáét:
– Egy férfi meghal, és nem marad utána fiú, de a felesége hozzámegy a testvéréhez, akinek három fia van az első házasságából... [és hogy] hárman elhagyják Jerikót, délnek mennek, három mérfölddel óránként, de két szamarat is vezetnek, amelyek elbírnak két... [és hogy] a sábesz véget ér, és folytatják, a törvényben engedett ezer lépés után... és délnyugati szél fúj... [és hogy] Mennyi víz kell az utazáshoz? Bödönben kérjük a választ.
– Öt – vágta rá egyből Józsua. Ámulva néztek rá.
A tömeg őrjöngött.
– Ő a Messiás! – kiáltotta egy nő.
– Isten Fia!
– Ezzel nem segítetek! – kiabáltam nekik.
– Nem mutattad meg a levezetést! Nem mutattad meg a levezetést! – kántálta a legfiatalabb pap.
Júdás és Máté az udvar kövén próbálták megoldani az egyenletet, de már rég elvesztették a fonalat. Fejüket csóválva néztek fel.
– Öt – ismételte Józsua.
A papok összenéztek:
– Annyi, de ettől még nincs jogod a Templomban gyógyítani.
– Három nap múlva nem lesz Templom, mert elpusztítom, és vele együtt a ti viperafészketeket is. És rá három napra egy új Templom fog állni apám tiszteletére.
Na ekkor megragadtam a mellén a ruhát, és a kapu felé vonszoltam. Az apostolok terv szerint ék alakban vettek minket körbe. Mögöttük a tömeg nyomult velünk, százak és százak.
– Várj, még nem végeztem! – kiabált rám Józsua.
– De igen.
– Izrael igazi királya érkezett el! – kiáltotta egy nő a tömegből.
– Ne segíts már! – vágta kupán Péter.
A tömeg puszta nagyságánál fogva sikerült kijuttatnunk Józsuát a kapun, majd az utcán Arimateai József házáig.
József beengedett minket, és felvezetett az emeleti szobába, amelynek magas mennyezete boltíves volt, a padlót és falakat drága szőnyegek meg párnák díszítették, és egy hosszú ebédlőasztal állt benne.
– Itt biztonságban vagytok, de nem tudom, meddig. Már összehívták a szanhedrint.
– De hát csak most jöttünk el a Templomból – mondtam. – Hogy lehet ez?
– Engedned kellett volna, hogy elfogjanak – szólt Józsua.
– Az esszénusokat várom húsvéti lakomára – mondta József. – Maradjatok.
– Ilyen korán ünnepelni húsvétot? Miért? – kérdezte János. – És miért esszénusokkal?
József nem nézett Józsuára, úgy válaszolt:
– Mert az esszénusok ilyenkor nem ölnek bárányt.

Kedd

Aznap éjjel József házának felső szobájában aludtunk. Reggel Józsua lement, majd nemsokára visszajött.
– Nem engednek el – mondta.
– Kik?
– Az apostolok. A saját apostolaim nem engednek el. – Odament a lépcsőhöz. – Ellenszegültök Isten akaratának! – kiabált le nekik. Felém fordult. – Te mondtad nekik, hogy ne engedjenek el?
– Én? Igen.
– Nem teheted.
– Nátánt elküldtem Simon házába Mariért. Nélküle jött vissza. Mari szóba sem állt vele, csak Márta. Ott jártak a templomi katonák, Jozsó.
– És?
– Mi az, hogy és? Azért mentek, hogy téged elfogjanak.
– Hadd fogjanak.
– Nem kell feláldoznod magad, hogy bizonyíts, Józsua. Egész éjjel ezen gondolkodtam. Meg lehet beszélni.
– Az Úrral?
– Ábrahámnak sikerült. Emlékszel? Szodoma és Gomorra elpusztításakor. Először ráveszi az Urat, hogy kímélje meg a városokat, ha talál ötven igaz embert, aztán végül lealkudja tízre. Te is megpróbálhatnál valami hasonlót.
– Egyáltalán nem ez a lényeg, Biff. – Odajött hozzám, de nem tudtam a szemébe nézni, úgyhogy én meg odamentem az egyik boltíves ablakhoz. – Én is félek ettől... ami történni fog. Tíz dolgot tudnék kapásból, amit szívesebben csinálnék, mint hogy áldozat legyek, de tudom, hogy meg kell történnie. Amikor azt mondtam a papoknak, hogy három napon belül lerombolom a templomot, úgy értettem, a korrupciót, a tettetést, a Templom összes rituáléját, ami miatt az ember nem tudja megismerni Istent. És a harmadik napon, amikor visszajövök, minden új lesz, isten országa vesz körül bennünket. Visszajövök, Biff.
– Ja, mondtad már.
– Hát akkor higgy bennem!
– Nem vagy jó a feltámasztásban, Jozsó. Emlékszel az öregasszonyra Jafiában? A katonára Széforiszban? Ő meddig élt? Három percig?
– De nézd meg Mari bátyját, Simont. Őt már több hónapja visszahoztam.
– Ja, de fura szaga van.
– Nincs.
– De, ha közel mész hozzá, fura szaga van.
– Azt te honnan tudnád? Sosem mennél közel hozzá, mert leprás volt. – Tádé mondta a minap. Azt mondja: „Biff, szerintem ennek a Simon Lázárnak fura szaga van”.
– Igen? Kérdezzük meg Tádét.
– Biztos elfelejtette már.
Józsua lement a lépcsőn egy alacsony mennyezetű szobába, melynek mozaikpadlója volt, s az ablakokat magasan vágták a falba. Józsua anyja és az öccse, Jakab is csatlakoztak az apostolokhoz. Mind ott ültek a falnál, s úgy fordultak Józsua felé, mint virágok a napra, várták, hogy mondjon valami reménykeltőt.
– Megmosom a lábatokat – mondta. Majd Arimateai Józsefnek: – Kell egy lavór víz meg egy ruha.
A magas arisztokrata meghajolt, és elment egy szolgáért.
– Milyen kellemes meglepetés – mondta Mária.
Jakab, az öcsi csak forgatta a szemét és nagyokat sóhajtott.
– Én mentem – mondtam, és Péterre néztem, hogy Ne téveszd szem elől. Tökéletesen megértett, bólintott.
– Gyere vissza a vacsorára – mondta Józsua. – Egy-két dolgot még meg kell tanítanom ebben a kis időben.

Simon házában senki nem volt. Sokáig kopogtam, majd bementem. Reggeli nyomát nem láttam, de a mikveht használták; biztos megmosdottak és elmentek a Templomba. Mentem Jeruzsálem utcáin, erősen töprengtem, mi lenne a megoldás, de minden, amit valaha tanultam, most haszontalannak bizonyult. Alkonyatkor visszatértem József házához, méghozzá a hosszabbik úton, hogy ne kelljen elmennem a főpap palotája mellett.
Józsua bent várt, a felső szobába vezető lépcsőn üldögélt. Mellette Péter és András strázsált, nehogy kisurranjon és feladja magát a főpapnál istenkáromlásért.
– Hol jártál? – támadt nekem. – Meg kell mosnom a lábad.
– Tudod, milyen nehéz sonkát kapni Jeruzsálemben húsvétkor? Gondoltam, jó lenne egy kis sonka a keserű füvek mellé.
– Mindenkit megmosott – mondta Péter. – Bertalant úgy kellett lefogni, de most mindenki tiszta.
– És ahogy én megmostam őket, úgy majd ők másokat, ezzel bocsátva meg a bűnöket.
– Á, értem – bólintottam. – Ez is egy példabeszéd. Mesés. Na együnk!
Körbeültük a nagyasztalt, Józsua az asztalfőn. Az anyja hagyományos húsvéti vacsorát készített, csak a bárányt hagyta ki. Indulásként Nátán, a legfiatalabb tett fel egy kérdést:
– Miben különbözik ez az este az összes többitől?
– Bertalan lába tiszta? – tippelt Tamás.
– Arimateai József állja a számlát? – vélte Fülöp.
Nátán nevetve csóválta a fejét.
– Nem. Hanem mert máskor kenyeret és maceszt eszünk, de ma csak maceszt – és nagyon vigyorgott. Életében először érezhette magát okosnak. – És miért csak maceszt eszünk?
– Ugorjunk, Náti! – mondtam. – Mind zsidók vagyunk. Foglaljuk össze! Kovásztalan kenyér, mert a fáraó katonáival a sarkunkban nem volt idő megkeleszteni. Keserű fű, mert a rabszolgaság keserű. Isten pedig elvitt minket az Ígéret földjére. Remek, együnk!
– Ámen – mondta mindenki.
– Ez szánalmas volt – mondta Péter.
– Igen? – kaptam fel a vizet. – Hát amikor itt ülök Isten Fiával, és várom, hogy jöjjenek, elvigyék és megöljék, és egyikünk sem tud tenni semmit ellene, beleértve Istent, bocsika, hogy nem pisálom össze magam az örömtől, amiért egymillió éve megmentettek minket az egyiptomiaktól.
– Meg van bocsátva – mondta Józsua. Aztán felállt. – Ami én vagyok, az mindnyájatokban megvan. Az Isteni Szikra, azaz a Szentlélek összeköt benneteket. Isten bennetek van. Értitek?
– Még szép, hogy Isten benned van. Végül is az apád – mondta Jakab öcsi.
– Nem, bennetek is. Itt ez a kenyér. – Fogta és széttörte, majd a darabokat szétosztotta mindenkinek. Az övét megette. – Na most, a kenyér a részemmé lett, a kenyér én vagyok. Most ti is egyétek meg.
Néztünk rá.
– EGYÉTEK MEG!
Hát megettük.
– Most a részetek lett, és én is. Isten ugyanúgy bennetek is van. Próbáljuk meg még egyszer! Kérem a bort.
És így ment órákon keresztül, de azt hiszem, mire elfogyott a bor, az apostolok kezdték kapizsgálni, mit akar mondani. Aztán kezdődött a könyörgés, sorban mind kérleltük, hogy ne haljon meg azért, hogy minket megmentsen.
– Mielőtt ennek vége – mondta –, mind meg fogtok tagadni.
– Mi aztán nem – tiltakozott Péter.
– Te háromszor fogsz megtagadni, Péter. Nem csak tudom ezt, parancsolom. Mert ha titeket is elfognak velem együtt, nem lesz, aki elvigye az örömhírt az embereknek. Júdás, barátom, gyere ide!
Júdás odament hozzá, Józsua meg a fülébe súgott valamit, majd visszaküldte a helyére.
– Egyikőtök elárul még ma éjjel – mondta hangosan Józsua. – Igaz, Júdás?
– Mi van? – meredt ránk Júdás, de amikor látta, hogy senki nem kel a védelmére, felpattant, és lerobogott a lépcsőn. Péter utána indult, de Józsua elkapta a halász haját.
– Engedd!
– De a főpap palotája nincs tíz percre – mondta Arimateai József. – Már ha egyenesen odamegy, és nincs ellenszél.
Józsua csendet intett.
– Biff, menj Simon házához, és ott várj! Csak te tudsz elsurranni a palota mellett úgy, hogy ne vegyenek észre. Mondd meg Marinak és a többieknek, hogy várjanak ránk! Mi meg a városon keresztül megyünk, aztán át a Ben-Hinnon-völgyön, hogy ne kelljen elmennünk a palota mellett. Találkozunk Betániában.
Péterre és Andrásra néztem.
– Nem engeditek, hogy feladja magát, ugye?
– Persze hogy nem.
Hát mentem bele az éjszakába, s futás közben azon merengtem, talán Józsua meggondolta magát, és Betániából a júdeai sivatagba menekül. Tudnom kellett volna, hogy becsapott. Az ember azt hiszi, harminc év alatt megismeri a másikat, az meg egyenesen a szemébe hazudik.

Simon nyitott ajtót, és beengedett. Ujját az ajkára téve intett csendre.
– Mari és Márta hátul vannak. Dühösek rád. Mindnyájatokra. Most majd dühösek lesznek rám is, hogy beengedtelek.
– Bocs.
– Mit tehetnek? – vont vállat. – Az én házam.
Az első szobán átmentem a másodikba, ahonnan a hálókamra nyílt, a mikveh és az udvar, ahol főztek. Hangokat hallottam a hálókamrából. Amikor beléptem, Mari éppen Márta haját fonta be.
– Azért jöttél, hogy elmondd, mindennek vége? – Könnyek gyűltek a szemébe. Úgy éreztem, ha most elkezd sírni, én is elbőgöm magam.
– Nem. Úton vannak ide. Ben-Hinnonon keresztül, úgyhogy beletelik pár órába. De van egy tervem.
Előhúztam a köntösömből a jin-jang amulettet, amit Örömkétől kaptam, és meglengettem előttük.
– Meg akarod vesztegetni Józsuát egy ronda ékszerrel? – kérdezte Márta.
Az apró kupakokra mutattam az amulett két oldalán.
– Meg akarom mérgezni.
Elmagyaráztam nekik, aztán csak vártunk, magunkban számoltuk az időt, lelki szemeink előtt láttuk, ahogy az apostolok átmennek Jeruzsálem kihalt utcáin, ki az Esszénus kapun, be Ben-Hinnon völgyébe, ahol ezernyi sírt vájtak a sziklába, és ahol egykor folyó folyt, de most csak zsálya és bogáncs kapaszkodik a homokkő repedéseibe. Órákig vártunk, majd kimentünk a ház elé, aztán amikor a hold elindult lefelé, és pirkadni kezdett, megláttunk egy magányos alakot, aki nyugat felől jött, nem pedig délről, amerről őket vártuk. Ahogy közeledett, széles válláról és a kopasz kobakján fénylő holdról tudtam, János az.
– Elkapták – mondta. – Gecsemánénál. Annás és Kajafás maguk jöttek érte templomőrökkel, és elvitték.
Mari nekem dőlt, arcát a mellembe temette. Mártát is magamhoz húztam.
– De mit keresett egyáltalán Gecsemánéban? – kérdeztem. – Úgy volt, hogy ide jöttök.
– Csak neked mondta azt.
– A szemétláda hazudott nekem. Szóval mindenkit elfogtak?
– Nem, a többiek nem messze bújtak el. Péter harcolni akart, de Józsua megállította. Kialkudta a papokkal, hogy minket hagyjanak elmenni. József is jött, és segített rábeszélni őket, hogy engedjenek el minket.
– József? József elárulta?
– Nem tudom. Júdás vezette őket Gecsemánéba. Ő mutatta meg az őröknek, melyikünk Józsua. József később jött, amikor minket akartak lefogni.
– Hová vitték?
– A főpap palotájába. Ennyit tudok, Biff. Becsszó.
Lerogyott az utca közepén, és sírva fakadt. Márta odament hozzá, és a mellén dajkálta a fejét.
Mari rám nézett.
– Tudta, hogy harcolni akarsz. Ezért küldött ide.
– A terv nem változott. Vissza kell szereznünk, hogy megmérgezhessük.
János felnézett Márta öleléséből.
– Ti közben átálltatok, vagy mi?

Szerda

Pirkadatkor Marival ott dörömböltünk Arimateai József ajtaján. Egy szolga beengedett. Amikor József előjött a hálókamrából, úgy kellett lefognom Marit, hogy ne essen neki.
– Elárultad!
– Nem én.
– János azt mondta, a papokkal mentél.
– Igaz. Követtem őket, nehogy megöljék Józsuát, ha menekülni akarna, vagy esetleg önvédelemből.
– Mi az, hogy önvédelemből?
– Holtan akarják látni, Mari – magyarázta József. – Holtan akarják látni, de nincsen felhatalmazásuk, hogy kivégezzék, értitek? Ha nem vagyok ott, megölhették volna, aztán azt mondják, ő támadott rájuk. Csak a rómaiaknak van joguk ölni.
– Heródes megölette Keresztelő Jánost – feleltem. – Abban sem volt római.
– Jakan az embereivel állandóan megkövez embereket – tette hozzá Mari. – Római jóváhagyás nélkül.
– Gondolkodjatok már! Húsvét hete van. A városban nyüzsögnek a lázadó zsidókra vadászó rómaiak. Az egész hatodik légió itt van, plusz Pilátus személyes őrsége Cézáreából. Általában csak maroknyian lennének. A főpapok, a szanhedrin, a farizeustanács, sőt még Heródes is kétszer meggondolja, mielőtt megszegi a római törvényeket. Ne essetek pánikba! Még a szanhedrin elé sem került a dolog.
– Mikor kerül?
– Valószínűleg délután. Mindenkit oda kell vinni. Tanúkat gyűjtenek Józsua ellen.
– És mellette?
– Ez nem így működik. Én mellette szólok, és a barátom, Nikodémus is, de ezen kívül Józsuának magát kell megvédenie.
– Remek – sóhajtott Mari.
– Ki a vádló?
– Azt hittem, tudjátok – rezzent össze József. – Aki már kétszer is Józsua ellen uszította a szanhedrint. Iban fia Jakan.
Mari megpördült, és rám meredt:
– Meg kellett volna ölnöd.
– Nekem? Neked tizenhét éved volt rá, hogy lelökd a lépcsőn vagy valami!
– Még van időnk.
– Az nem segítene Józsuán – jegyezte meg József. – Abban reménykedjünk, hogy nem jut a rómaiak fülébe a dolog.
– Úgy beszélsz, mintha máris elítélték volna.
– Megteszem, ami tőlem telik – felelte, de nem túl meggyőzően.
– Vigyél be hozzá.
– Hogy titeket is lefogjanak? Azt már nem. Maradjatok itt! A felső szoba a tiétek lehet. Amint történik valami, visszajövök vagy üzenek. József megölelte Marit, és megcsókolta a feje búbját, majd kiment, hogy öltözzön.
– Bízol benne? – kérdezte Mari.
– Figyelmeztette Józsuát, amikor meg akarták ölni.
– Én nem bízom benne.

Marival egész álló nap a felső szobában vártunk, felugrottunk, ahányszor az utcán lépteket hallottunk, míg végül teljesen ki nem merültünk, és egész testünkben remegtünk az aggodalomtól. Megkértem József egyik szolgálólányát, menjen el a főpap palotájához, és nézze meg, mi történik. Hamarosan visszatért. A tárgyalás megkezdődött.
Marival párnákat hordtunk az egyik ablak alá, oda fészkeltük be magunkat, hogy a legkisebb zajt is halljuk az utcáról, de ahogy esteledett, egyre ritkultak kint a léptek, a Templomból elhalt az énekszó, mi pedig egymást ölelve rettegtünk, mélységes, gyötrődő bánatban. Sötétedés után először szeretkeztünk azóta, hogy Józsuával elmentünk Keletre. Mennyi év elmúlt, mégis milyen ismerős volt. Akkor régen a szeretkezés volt a kétségbeesett módja, hogy megosszuk a bánatunkat, amiért mindketten elveszítjük, akit szeretünk. Most ugyanazt az embert veszítjük el. És ezúttal elaludtunk utána.
Arimateai József nem jött haza.

Csütörtök

Csütörtök reggel Simon és András viharzott fel a lépcsőn és ébresztett minket. A köntösömet Marira dobtam, és ágyékkötőben pattantam fel. Simont meglátva elvörösödtem.
– Te rohadt áruló! – Olyan mérges voltam, még megütni sem volt erőm, csak üvöltöttem vele. – Te gyáva!
– Nem ő volt! – kiabálta András a fülembe.
– Nem én voltam – mondta Simon. – Én harcolni akartam az őrökkel, amikor eljöttek érte. Péter és én is.
– Júdás a te barátod volt. Ti meg a zélóta baromságaitok!
– A te barátod is volt.
András ellökött.
– Elég! Nem Simon volt. Láttam, hogy két őr lándzsát szegezett rá: Hagyd békén! Különben sincs időnk hisztériázni, Biff. Józsuát éppen korbácsolják a főpapok palotájában.
– Hol van József? – kérdezte Mari, aki közben felöltözött.
– A praetóriumba ment, amit Pilátus állított fel a Templom melletti Antonia várban.
– Mi a fenét keres ott, amikor Józsuát a városnak ezen a végén verik?
– Mert oda viszik utána. Elítélték istenkáromlásért, Biff. Halálos ítéletet akarnak. Júdeában pedig Pontius Pilátus a hatóság. József ismeri, Józsua szabadon engedését kéri tőle.
– Mit tegyünk? Mit tegyünk? – Kezdtem kétségbe esni. Amióta az eszemet tudom, a Józsuával való barátság volt nekem a horgony, létezésem értelme, az életem; s ez most úgy robogott a pusztulás felé, mint ahogy a vihar hajtja a hajót a zátonyra. Nem jutott eszembe semmi, elfogott a pánik. – Mit tegyünk? Mit tegyünk? – Lihegtem. Nem kaptam levegőt. Mari megragadta a vállam, és megrázott.
– Van egy terved, emlékszel? – rángatta meg az amulettet a nyakamban.
– Ja, tényleg. – Nagy levegőt vettem. – Ja, a terv. – Felkaptam a köntösömet, és belebújtam. Mari segített megkötni az övet. – Sajnálom, Simon.
Csak legyintett. – Mit csinálunk?
– Józsuát a praetóriumba viszik, tehát mi is odamegyünk. Ha Pilátus elengedi, ki kell onnan hoznunk. Jozsó bármit megtesz, hogy megölesse magát.

Hatalmas tömeggel együtt várakoztunk az Antonia vár előtt, amikor a templomőrök a kapuhoz hozták Józsuát. A főpap, Kajafás vezette a menetet kék köntösben és ékes melldíszben. Mögötte az apja, Annás jött, aki őelőtte volt a főpap. Józsuát egész sereg őr vette körül. Épp csak láttuk. Új köntöst húztak rá, de már annak a hátán is átütöttek a véres csíkok. Mintha transzban lett volna.
A templomőrök kiabáltak, lökdösődtek, aztán a menetből előkerült Jakan is, aki nekiállt üvöltözni a katonákkal. Nyilvánvaló volt, hogy a rómaiak nem engedik a templomőröket a praetóriumba, tehát a fogolycsere vagy a kapunál történik meg, vagy sehol. Éppen azt mérlegeltem, hogy oda tudok-e osonni a tömegben, eltörni Jakan nyakát és vissza, anélkül, hogy veszélybe sodornám a tervünket, amikor egy kéz nehezedett a vállamra. Arimateai József állt mögöttem.
– Legalább nem római ostorral ütötték. Harminckilenc ütést kapott, de csak bőrrel, nem a rómaiak ólomvégű ostorával. Abba belehalt volna. – Hol voltál? Mi tartott eddig?
– A vádemelés nem akart véget érni. Jakan fél éjszaka mondta, olyan tanúkat idézett meg, akik még csak nem is hallottak Józsuáról, nemhogy bármi bűnt láttak volna.
– És a védelem? – kérdezte Mari.
– Én elsoroltam a jótéteményeit, de annyian kiabáltak, nem is hallatszott. Józsua egy szót sem szólt a saját védelmében. Megkérdezték, ő-e Isten Fia, arra bezzeg igennel felelt. Ami megerősítette az istenkáromlás vádját. Igazából nem is kellett nekik több.
– Most mi lesz? Beszéltél Pilátussal?
– Igen.
– És?
József megdörgölte az orrát, mintha fájna a feje.
– Azt mondta, nem látja, mit tehetne.
Néztük, ahogy a rómaiak beviszik Józsuát. A papok követték. A farizeusok, akik a rómaiak szemében egyszerű közemberek voltak, kint maradtak. Egy légionárius majdnem odacsapta Jakan arcát, amikor becsukta a kaput.
Szemem sarkából mozgásra lettem figyelmes. Felpillantva egy magas, széles erkélyt láttam, amely idelátszott a palota fölött. Heródes építésze tervezte, hogy a király szólhasson a templomban összegyűlt tömegekhez anélkül, hogy kockáztatná a testi épségét. Egy magas római állt az erkélyen vörös köntösben, nézte a tömeget, láthatóan nem boldogan.
– Az Pilátus? – kérdeztem Józseftől.
– Mindjárt lemegy Józsua tárgyalására – bólintott József.
De akkor nem az érdekelt engem, hová megy Pilátus. A centurió érdekelt, aki mögötte állt tarajos sisakban és légióparancsnoki mellvértben.

Fél óra sem telt el, nyílt a kapu, és egy osztag római katona hozta a megkötözött Józsuát. Egy alacsony rangú centurió vezette, csuklójára kötött kötéllel. Mögötte a papok jöttek, akiket lerohantak kérdéseikkel a kint várakozó farizeusok.
– Tudd meg, mi van! – mondtam Józsefnek.
Begázoltunk a menet közepébe. A legtöbben káromolták Józsuát és próbálták leköpni. Kiszúrtam párat Józsua hívei közül is, ők némán vonultak, de a szemük ide-oda cikázott, mintha attól félnének, hogy őket is lefogják.
Simon, András meg én kicsit lemaradva mentünk, Mari azonban Józsua közelébe verekedte magát. Láttam, ahogy ráveti magát volt férjére, Jakanra, aki a papok nyomában loholt, de Arimateai József még a levegőben, a hajánál fogva elkapta Marit, és visszahúzta. Valaki még segített neki, de mivel kendő volt a fején, nem láttam, ki. Talán Péter.
József visszavonszolta hozzánk Marit, és odaadta nekem meg Simonnak.
– Még a végén megöleti magát.
Mari rám nézett. Szemében olyan vadság volt, amiből nem tudtam olvasni, lehetett harag, de őrület is. Átöleltem, az oldalához szorítva a karját, így mentünk tovább. A csuklyás mellettem lépdelt, keze Mari vállán. Rám nézett, és akkor láttam, hogy tényleg Péter az. Az inas halász húsz évet öregedett kedd este óta.
– Antipashoz viszik – mondta. – Amint Pilátus meghallotta, hogy Józsua galileai, azt mondta, az nem az ő területe, és átküldte Heródeshez.
– Mari – súgtam a fülébe –, elég ebből az őrültségből. A tervemnek annyi, elkelne most egy kis világos gondolkodás.

Megint Heródes egyik palotája előtt vártunk, de ezúttal, mivel a zsidó király rezidenciája volt, a farizeusokat beengedték, és Arimateai József is velük tartott. Pár perc múlva már jött is ki.
– Megpróbálja rávenni, hogy csodát tegyen – mondta. – Elengedi, ha Józsua csodát tesz a szeme láttára.
– És Józsua nem akarja?
– Nem fogja – mondta Mari.
– Ha nem, ott vagyunk, ahol kezdtük – felelte József. – Pilátustól függ, hogy elrendeli vagy elengedi a szanhedrin halálos ítéletének végrehajtását.
– Mari, gyere velem! – húztam a ruhájánál fogva.
– Miért? Hová?
– A terv újra életbe lép. – Futottam vissza a praetóriumhoz, Mari mögöttem. Az Antonia várnál egy oszlop mögött megálltam. – Mari, Péter tényleg tud gyógyítani? Komolyan?
– Tud hát, már mondtam.
– Sebeket? Törött csontot?
– Sebeket igen. Csontot, azt nem tudom.
– Hát nagyon remélem, hogy azt is.
Otthagytam, és odamentem a kapun kívül strázsáló legmagasabb rangú centurióhoz.
– A parancsnokkal akarok beszélni.
– Tűnj el, zsidó!
– A barátja vagyok. Mondd meg neki, hogy Levi keresi Názáretből.
– Nem mondok én neki semmit.
Hát közelebb léptem, kikaptam a kardját a hüvelyből, egy pillanatra a torkához szorítottam, majd visszadugtam. A kardért nyúlt, ami megint a kezemben volt, megint a torkának szegezve. Mielőtt azonban kiálthatott volna, megint visszadugtam.
– Most kétszeresen adósom vagy az életedért. Ha kiáltasz, megint nálam lesz a kardod, és nem csak hogy szégyenbe hozod magad, de a fejed sem lesz a helyén. Vagy odavihetsz a barátomhoz, Gaius Justus Gallicushoz, a hatodik légió parancsnokához.
Aztán nagy levegőt vettem és vártam. A centurió szeme a legközelebbi katonákra villant, majd vissza rám.
– Gondolkodj, centurió! Ha lefogatsz, nem ugyanoda jutok? Dühe ellenére megértette a dolog logikáját.
– Gyere velem! – mondta.
Intettem Marinak, hogy várjon, és követtem a katonát Pilátus erődj ébe.

Justus láthatóan nem érezte otthon magát a palotában neki kijelölt előkelő kvártélyban. Mindenhová pajzsokat meg lándzsákat rakott ki, mintha emlékeztetni akarna minden belépőt, hogy itt egy katona lakik. Az ajtóban álltam, ő meg fel-alá járkált, s néha rám nézett, mintha meg akarna ölni. Letörölte a verejtéket kurtára nyírt hajáról, és úgy fröcskölte le, hogy csíkban meglátszott a kőpadlón.
– Akármit is akarsz, nem állhatok az ítélet útjába.
– Nem akarom, hegy bántódása essék.
– Ha Pilátus keresztre feszítteti, akkor bántódása esik, Biff. Ez a lényeg.
– Maradandóan, úgy értem. Se törött csont, se elvágott ín. Kötözzék keresztre.
– Szöget kell hogy használjanak – fintorodott el kegyetlen arccal Justus. – Vasból. Minden darabbal el kell számolni a kincstárnak.
– Ti rómaiak nagyon értetek az ellátáshoz.
– Mit akarsz?
– Oké, akkor legyen szög, de csak a tenyerébe és a lábfejébe, és tegyenek egy lábtámaszt a keresztre, hogy az tartsa a súlyát.
– Ebben nincs semmi könyörület. Így egy hétig is szenved.
– Nem, mert megmérgezem. És amint meghalt, akarom a testét. A „méreg” szóra Justus megtorpant, és nyílt utálattal nézett rám.
– Nem rajtam múlik a test kiadása, de ha azt akarod, hogy ne essék bántódása, a katonáim ott posztolnak majd mellette. Néha a néped szereti siettetni a keresztre feszített halálát azzal, hogy megdobálják kővel. Nem is értem, minek vesződnek vele.
– Dehogynem, Justus. Ha valaki, te nagyon is érted. Fröcsöghet belőled a keserűség a kegyelem iránt, de nagyon is tudod. Te jöttél el Józsuáért, amikor a barátod szenvedett. Te alázkodtál meg és kértél kegyelmet neki. Én is ezt teszem most.
Az utálat eltűnt az arcáról, s helyébe csodálkozás költözött.
– Vissza akarod hozni, ugye?
– Csak sértetlenül akarom eltemetni a barátomat.
– Vissza fogod hozni a halálból. Mint a katonát Széforiszban, akit a szikárius ölt meg. Ezért kell neked a sértetlen test.
– Mondjuk – bólintottam s a padlóra meredve kerültem az öreg katona tekintetét.
Justus bólintott. Láthatóan megrázta a dolog.
– Pilátusnak kell engedélyezni a test levételét. A keresztre feszítés csak intő példa.
– Van egy barátom, aki el tudja intézni.
– Józsua még mindig szabad lehet, tudod?
– Nem lesz. Nem akar.
Erre Justus elfordult tőlem.
– Kiadom a parancsot. Öld meg gyorsan, aztán vidd el a testet a területemről még gyorsabban!
– Köszönöm, Justus.
– És ne zaklasd többet egy katonámat se, vagy a barátodnak két testet kell kikérnie.

Amikor kiléptem az erődből, Mari borult a karomba.
– Rettenetes. Töviskoronát húztak a fejére, a tömeg meg köpködi. A katonák verik.
Körülöttünk kavargott a tömeg.
– Hol van most?
A tömeg felmorajlott, és az erkélyre mutogattak. Pilátus állt ott Józsuával, akit két katona tartott. Józsua egyenesen előre nézett, most is mintha transzban lett volna. A szeme véres volt.
Pilátus felemelte a kezét, mire a tömeg elcsendesedett.
– Nekem nincs bajom ezzel az emberrel, a papjaitok szerint azonban istenkáromlást követett el. A római törvények szerint ez nem bűn. Mit tegyek vele?
– Megfeszíteni! – visította valaki mellettem. Jakan lengette az öklét. A farizeusok kántálni kezdték: – Megfeszíteni! Megfeszíteni! – Hamarosan az egész tömeg csatlakozott hozzájuk. Láttam, hogy néhány megmaradt követője elsompolyog, mielőtt a tömeg haragja ellenük fordul. Pilátus úgy tett, mint aki mossa a kezeit, majd bement.

Péntek

A tizenegy apostol, Mari, Józsua anyja és öccse, Jakab összegyűltek Arimateai József házának felső szobájában. A kereskedő járt Pilátusnál és a kormányzónál, hogy a húsvétra való tekintettel elkérje tőlük Józsua testét.
József ezt mesélte:
– A rómaiak nem hülyék, tudják, hogy az asszonyaink készítik ki a holtakat, ezért nem küldhetjük érte az apostolokat. A katonák Marinak és Máriának adják oda Józsua testét. Jakab, mivel a testvére vagy, te is jöhetsz. A többiek takarják el az arcukat. A farizeusok keresik majd a híveit. A papok már így is túl sok időt töltöttek ezzel, ők a Templomban lesznek. Vettem egy sírt a hegyen, közel ahhoz a helyhez, ahol keresztre feszítik. Péter, te ott vársz.
– És ha nem tudom meggyógyítani? – kérdezte Péter. – Még sosem próbáltam feltámasztani halottat.
– Nem lesz halott – mondtam. – Csak nem tud majd mozogni. Ahhoz a főzethez, amely a fájdalmat elűzi, nem találtam meg a hozzávalókat, úgyhogy halottnak látszik majd, de nem lesz az. Tudom, hogy milyen, egyszer egy hétig voltam ilyen állapotban. Péter, a korbács és a szög okozta sebeket meg tudod gyógyítani, azok meg amúgy sem halálosak. Ahogy kikerülünk a rómaiak látóteréből, megkapja tőlem az ellenszert. Mari, amint odaadják neked, csukd le a szemét, ha nyitva van, mert kiszárad.
– Én nem bírom végignézni – mondta Mari. – Nem bírom végignézni, hogy felszögezik.
– Nem is kell. Várj a sírnál. Valaki majd érted megy, ha elérkezik az idő. – Beválik ez? – kérdezte András. – Tényleg vissza tudod hozni, Biff?
– Nem hozom vissza sehonnan. Nem lesz halott, csak sebesült.
– Induljunk! – nézett ki az égre József. – Délben hozzák ki.

A praetórium előtt tömeg verődött össze, de leginkább csak a kíváncsiak, alig néhány farizeus, köztük Jakan jött megnézni Józsua kivégzését. Délben elővezették Józsuát két tolvajjal, akiket szintén halálra ítéltek. A keresztet a vállukon hozták. Józsua tucatnyi sebből vérzett a fején és az arcán, s habár még mindig rajta volt a bíbor köntös, amit Heródes adatott rá, lába szárán folyt az ostorcsapások utáni vér. Továbbra is mintha transzban lett volna, de kétségtelenül érezte a fájdalmat is. A tömeg közelebb nyomult hozzá, gyalázták és köpködték, de láttam, hogy amikor megtántorodott, valaki talpra segítette. A tömegben még mindig voltak hívei, csak féltek elárulni magukat.
A tömeg szélén időről időre az apostolokkal néztem farkasszemet. A szemükben könny volt, a düh és szenvedés keveréke. Minden lelki erőmre szükségem volt, hogy ne rontsak a katonák közé, kapjam el valamelyik kardját és álljak neki kaszabolni. Nem bíztam magamban, inkább lemaradtam, míg Simon mellé nem értem.
– Én sem bírom – mondtam. – Nem bírom végignézni, hogy keresztre feszítik.
– Neked muszáj.
– Nem, legyél te ott, Simon! Lássa az arcod! Tudja, hogy ott vagy! Amint felállították a keresztet, jövök.
Sosem bírtam a keresztre feszítést, még akkor sem, amikor nem ismertem az áldozatot. Tudtam, hogy nem bírnám a legjobb barátomat látni ott. Elveszteném a fejem, megtámadnék valakit, és akkor mindkettőnknek vége. Simon katona volt, titkos katona, de akkor is csak katona. Ő képes rá. A Kálí templomában látott borzalmak jutottak eszembe.
– Simon, mondd neki, hogy Kimért lélegzet. Mondd neki, hogy nincs is hideg.
– Hideg?
– Ő majd érti. Ha eszébe jut, ki tudja zárni a fájdalmat. Keleten tanulta.
– Megmondom.
Én nem bírtam volna megmondani, mert elárulom magam.
A városfalról néztem, ahogy végigvezetik Józsuát az úton a Golgotának nevezett hegyre, ami a Gennáti kaputól jó ezer lépés. Elfordultam, de még onnan is hallottam az üvöltését, ahogy verték be a szögeket.
Justus négy katonát jelölt ki a haldokló Józsua őrizetére. Fél óra elteltével rajtuk kívül már csak tucatnyi nézelődő maradt, meg a két tolvaj családja, akik az elítéltek lábánál imádkoztak és énekeltek gyászdalokat. Jakan meg a farizeusok csak addig maradtak, amíg Józsua keresztjét felállították, aztán elmentek folytatni az ünnepet a családjukkal.
– Játék – közeledtem a katonákhoz két kockát dobálva a kezemben. – Egyszerű játék. – Arimateai Józseftől kölcsönkértem egy köntöst meg egy drága övet. Erszényt is adott, amit feltartottam és megcsörgettem a katonák orra előtt. – Egy menet, légionárius?
Az egyik római nevetett.
– És honnan lenne pénzünk?
– Azokért a ruhákért játsszunk ott mögöttetek. Azért a bíbor köntösért a kereszt lábánál.
A római a lándzsája hegyével felemelte a köntöst, majd felnézett Józsuára, akinek a szeme elkerekedett, amikor meglátott engem.
– Hát nagyon úgy fest, hogy jó ideig itt leszünk. Játsszunk!
Először vesztenem kellett kis pénzt, hogy a rómaiaknak legyen mivel fogadni, majd visszanyertem, de nem túl gyorsan, így volt időm elvégezni, amiért jöttem. (Magamban hálát adtam Örömkének, hogy megtanított csalni a kockán.) A legközelebbi katonának adtam a kockát, aki ötvenéves lehetett, alacsony és erős, tele hegekkel, törött és rosszul összeforrt csontok nyomával. Túl öregnek nézett ki, hogy Rómától ilyen messze szolgáljon, és túl lerobbantnak, hogy kibírja az utat hazáig. A többiek fiatalok voltak, huszonévesek, mindnek sötét olajos bőre és sötét szeme volt, mind vékony, de fitt, és ragadozó arcú. Kettőnél rendes gyalogoslándzsa volt: egy fanyélen keskeny vashegy, olyan hosszú, mint az ember alkarja, a csúcsa háromszögletű, hogy bármilyen páncélon áthatoljon. A másik kettőnél ibériai kard volt, amilyet Justusnál többször is láttam. Biztos a saját kérésére szerezték be a katonáinak. (A legtöbb római egyenes pengéjű, rövid kardot használt.)
Odaadtam a kockát az öreg katonának, és dobtam néhány pénzérmét a porba. Miközben a római a kockát Józsua keresztjének aljához gurította, én a tekintetemmel végigpásztáztam a dombokon, és megláttam az apostolokat sziklák és fák mögött bújva. Jeleztem nekik, ők pedig egymásnak továbbították a jelet, míg végül elért egy nőhöz, aki a városfalon belül várakozott.
– Atyaég, ma aztán ellenem fordultak az istenek – sopánkodtam saját vesztes dobásomon.
– Azt hittem, a zsidóknak egy istenük van.
– A ti isteneitekre gondoltam, légiós. Én vesztek.
A katonák nevettek. Föntről nyögést hallottam. Összerázkódtam, mintha a bordáimat szét akarná feszíteni fájó szívem. Megkockáztattam egy pillantást Józsuára. Engem nézett.
– Nem kell ezt csinálnod – mondta szanszkritul.
– Miről hablatyol az a zsidó? – kérdezte az öreg katona.
– Én nem tudom. Biztos félrebeszél.
Két nő közeledett Józsua keresztjéhez balról, egy nagy tálat hoztak, egy kancsó vizet és egy hosszú botot.
– Hé, ti! El innét.
– Csak egy kis vizet adunk a haldoklóknak, uram.
A nő elővett a tálból egy ruhát, és kicsavarta. Zsuzsanna volt, Mari barátnője Galileából, meg Johanna. Azért jöttek, hogy örvendezzenek Józsua bevonulásán; most besoroztuk őket, hogy adják be neki a mérget. A katonák figyelték, ahogy a nők kicsavarják a ruhát, a bot végére tűzik, és feltartják a tolvajoknak, hogy igyanak belőle. Én nem bírtam odanézni.
– Higgy, Biff – szólalt meg megint szanszkritul Józsua.
– Pofa be ott fent! – mordult rá az egyik fiatal római. Megrándultam. A kockákra összpontosítottam, nehogy eltörjem a katona légcsövét.
– Legyen hetes! A kicsinek kell egy új saru – mondta egy másik római.
Nem tudtam Józsuára nézni, és arra sem, mit művelnek a nők. A terv szerint először a két tolvajhoz mennek, nehogy gyanút keltsenek, de most már kezdtem bánni a késlekedést.
Végül Zsuzsanna odahozta a tálat, ahol kockáztunk, és letette. Johanna vizet öntött a ruhára.
– Van borotok egy szomjas katonának? – kérdezte az egyik fiatal katona, és megpaskolta Johanna fenekét. – Vagy más frissítő? Az öreg katona elkapta a kezét.
– Te is felkerülsz egy fára, Marcus. Ezek a zsidók komolyan veszik, ha valaki hozzányúl az asszonyukhoz. Justus nem tűri el.
Zsuzsanna az arcába húzta a kendőjét. Csinos volt, vékony, az arca is keskeny, barna szeme viszont szép nagy. Túl idős volt már a férjhez menéshez, de gyanítottam, hogy elhagyta a férjét Józsuáért. Ugyanez történt Johannával is, csak őt egy darabig követte a férje, aztán amikor nem ment haza vele, elvált tőle. Ő zömökebb volt, és amikor járt, mintha gurult volna. Fogta a ruhát, és nekem nyújtotta.
– Egy kortyot, uram? – Az időzítés kritikus volt.
– Valaki egy korty vizet? – kérdeztem mielőtt elvettem volna. A tenyeremben volt a jin-jang amulett.
– Egy zsidó kutya után inni? Azt már nem – mondta az öreg katona.
– Kezdem úgy érezni, hogy a zsidó pénzem beszennyezi a római erszényeteket. Talán jobb, ha megyek.
– Nem, a pénzeddel semmi baj – lapogatta meg a vállam békítőleg az egyik. Legszívesebben megszabadítottam volna a fogaitól.
Fogtam a ruhát, és úgy tettem, mintha innék, de amikor felemeltem, hogy vizet csavarjak a számba, ráöntöttem a mérget, majd azonnal visszaadtam Johannának, nehogy megmérgezzem magam. Ő nem mártotta vízbe, hanem felszúrta a rúdra, és felemelte Józsua arcához. Barátom arra döntötte a fejét, nyelve kilógott a szájából.
– Igyál – mondta Johanna, de Józsua nem hallotta. Johanna odanyomta a ruhát a szájára, s pár csepp az egyik rómaira esett. – Igyál!
– Menj el onnét, Marcus! – tanácsolta társának az öreg. – Amikor meghal, kienged mindent magából. Jobb, ha messzebb vagy.
– Igyál, Józsua! – noszogatta Johanna.
Józsua végre kinyitotta a szemét, és arcát a ruhának nyomta. Lélegzetvisszafojtva hallgattam, ahogy szürcsöl.
– Elég! – verte ki a botot Zsuzsanna kezéből a fiatal katona. – Úgyis hamar meghal.
– Nem elég hamar – jegyezte meg az öreg –, mert van min állnia. Aztán az idő úgy lelassult, mint még soha. Amikor Örömke megmérgezett, másodpercek alatt megmerevedtem, aztán amikor Indiában használtam a mérget egy emberen, ő is szinte azonnal összeesett. Próbáltam úgy tenni, mintha figyelnék a játékra, de folyton azt lestem, hat-e már a méreg.
A nők elmentek és a távolból figyeltek, de így is meghallottam, amikor valamelyikük felszisszent, ahogy Józsua feje oldalra billent. Nyál folyt ki nyitott szájából.
– Honnan tudjátok, amikor meghal? – kérdeztem.
– Innen. – A Marcus nevű fiatal katona megbökte Józsua oldalát a lándzsájával. Józsua felnyögött, és kinyitotta a szemét. Megfordult velem a világ. Hallottam, hogy Johanna és Zsuzsanna sír.
Kockáztam és vártam. Eltelt egy óra, de Józsua még mindig nyögött. A katonák nevetése közben is hallottam, hogy időnként halkan imádkozik. Még egy óra. Már remegtem. A keresztről minden nesz tüzes tüskeként szúrt a gerincembe. Nem bírtam ránézni. A tanítványok közelebb merészkedtek, már nem is próbáltak elbújni, a rómaiakat azonban annyira lekötötte a játék, rájuk se hederítettek. Sajnos engem nem kötött le.
– Hát neked véged – mondta az öreg katona. – Hacsak nem akarod feltenni a köpenyedet. Az erszényed már üres.
– Ez a disznó nem akar még meghalni? – morgott az egyik fiatal katona.
– Kicsit besegítünk – mondta Marcus, aki a lándzsájára támaszkodva állt. Mielőtt felállhattam volna, Józsua oldalába döfött, a bordák alá, s Józsua vére sugárban ömlött a lándzsára. Marcus kirántotta a lándzsát. Az egész hegyoldal visszhangzott a sikolyoktól, az enyémtől is. Megdermedve, remegve álltam, néztem, ahogy Józsua oldalából patakzik a vér. Kezek ragadták meg a karomat, és vonszoltak el a kereszttől. A rómaiak szedelőzködtek, és indultak vissza a praetóriumba.
– Idióta – nézett rám az öreg katona.
Józsua még egyszer rám pillantott, majd lehunyta a szemét és meghalt.
– Gyere, Biff! – súgta a fülembe egy női hang. – Gyere!
Megfordítottak, és a város felé vezettek. Fázni kezdtem. Feltámadt a szél, az eget hirtelen vihar sötétítette el. A sikoltozás nem szűnt, és amikor Johanna a számra tapasztotta a kezét, akkor jöttem rá, hogy én sikoltozom. Kipislogtam a könnyeket a szememből, újra és újra, hogy lássam, merre is megyünk, de amint kitisztult volna a látásom, máris újabb zokogás rázta meg a testemet, és megint jöttek a könnyek.
A Gennát kapu felé vezettek, ennyit tudtam. Egy sötét alak állt a falona kapu mellett. Minket figyelt. Pislogtam, és a könnyek függönyén át egy pillanatra megláttam, ki az.
– Júdás! – sikoltottam, míg el nem fúlt a hangom. Leráztam magamról a két nőt, és átrohantam a kapun, felugrottam az egyik nagy fakapura, majd onnan a falra. Júdás délnek rohant a falon, erre-arra kapkodta a fejét, kereste, hol ugorhatna le.
Bele sem gondoltam, mit csinálok, a gyász haragba fordult, a harag gyűlöletbe. Követtem Júdást Jeruzsálem háztetőin, félrelöktem mindenkit az útból, széttörtem edényeket, ráugrottam tyúkketrecekre, letéptem száradó ruhákat. Amikor elértünk az utolsó tetőre, Júdás leugrott két emelet magasból, aztán sántikálva szaladt tovább az Esszénus kapu felé. Én minden gond nélkül értem talajt, ki sem estem a ritmusból, és már rohantam is utána. Hallottam, hogy valami reccsen a bokámban, de nem éreztem fájdalmat.
Az Esszénus kapunál sor állt, a közelgő vihar elől igyekeztek be az emberek. Villám hasította szét az eget, béka nagyságú esőcseppek pottyantak az utcákra, krátereket vájtak a porba, sárral festették be a várost. Júdás úgy verekedte át magát a tömegen, mintha úszna, két kézzel rántotta félre az embereket, egy lépést haladt előre, kettőt vissza.
Észrevettem egy létrát a városfalnál, felszaladtam rajta. Római katonák strázsáltak a falon, de én elrohantam mellettük, a kapuhoz érve lebuktam lándzsák és kardok elől, át a kapu fölött, majd le a falra a túloldalon. Júdás alattam volt. Kitört a tömegből, a fallal párhuzamos gerincen haladt. Túl messze volt ugrani, hát fent követtem, amíg egy sarokbástyához értem, ahol a fal lefelé lejtett, hogy vastagsága megtartsa a tornyot. Lecsúsztam a nedves kövön, tíz lépéssel a zélóta mögött értem földet.
Nem tudta, hogy ott vagyok. Az eső már zuhogott, akkorákat mennydörgött, én sem hallottam semmit, csak a dühöngést a fejemben. Júdás egy szirtről kimeredő ciprusfához ért, amelybe több száz sírboltot véstek. A csapás a sírok és a ciprusfa között vezetett el. A fa mögött százméteres mélység. Júdás erszényt rántott elő az övéből, az egyik sírbolt nyílásából kis követ húzott ki, és benyomta az erszényt. Elkaptam a tarkóját. Felsikoltott.
– Gyerünk, tedd vissza a követ!

Megpróbált megpördülni, és eltalálni a kővel. Elvettem tőle, és visszaillesztettem a sírba, majd kirúgtam alóla a lábát, és a szirt szélére cipeltem. Elkaptam a nyakát, s másik kezemmel a fába kapaszkodva lelógattam a mélységbe.
– Ne kalimpálj, mert elejtelek!
– Nem hagyhattam életben – nyöszörögte. – Egy ilyen ember nem maradhat életben.
Felhúztam a zélótát, és lerántottam az övét.
– Tudta, hogy meg kell halnia – hadarta. – Szerinted honnan tudtam, hogy nem Simonnál lesz, hanem Gecsemánéban? Ő mondta el!
– Nem kellett volna feladnod! – üvöltöttem. Az övet a nyakára tekertem, majd a ciprusfa egyik ágára hurkoltam.
– Ne! Ne csináld! Meg kellett tennem. Valakinek muszáj volt. Örökké azt juttatta volna eszünkbe, mit nem érhetünk el.
Hátrafele lelöktem a szirtről, és elkaptam az öv végét, amikor megszorult az ágon. Az öv megrándult, ahogy lerántotta a súly, Júdás nyaka pedig elroppant. Mint amikor az ujját ropogtatja az ember. Elengedtem az övet, és Júdás teste leesett a mélybe. Mennydörgés nyomta el a puffanást.
Akkor kiszállt belőlem a harag, és úgy éreztem, a csontjaim foszlanak szét. Előrenéztem, Ben-Hinnon völgyébe, bele a villám fakította esőbe.
– Sajnálom.
És leléptem a szirtről. Belém nyilallt a fájdalom, aztán semmi.

Másra nem emlékszem.

EPILÓGUS

Az angyal elvette tőle a könyvet, majd kiment a folyosóra, és bekopogott a szemben lévő ajtón.
– Befejezte – mondta valakinek abban a szobában.
– Na, csak úgy itt hagysz? Elmehetek, vagy mi? – szólt utána Biff, aki Lévi volt.
A másik szoba ajtaja kinyílt, egy másik angyal állt ott, kicsit nőiesebb Razielnél. Ő is egy könyvet tartott a kezében. Ahogy kilépett a folyosóra, egy nő látszott mögötte farmerban és blúzban. Hosszú, sima haja volt, sötét és kissé vöröses, szeme kristálykék, és sötét bőréhez képest mintha izzott volna.
– Mari!
– Szia, Biff.
– Magdolna is befejezte az evangéliumát – közölte vele Raziel.
– Igen?
Magdolna elmosolyodott.
– Hát nekem nem kellett annyit írnom. Tizenhat évig nem is láttalak benneteket.
– Ja, igaz.
– A Fiú akarata, hogy ti ketten menjetek ki ebbe az új világba – mondta nekik a női angyal.
Lévi odament, és átölelte Marit. Addig csókolóztak, hogy az angyalok már a torkukat köszörülték, és azt motyogták: – Vegyetek ki szobát.
Miután kibogozódtak, Lévi azt mondta:
– Mari, ez olyan lesz, mint volt? Tudod, hogy velem vagy, és szeretsz meg minden, de csak mert nem kaphatod meg Jozsót?
– Persze.
– Ez szánalmas.
– Nem akarsz velem lenni?
– Dehogynem, csak szánalmas.
– Van pénzem. Kaptam.
– Az jó.
– Menjetek! – vesztette el a türelmét Raziel. – Menjetek már, gyerünk! – mutatott a folyosó vége felé.
Elindultak, egymásba karolva, óvatosan, pár lépésenként hátrapillantva az angyalokra, mígnem egyszer visszanéztek, és az angyalok nem voltak sehol.
– Ki kellett volna tartanod – mondta Mari.
– Nem bírtam. Annyira fájt.
– Visszatért.
– Tudom, olvastam.
– Szomorú volt, amiért azt csináltad.
– Ja, én is.
– A többiek meg mérgesek voltak rád. Azt mondták, pedig neked volt a legtöbb okod hinni.
– Ezért hagytak ki az evangéliumokból?
– Talált, süllyedt.
Beléptek a liftbe, Magdolna megnyomta a hall gombját.
– Amúgy Szenteltessék Meg.
– Micsoda?
– A név, amire kíváncsi voltál. Józsua apjának neve. Tudod: „miatyánk, ki vagy a mennyekben, Szenteltessék Meg a te neved.”
– Micsoda hülye név! Még szerencse, hogy Józsua nem örökölte. Totál tönkrevágta volna a gyerekkorát.

UTÓSZÓ
Jógázni tanítani az elefántot

De van sok egyéb is, amit Jézus tett, és ha azt mind megírnák egytől egyig, úgy vélem: maga a világ sem tudná befogadni a megírt könyveket.

JÁNOS 21, 25

Tényleg meg lehet tanítani jógázni egy elefántot? Nos, nem, de itt Jézusról van szó. Senki nem tudja, ő mire lett volna képes.
A regény, amelyet olvastak, egy fiktív történet. Én találtam ki. Nem azért íródott, hogy megváltoztassa bárki hitét vagy világnézetét, ha csak az elolvasása után nem lesznek kedvesebbek embertársaikhoz (ami rendben van), vagy úgy döntenek, tényleg jógázni akarnak tanítani egy elefántot (amely esetben előbb nézzenek meg róluk egy természetfilmet).
A regényhez végeztem kutatásokat, komolyan, de kutathatnék évtizedekig, és még akkor is pontatlan lennék. (Ilyen tehetséges vagyok, ez van.) Habár igyekeztem hű képet festeni a világról, melyben Krisztus élt, bizonyos dolgokat a saját érdekemben megváltoztattam, és ráadásul sokszor nem is lehet tudni, milyenek voltak a körülmények az első század elején.
Vajmi kevés írott történelmi forrás maradt ránk a társadalomról, a parasztságról és a judaizmus gyakorlatáról az első századi Galileában. A farizeusok szerepe a paraszttársadalomban, a görög befolyás, egy olyan nemzetközi város hatása, mint Joppe: ki tudja, ezek hogyan hatottak a gyermek Krisztusra? Egyes történészek szerint Názáreti Jésua tudatlan parasztfiú lehetett; mások szerint viszont Joppe és Széforisz közelsége révén görög és római hatások is érhették már kora gyerekkorától. Én ez utóbbit választottam, mert érdekesebbnek találtam.
Jézusra mint történelmi alakra néhány utalást találunk Josephusnál, az első századi zsidó történésznél, és egy-két római krónikásnál, ám azokon kívül minden spekuláció. Amit ma Názáreti Jézus életéről tudunk, azt az Újtestamentum négy, vékonyka evangéliuma tartalmazza: Máté, Márk, Lukács és János. Akik olvasták ezeket (mint ahogy én is), tudják, hogy csak Máté és Lukács említi Krisztus születését, Márk és János pedig csak a tanításairól beszél. A bölcseket csak Máté említi futólag, a pásztorokat csak Lukács. Az ártatlanok kivégzését és az egyiptomi menekülést csak Máté. Azaz Jézus csecsemőkora merő káosz, de a gyermekkora még rosszabb. A születésétől a tanítóskodás kezdetéig, harmincéves koráig a Biblia csupán egyetlen epizóddal szolgál: Lukács mesél róla, amikor tizenkét évesen tanított a jeruzsálemi Templomban. Ezenkívül harmincéves lyuk tátong az emberiség legfontosabb személyiségének életében. A Biff evangéliumával a magam módján ezt a lyukat próbáltam befoltozni, de hadd hangsúlyozzam, még azt sem állítom, hogy akár így is lehetett, egyszerűen elmesélek egy történetet.
A regény bizonyos történelmi elemei megdolgoztatják a mai elmét. Például a koraérett szexualitás. Abból, amit az első századi zsidó társadalomról tudunk, biztos, hogy azt a Marit már tizenkét éves korában eljegyezik, és tizenháromra férjhez megy, mint ahogy abban a korban egy tízéves zsidó fiú már mesterséget tanult, tizenkét évesen eljegyzett valakit, és tizenhárom évesen megnősült. Ennek a résznek az írása közben igencsak fontos kérdésnek találtam, hogyan teremtsek empátiát azoknak a felnőtt szerepe iránt, akiket ma egyébként gyermeknek tekintenénk, de talán ez az egyetlen rész, ahol a szexualitás történelmileg úgy-ahogy hiteles. Egy átlagos galileai paraszt nagyon szerencsés esetben érhette meg a negyvenedik évét, talán ezért lehetett, hogy a gyerekek hamarabb elérték a szexuális érettséget, mint kevésbé kemény körülmények között.
Habár biztosan akad a könyvben sok történelmi pontatlanság és képtelenség, a legszembeötlőbb, amelyet tudatosan elkövettem, amikor Biff és Józsua meglátogatják Gáspárt a kínai hegyekben. Noha Gautama Buddha valóban Krisztus előtt ötszáz évvel élt és tanított, és tanításai széles körben elterjedtek Indiában, mire hőseink eljuthattak oda, a buddhizmus Kínába csak Krisztus halála után ötszáz évvel ért el. A harcművészeteket pedig a buddhista papok csak ezután kezdték kifejleszteni, de így a történelmi hűség érdekében el kellett volna tekintenem egy fontos kérdéstől, amelyet úgy éreztem, fel kell tennem: „Mi lett volna, ha Jézus tud kung-fuzni?”
Gáspár életéhez, ahogy a könyvben szerepel (kilenc év a barlangban, stb.) a buddhista pátriárka, Bodhidharma életéről szóló legendákból merítettem, aki valószínűleg a buddhizmust elvitte Kínába i. sz. 500 körül. Bodhidharmának (vagy Darumának) tulajdonítják a buddhizmus ma „zen”-ként ismert ágát. A buddhista legendák ugyan nem említik, hogy Bodhidharma jetivel is találkozott volna, de azt igen, hogy levágta a szemhéját, hogy ne tudjon aludni, és teanövényt termesztett belőlük, amit később a szerzetesek megfőztek, hogy meditáció alatt ne aludjanak el – ezt kihagytam, és elcseréltem a jetire meg Biff elméletére a természetes kiválasztásról. Szerintem tisztességes csere. Állítólag szintén Bodhidharma találta ki és tanította a kung-fut a híres Shao Lin szerzeteseknek, hogy ezzel is okítsa őket a meditáció szigorú rendjére.
Kálí ünnepének legtöbb részlete, beleértve az áldozatokat és csonkítást, Joseph Campbell Keleti mitológia című könyvéből származik. Campbell tizenkilencedik századi angol katonákat idéz, akik szemtanúi voltak a véres szertartásoknak, és állítja, hogy még ma is nyolcszáz kecskét lefejeznek Káli ünnepén Kalkuttában. (Akinek ez nem tetszik, az írjon Campbellnek jelenlegi inkarnációjában).

Teológiai szempontból bizonyos feltételezésekkel éltem, hogy kicsoda is lehetett Jézus. Noha az evangéliumokat használtam főforrásnak, és utalok az Apostolok cselekedeteire (főleg a nyelveken beszélésre, ami nélkül Biff nem mesélhetné el a történetet mai nyelven), igyekeztem nem folyamodni az Újtestamentum többi részéhez, főleg Pál, Péter, Jakab és János leveleihez, és a Jelenések könyvéhez, amelyek mind évekkel a keresztre feszítés után íródtak (ahogy egyébként az evangéliumok is). Ezek a levelek a kereszténységet taglalják, de akármit gondol róluk az ember, az szinte biztos, hogy Jézus nem tudott róluk, a bennük leírt történetekről, főleg tanításai következményeiről, ezért nincs helyük a könyvben. Józsuának és Biffnek zsidó fiúkként azonban ismerniük kellett az Ószövetséget, melynek első öt könyve képezte hitük alapját, a Tórát és a többit, melyre a kor emberei Próféciákként és Írásokként utaltak, s így tettem én is, amikor szükségét láttam. Amennyire azonban megtudtam, a Talmud és a Midrás (Isten törvényének illusztrált változata) akkor még nem született meg a végső formában, hát nem használtam.
A gnosztikus evangéliumokból (amelyeket az egyiptomi Nag-Hammádiban találtak 1945-ben, s melyek korábban íródtak a kanonizált evangéliumoknál) csak Tamás evangéliumát használtam kicsit, amely Jézus mondásainak könyve, mert jól passzolt a buddhista szemszöghöz (Tamás evangéliumának nagy része szerepel Márkéban). A többi gnosztikus evangélium vagy túl töredékes, vagy egyszerűen csak bizarr (Tamás evangéliuma hatévesen írja le Jézust, amint szupererejével megöl egy csapat gyereket, csak mert cukkolják őt. Kicsit olyan Stephen King-es. Ezt még én is kihagytam.)
A regény telis-tele van bibliai idézetekkel, igaziakkal és kitaláltakkal. (pl. Biff idéz nem létező bibliai könyveket: Dalmaták, Liposzómák, Kétéltűek). A szerkesztőmmel vitatkoztunk róla, tegyünk-e lábjegyzetet ezeknél, de úgy véltük, csak elvonná az olvasó figyelmét. A gond azonban ott van, hogy aki eléggé ismeri a Bibliát ahhoz, hogy felismerje az igazi idézeteket, talán úgy dönt, el sem olvassa a könyvet. A végső döntésünk – na jó, az enyém, a szerkesztőt meg sem kérdeztem, mert nemet mondott volna –, hogy azt tanácsoljuk az olvasóknak, ha nem ismerik a Bibliát, keressenek valakit, aki igen, üljenek le vele, olvassák fel neki a kérdéses részt: „Ez eredeti? Na és ez?” Ha nem ismernek senkit, akkor csak várjanak, előbb-utóbb bekopogtat. Legyen otthon több példány is a Biff evangéliumából, hogy egyet elvihessenek magukkal.
A másik gond a történettel az, hogy annyiszor elmondták már, az emberek az ismerős elemeket keresik benne. Habár sok eseményt átvettem, ami szerepel az evangéliumokban, sok olyan lesz, amiről azt hiszik, benne van, pedig nincs. Az egyik, hogy Mária Magdolna prostituált volt. A filmeken mindig így ábrázolják, de a Bibliában nem említik. A szinoptikus evangéliumokban (Máté, Lukács, Márk) tizenegyszer említik néven. Leginkább Jézus temetésének előkészületeinél és a feltámadás tanújaként, valamint hogy Jézus elűzte belőle a gonosz szellemeket.
Prostituált utalás nincs, és pont. Rengeteg „Mária” van az evangéliumokban, néhány utalhat Mária Magdolnára, például az, aki felkeni Jézus lábát a halála előtt, majd letörli a hajával, ami az egyik leggyengédebb pillanat a Bibliában és az én Mária szereplőm jellemének alapja. A levelekből tudjuk, hogy a korai egyház sok vezetője nő volt, de az első századi Izraelben egy nő, akinek nem volt férje, nem csak hogy nem volt előkelő, de szajhának számított (mint az, aki elvált). Talán innen ered a mítosz.
Másik téves feltételezés, hogy a három bölcs valójában király volt, vagy hogy egyáltalán hárman voltak. Azért feltételezzük, mert Krisztus három ajándékot kapott. A Boldizsár, Gáspár és Menyhért név a Krisztus ideje után több száz évvel keletkezett keresztény hagyomány öröksége. Feltételezzük, hogy Jézus mostohaapja meghalt a keresztre feszítés előtt, bár az evangéliumok nem szólnak róla. Talán csak nem játszott szerepet a történetben. Feltételezésük alapjai a keresztény passiójátékok, de még inkább csak a hit, aminek alig van több alapja, mint amit most olvastak: valaki képzeletének szüleménye. Az evangéliumok még Krisztus tanításának időrendjében sem értenek egyet, hát én úgy rendeztem, hogy logikus legyen, időrendbe, azokat az elemeket meghagyva, melyek megengedték Biff részvételét. Természetesen kihagytam részeket a tömörség érdekében, de akit érdekel, az megtalálja a Bibliában.
Azt, hogy Józsuát és Biffet Keletre küldtem, csakis a történet motiválta, nincs se bibliai, se történelmi alapja. Habár vannak döbbenetes hasonlóságok Jézus és Buddha tanításaiban (nem is szólva Lao-céről, Konfuciuszról és a hindu vallásról, melyekben mind benne van az aranyszabály valamilyen változata), ezek a közös pontok valószínűleg abból az erkölcsi és logikai következtetésből adódnak, amelyre mindenki jut, amikor a helyes utat keresi: hogy egymás iránt jobb a szeretet és kedvesség; az anyagi javak hajszolása végeredményben üres, ha az örökléthez mérjük; és hogy mint emberi lények szellemi szinten valahogy mind egyek vagyunk. Habár a történészek és teológusok nem zárják ki, hogy Krisztus járhatott Keleten, abban egyetértenek, hogy tanításait az alapján is kialakíthatta, amit neki tanítottak Galileában és Júdeában. De abban mi a pláne?
Végezetül: ez a történet egy kemény korban játszódik, egy halálosan komoly korban. A római uralom az első században a zsidók számára nem lehetett öröm és vigalom. Enyhén szólva óriási anakronizmus, hogy Józsuát mókázni ábrázolom, de valamiért szeretném azt hinni, hogy miközben szent küldetését végezte, Názáreti Jézus értékelte az iróniát és egy okoskodó barát társaságát. Ez a történet nem azért íródott, hogy bárki hitét megkérdőjelezze, mindazonáltal ha bárki hite megrendül a humoros események által, annak talán kicsit jobban kell imádkozni.
Köszönöm mindazoknak, akik segítettek a könyv megírásában és a kutatásban, főleg azoknak, akik nagylelkűen, előítélet nélkül osztották meg velem hitüket.
Sok-sok köszönet Neil Levynek, Mark Joseph-nek, William „Napkutya” Bersley professzornak, Ray Sandersnek és John „Eretnek” Campbellnek tanácsaikért vallási, filozófiai és történelmi kérdésekben. Charlee Rodgersnek, amiért elviselte a rohamokat, nyafogást és szemtelenkedést, és Dee Dee Leichtfussnak az olvasásért és megjegyzésekért. Külön köszönet Orly Elbaznak, aki az idegenvezetőm volt Izraelben, és aki végtelen türelemmel válaszolgatott szőröző történelmi kérdéseimre. Valamint ügynökömnek, Nick Ellisonnak, és szerkesztőmnek, Tom Dupree-nek türelmükért, megértésükért és tanácsaikért.

Christopher Moore
Big Sur, Kalifornia
2000. november

Jegyzetek:

1. Takács László fordítása

2. Vekerdi József fordítása

3. Vekerdi József fordítása

Tartalom

- SZERZŐI ÁLDÁS

- PROLÓGUS

- ELSŐ RÉSZ

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- MÁSODIK RÉSZ

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- HARMADIK RÉSZ

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- NEGYEDIK RÉSZ

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- ÖTÖDIK RÉSZ

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- HATODIK RÉSZ

- Vasárnap

- Hétfő

- Kedd

- Szerda

- Csütörtök

- Péntek

- EPILÓGUS

- UTÓSZÓ

- Jegyzetek