Stephen King
NEM JÖN SZEMEMRE ÁLOM

(Tartalom)

TABBYNEK... ÉS AL KOOPERNEK,
aki ismeri a pályát.
Nem tehetek róla.

PROLÓGUS
Húzd föl a halálórát
(I)

Az öregkor olyan sziget, amelyet halál vesz körül.
JUAN MONTALVO: A SZÉPSÉGRŐL

1

Senki sem állt oda Ralph Roberts elé – dr. Litchfield a legkevésbé –, hogy felvilágosítsa: a felesége meg fog halni, de ő anélkül is rájött egy idő után. Márciustól júniusig csörömpölő, sikoltozó zűrzavarrá folytak össze a fejében a hónapok, miközben orvosokkal értekezett, esténként rohant a kórházba Carolynnal, vitte más államok kórházaiba különleges vizsgálatokra (Ralph az utazások nagy részét azzal töltötte, hogy hálát adott az égnek Carolyn kék keresztes egészségbiztosításáért), és a saját szakállára kutatásokat folytatott Derry közkönyvtárában, eleinte olyan megoldások után, amelyek a szakembereknek nem jutott eszébe, később már csak egy-egy szalmaszálban reménykedve.
Ez a négy hónap olyan volt, mintha részegen vonszolták volna végig egy rút karneválon, ahol az emberek igaziból sikoltoznak a hajóhintán, igaziból eltévednek a tükörlabirintusban, és ahol az elvarázsolt kastély lakói hazug mosollyal és rémült szemmel néznek rá. Minderre május közepén figyelt föl, és ahogy júniusra fordult az idő, kezdte belátni, hogy a csodadoktori bódékban ácsorgó kucséberek vajákos szereket árulnak csupán, és a sípláda víg pattogása sem palástolhatja többé a tényt, hogy a hangszóróból gyászinduló dallama csörgedezik. Csakugyan karnevál volt: a kárhozottak karneválja.
Ralph egészen 1992 nyarának elejéig nem volt hajlandó tudomást venni a szörnyűségekről és a mögöttük lapító még szörnyűbb gondolatról, de ahogy a június átment júliusba, már lehetetlen volt nem tudomást venni róla. 1971 óta nem tombolt ilyen borzalmas hőhullám Maine középső részén, Derry városa a hályogos nap sugaraiban, párában és harminckét fokos napi középhőmérsékleten pácolódott. A város, amely fénykorában sem volt nagyvárosnak nevezhető, a teljes elbutultság állapotába zuhant, és ebben a forró csöndben hallotta meg először Ralph Roberts a halálóra hangját, és megértette, hogy miközben a június hűvös, nedves zöldje átfolyt a július szétfőtt hallgatásába, Carolyn parányi esélye a nullára zsugorodott. Meg fog halni. Valószínűleg nem most nyáron – az orvosok erősködtek, hogy tartogatnak még néhány ászt a mandzsettájukban, és Ralph hitt is nekik –, de ősszel vagy a télen feltétlenül. Réges-régi társa, az egyetlen asszony, akit valaha szeretett, meg fog halni. Igyekezett elhessegetni a gondolatot, károgó vén bolondnak szidta magát, de azoknak a hosszú, forró napoknak a ziháló csöndjében mindenütt azt a ketyegést hallotta – mintha még a falakból is az szólt volna.
Leghangosabban mégis Carolynban ütött, és amikor nyugodt, fehér arcát őfelé fordította – talán hogy megkérje, kapcsolja be a rádiót, mert hallgatni szeretné, amíg borsót fejt vacsorára, vagy hogy menjen át a Piros Almába és hozzon neki egy jégkrémrudat –, Ralph látta rajta, hogy a felesége is hallja. Látta sötét szemében, először csak világos pillanataiban, később akkor is, amikor Carolyn tekintete elködösödött a fájdalomcsillapítóktól. Addigra nagyon fölerősödött a ketyegés, és amikor Ralph mellette feküdt az ágyban, azokon a forró nyári éjszakákon, amikor egyetlen szál lepedő is ötkilósnak tűnt, és mikor úgy érezte, Derry valamennyi kutyája a Holdat ugatja, akkor is hallotta, hogyan ketyeg a halál órája odabent Carolynban, neki pedig majd' megszakadt a szíve a gyásztól és a félelemtől. Mennyit kell még szenvednie Carolynnak, amíg eljön a vég? És neki mennyit kell szenvednie? És hogyan élhet nélküle?
Ebben a különös, dúlt időszakban kapott rá Ralph az egyre hosszabb sétákra izzó nyári délutánokon, lassan szürkülő estéken – sokszor annyira kimerülten érkezett haza, hogy enni sem bírt. Egyre várta, hogy Carolyn majd megpirongatja ezekért a távolmaradásokért – Miért nem hagyod abba, te ostoba öregember? Megölöd magad, ha ebben a hőségben kutyagolsz! –, ám Carolyn sohasem tette, és Ralph fokozatosan rájött, hogy nem is tud róla. Hogy ő kiment a házból, igen, azt tudta. De fogalma sem volt a megtett mérföldekről, vagy hogy amikor hazajön, gyakran reszket a kimerültségtől, és nem sok választja el a napszúrástól. Valaha mintha mindent észrevett volna, még azt is, ha a férje egy centivel arrébb választotta el a haját. De most már nem; az agyában burjánzó daganat megfosztotta a megfigyelőképességétől, ahogy hamarosan meg fogja fosztani az életétől is.
Így hát Ralph sétált tovább, élvezte a hőséget, annak ellenére, hogy dőlt róla a veríték, még a füle is csöngött; főleg azért élvezte, mert a füle csöngött, néha órákon át, olyan hangosan, és hozzá még a feje is olyan vadul lüktetett, hogy nem hallhatta Carolyn halálórájának ketyegését.
Derry nagy részét bejárta abban a tikkadt júliusban: gyérülő ősz hajú, keskeny vállú öregember, akinek nagy kezén még mindig látszik, hogy képes a kemény munkára. Elment a Witcham utcától a Pusztáig, a Kansas utcától a Neibolt utcáig, a Fő utcától a Csókok hídjáig, de leggyakrabban nyugat felé vitte a lába, végig a Harris sugárúton, ahol a még most is csodaszép és imádott Carolyn Roberts a fejfájás és a morfium ködében morzsolgatta utolsó évét, majd innen is tovább a Harris sugárút leágazásáig és a Derry Megyei Repülőtérig. Addig ment a leágazáson, amely fák híján ki volt szolgáltatva a könyörtelen napnak, amíg azt nem érezte, hogy mindjárt megroggyan és összecsuklik a lába.
Gyakran megállt egy szusszanatra a repülőtér szolgálati bejáratának közelében egy árnyas piknikezőhelyen. Éjszaka tizenévesek ittak és randiztak itt, bömbölt a hordozható rádiókból a rap, nappal azonban többé-kevésbé kizárólagos jelleggel egy kis társaság vette birtokába, a Harris sugárút Vén Madárijesztői, ahogyan Ralph barátja, Bill McGovern elnevezte őket. A Vén Madárijesztők sakkoztak, lórumoztak, vagy egyszerűen az időt múlatták. Ralph többjüket évek óta ismerte (Stan Eberlyvel éppenséggel együtt járt általánosba), és jól érezte magát közöttük... amíg nem kíváncsiskodtak túlságosan. De többnyire nem tették. Javarészt régi világbeli jenkik voltak, akik abban a hitben nőttek föl, hogy ha valaki nem akar beszélni valamiről, akkor az egyedül az ő dolga, senki másé.
Az egyik ilyen séta során jött rá, hogy valami nagyon nagy baj lehet Ed Deepneau-val, az ő szomszédjával.

2

Ralph azon a napon sokkal tovább ment a leágazáson, mint szokott, talán mert viharfelhők takarták el a napot, és egyelőre ugyan csak elvétve, de fel-feltámadt a hűvös szellő. Egyfajta transzba süllyedt, nem gondolt semmire, nem nézett semerre, csak tornacipőjének poros orrára, addig, amíg el nem suhant alacsonyan a feje fölött a United Airlines Bostonból érkező gépe, és turbómotorjainak fogvásító vinnyogásával vissza nem lökte a valóságba.
Figyelte, amint elszáll az öreg GS & WM vágányok meg a repülőtér szélét jelző ciklonkerítés fölött, nézte, hogy ereszkedik le a kifutópályára, látta a kék füstfelhőt, amikor földet értek a kerekek. Azután az órájára pillantott, látta, milyen későre jár, és tágra nyílt szemmel bámult föl az út melletti Howard Johnson Motel narancsszín tetejére. Biztos, hogy transzba esett; több mint öt mérföldet tett meg anélkül, hogy eljutott volna a tudatáig az idő múlása.
Carolyn ideje, motyogta egy hang mélyen odabent a fejében.
Igen, igen; Carolyn ideje. Otthon van a lakásban, számolja a perceket, hogy mikor veheti már be a következő Darvon Complexet, ő pedig idekint van a repülőtér túlsó végében... jó félúton Newport felé.
Fölnézett az égre, és most először látta meg igazán a repülőtér fölött tornyosuló zúzottlila viharfelhőket. Ez még nem jelentette azt, hogy esni fog, legalábbis nem okvetlenül, de ha fog, akkor szinte biztos, hogy őt elkapja; a legközelebbi fedett hely a hármas kifutópálya melletti piknikezőnél van, és az is csak egy vacak bódé, amely mindig enyhe sörszagot áraszt.
Újabb pillantást vetett a narancsszín tetőre, majd a jobb zsebébe nyúlt, és megtapintotta a kis köteg bankjegyet az ezüstcsíptetős pénztárcában, amit Carolyntól kapott a hatvanötödik születésnapjára. Semmi akadálya, hogy elmenjen a Howard Johnsonig és taxit hívjon... hacsak az nem tartja vissza, hogy hogyan fog ránézni a taxis. Ostoba vénember, mondja majd a szeme a visszapillantó tükörben. Ostoba vénember, többet mászkáltál, mint amennyit szabad volna egy ilyen forró napon. Ha úszni mentél volna, hóttbiztos, hogy belefulladsz.
Ralph, te paranoiás vagy, szólt oda neki a hang a fejéből, ez alkalommal némileg Bill McGovern enyhén atyáskodó kotkodácsolására emlékeztető modorban.
Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Mindenesetre úgy döntött, hogy inkább kockáztatja, hogy elázik, és visszagyalogol.
És ha nem csak eső lesz? Tavaly nyáron egyszer olyan jég esett augusztusban, hogy minden ablakot betört a város nyugati felében.
– Hadd essék – mondta Ralph. – Én nem vagyok olyan törékeny.
Visszafelé caplatott az útpadkán, öreg magas szárú cipője száraz kis porfelhőt kavart járás közben. Nyugat felől, ahol a felhők tornyozódtak, meghallotta az első mennydörgéseket. Noha már eltakarták a napot, az nem adta meg magát harc nélkül; ragyogó arannyal szegte a viharfelhők peremét, és itt-ott a réseken is áttűzött, akár egy óriási vetítőgép megtört fénykévéje. Ralph a lábában hasogató fájdalom és a hátában állandósuló szaggatás ellenére is örült, hogy a gyaloglást választotta.
Legalább egy haszna van, gondolta. Ma éjszaka aludni fogok. Mélyen, mint egy mormota.
A repülőtér széle – sokhektárnyi halott, barna fű, amelybe úgy mélyednek a rozsdás sínek, mint valami régi roncs maradványai – most bal kézre esett. Látta, miként gurul a messze távolban a kerítés mögött a United és a Delta közös terminálja felé a United 747-ese. Most akkora volt, mint a gyerek játék repülője.
Pillantása egy másik járművet is elkapott. Autó volt, éppen akkor hagyta el a repülőtéri épület innenső végén a General Aviation terminálját, és az aszfalton átvágva egyenesen a Harris sugárút leágazására nyíló kis szolgálati bejárat felé igyekezett. Ralph mostanában sokszor elnézte a kapun kigördülő járművek jövés-menését; mindössze hetven méterre volt attól a piknikezőtől, ahol a Vén Madárijesztők szoktak összegyűlni. Ahogy a kocsi közeledett a kapuhoz, Ralph fölismerte, hogy Ed és Helen Deepneau Datsunja az... és ugyancsak repeszt.
Megállt az útpadkán, észre se vette, hogy keze aggodalmasan ökölbe szorult, amikor a kis barna kocsi nekirontott a bezárt kapunak. Kintről kártyával nyílt, bentről fotocella nyitotta. De az érzékelő közel volt a kapuhoz, és az a sebesség, amellyel a Datsun közeledett...
Az utolsó pillanatban (Ralphnak legalábbis úgy tűnt) csikorogva fékezett a kis barna kocsi, a kerekek kék füstöt eregettek, a földet érő Boeing 747-est juttatták Ralph eszébe, és a kapu lassan gurulni kezdett a sínen. Ralph ökle kilazult.
Egy kéz bújt elő a Datsun vezetőülésének ablakán, és föl-alá lengett, mintha a kaput buzdítaná sietésre. Volt ebben valami abszurd, amitől Ralph elmosolyodott, de le is hervadt a mosolya, mielőtt egyetlen fogát kivillanthatta volna. Nyugat felől, ahonnan a viharfelhők közeledtek, még mindig hűsítően fújdogált a szél, és elvitte hozzá a Datsun vezetőjének hangját:
– A kurva életbe! Te seggfej! Kapd be a faszom! Mi lesz már! Mozdulj és nyald ki a seggem, te kurva faszszopó seggfej! Te kibaszott állat! A rohadt életbe! Hülye picsa!
– Ez nem lehet Ed Deepneau – mormogta Ralph. Öntudatlanul indult neki ismét. – Lehetetlen.
Ed a Fresh Harbor-i Hawking-laboratóriumban volt kutatóvegyész, amellett az egyik legszelídebb, úri viselkedésű fiatalember, akit Ralph valaha is ismert. Carolyn és ő nagyon szerették Ed feleségét, Helent és csecsemőjüket, Natalie-t is. Egyedül Natalie látogatása tudta kimozdítani Carolynt a saját külön világából, és Helen, aki ezt megérezte, gyakran hozta át a kicsit. Ed sohasem tiltakozott. Ralph tudta, hogy vannak férfiak, akik nem örülnének, ha az oldalbordájuk mindig átmászkálna az utcabeli öregekhez, valahányszor a kicsi valami új, elbűvölő csodát művel, különösen ha a nagymamaféle olyan beteg. Ralphnak az volt a benyomása, hogy Ed képtelen volna elküldeni valakit a pokolba, anélkül hogy utána egy éjszakát álmatlanul végig ne vergődne, de...
– Te kibaszott strici! Mozdítsd már a szaros seggedet, nem hallasz? Te fartúró-pinakúró!
Pedig a hangja pont olyan volt, mint Edé. Még két-háromszáz méterről is úgy hangzott, mintha az övé volna.
A Datsun vezetője túráztatta a motort, ahogy kamaszok szokták a felberhelt járgányukkal, mikor a zöldre várnak. Gázfelhőket szellentett a kipufogócső. Mihelyt a kapu eléggé kinyílt ahhoz, hogy a Datsun elférjen, a kocsi megugrott, bőgő motorral átspriccelt a résen, és eközben Ralph tisztán láthatta a sofőrt. Most már elég közel volt, hogy ne lehessen kétsége: ez bizony Ed.
A Datsun átvágott a kapu és a Harris sugárút közti rövid földes sávon. Hirtelen felbőgött egy duda, és Ralph megpillantott a leágazáson egy nyugat felé tartó kék Ford Rangért, amint megfarol, hogy kikerülje a Datsunt. A kisteher vezetője túl későn vette észre a veszélyt, Ed pedig nyilvánvalóan semmit se látott (Ralph csak később jutott arra a következtetésre, hogy Ed szándékosan öklelte fel a Rangert). Kurtán sikoltottak a kerekek, majd üresen puffant a Datsun lökhárítója, amint belemélyedt a Ford oldalába. A kisteher félig átcsúszott a sárga záróvonalon. A Datsun motorháza összegyűrődött, felpattant és kissé megemelkedett; fényszórócserepek csilingeltek az úttesten. Egy pillanat múlva az összegabalyodott két jármű mozdulatlanná merevedett az út közepén, akár egy kísérteties szobor.
Ralph megállt, ahol volt, és a Datsun orra alatt szétterülő olajfoltot nézte. Sok balesetet látott életének csaknem hetven éve alatt, többnyire jelentékteleneket, egy-két komolyabbat, és mindig meglepte, milyen gyorsan és prózaian megy végbe. Nem olyan, mint a filmen, ahol a kamera lelassíthatja az eseményt, vagy a videón, ahol ha az ember akarja, akárhányszor végignézheti, hogyan zuhan le a kocsi a szikláról; általában összefüggő képek elmosódó sorozata, amit gyors és disszonáns hangzavar kísér: kerekek sikoltása, fémbe tépő fém üres kondulása, üvegcsörömpölés. Azután kész, vége.
Még egyfajta szertartása is volt a dolognak: Hogyan Viselkedjünk Kis Sebességű Karambolnál. Hogyne volna, mélázott Ralph. Derryben tucatnyi koccanás történt naponta, télen pedig, amikor lehullott a hó, és az utak síkossá váltak, legalább kétszer annyi. Útra keltél, szembejött a másik, ott, ahol a járművek találkozni szoktak (és meglehetősen gyakran össze is csókolóztak), te meg csak néztél, és a fejedet csóváltad. Néha – illetve gyakran – dühös szavak is kísérték az ilyesfajta találkozásokat: egymást okolták (gyakran igazságtalanul), ki a hibás, becsmérelték egymás vezetői képességeit, rendőrrel fenyegetőztek. Ralph feltételezte, hogy valójában kifejezésre akarták juttatni, anélkül hogy ki is mondták volna: Idefigyelj, te marha, rettenetesen megijesztettél!
Az utolsó lépés e boldogtalan táncjátékban a Szent Biztosítási Sirámok Váltása, és ez volt az a pont, ahol a vezetők rendszerint kezdték visszanyerni az uralmat száguldó indulataik fölött... feltéve ha, mint ebben az esetben is, nem volt komoly sérülés. Néha még kezet is ráztak befejezésül.
Ralph arra számított, hogy majd most is ennek lesz szemtanúja alig száz méterre eső leshelyéről, de mikor a Datsun ajtaja kinyílt, nyomban rájött, hogy itt másképp fog zajlani a dolog – hogy a balesetnek még nincs vége, talán még most is folyamatban van. Az bizonyosnak tűnt, hogy ennek a meccsnek a végén nem lesz kézfogás.
Az ajtó nem kinyílt, hanem valósággal kivágódott. Ed Deepneau kipattant, aztán csak állt a kocsija mellett, mint a cövek, keskeny válla szögletesen rajzolódott a sűrűsödő felhők hátterére. Kifakult farmert és trikót viselt, és Ralph akkor döbbent rá, hogy még sohasem látta Edét olyan ingben, ami ne lett volna nyakig begombolva. És volt valami a nyaka körül: hosszú, fehér valami. Sál? Sálnak látszott, de miért viselne valaki sálat egy ilyen forró napon?
Ed csak állt sérült autója mellett egy pillanatig, és úgy látszott, mindenfelé néz, csak a megfelelő irányba nem. Keskeny fejének vad biccentéseivel kakasra emlékeztette Ralphot, amely éppen betolakodók után kutatva méri végig a baromfiudvart. Volt valami kínos ebben a hasonlatosságban. Ralph sose látta még ilyennek Deepneau-t. Úgy vélte, ennek bizonyára köze van a kínos érzéséhez, de lehetetlen, hogy ez volna az egyedüli oka. Az igazat megvallva sose látott még ilyennek senkit.
Mennydörgés harsant nyugaton, most már hangosabban. És közelebbről.
A sofőr, aki kikászálódott a Rangerből, kétszer, de lehet, hogy háromszor akkora volt, mint Ed Deepneau. Kidagadó hatalmas hasa rálógott zöld zsávolynadrágjának övrészére; nyitott gallérú fehér ingének hóna alatt levesestányérnyi foltokat hagyott az izzadság. Hátratolta West Side Kertészet feliratú reklámsapkáját, hogy jobban szemügyre vegye az embert, aki oldalba taszajtotta. Vaskos pofazacskós arca halálsápadt volt, kivéve a járomcsontjain ragyogó piros foltokat, és Ralph azt gondolta: Ez az ember első osztályú jelölt a szívrohamra. Ha közelebb lennék hozzá, fogadok, látnám a fülcimpáján a ráncokat.
– Hé! – kiáltott rá Edre a nehézsúlyú. Hordómelléhez, nagy hasához képest abszurd módon magas, már-már vékony volt a hangja. – Hol szerezted a jogosítványodat? Csak nem a kurva Sears'n'Roebucknál?
Ed tüstént a nagy ember hangja felé kapta ide-oda rángó fejét – szinte betájolta magát, akár a lökhajtásos gépet a radar –, és Ralph most először látta meg a tekintetét. Mellében kigyúlt a riasztójelzés, és hirtelen futva megindult a karambol színhelye felé. Ed eközben az átizzadt fehér inges-reklámsapkás ember felé közeledett. Merev lábbal, peckesen lépdelt, ami semmiben sem emlékeztetett szokott kényelmes cammogására.
– Ed! – ordított Ralph, de a szél, amely most hideg volt az eső ígéretétől, mintha előbb elsodorta volna a szót, semhogy kiejtette a száján. Mindenesetre Ed nem fordult hátra. Ralph kényszerítette magát, hogy gyorsabban fusson, megfeledkezve sajgó lábáról és nyilalló keresztcsontjáról. Egy gyilkost pillantott meg Ed Deepneau tágra meredt, rezzenetlen szemében. Semmiféle korábbi tapasztalata nem volt a következtetéshez, de nem hitte volna, hogy ilyen nyílt sugárzásnál helye volna félreértésnek; a harci kakasok nézhetnek így, amikor összeugranak kaszabolni kész sarkantyúval. – Ed! Hé, Ed, állj meg! Én vagyok az, Ralph!
Deepneau most se nézett oda, holott Ralph már olyan közeljárt hozzá, hogy hallania kellett, ha fújt a szél, ha nem. A nehézsúlyú azonban odanézett, és Ralph egyszerre látott a szemében félelmet és bizonytalanságot. Azután Ed felé fordult, és békülékenyen emelte föl a kezét.
– Nézze – kezdte. – Beszéljük meg a dolgot...
Eddig jutott. Ed még egyet szökkent előre, kinyújtotta vékony kezét – nagyon fehér volt a gyorsan sűrűsödő sötétségben –, és odacsapott. Nehézsúlyú korántsem jelentéktelen állára. Olyat csattant, mint egy gyerek légpuskája.
– Hányat öltél meg? – kérdezte.
Nehézsúlyú hátrabillent, és tátott szájjal, kerekre nyílt szemmel tántorodott neki a kisteherje oldalának. Ed, továbbra is a fura, merev lépteivel, utánament és odapolcolta magát elébe, láthatólag megfeledkezve arról a tényről, hogy a másik sofőr húsz centivel szélesebb és vagy fél mázsával – ha ugyan nem többel – nehezebb nála. Előrelendítette a kezét, és ismét behúzott neki egyet. – Halljam! Ki vele, bátor fiú – hányat öltél meg? – Hangja rikoltássá erősödött, amely beleveszett a közeledő vihar első igazán tiszteletet parancsoló mennydörgésébe.
Nehézsúlyú félrelökte – nem is támadó volt a mozdulata, csupán riadt –, és Ed a Datsunja gyűrött orráig repült. Ám kezét ökölbe szorítva nyomban előre is pattant ismét, és minden erejét összegyűjtve rávetni készült magát Nehézsúlyúra. Az odalapult kisteherje oldalához; reklámsapkája csáléra állt, inge oldalt és hátul kicsúszott a nadrágjából. Ralph agyán átvillant egy emlék. Évekkel ezelőtt látta a Három Komikust, Larryt, Curlyt és Moe-t, amint éppen gügye festőket játszottak – és hirtelen megsajnálta Nehézsúlyút, aki legalább olyan nevetséges volt, mint amilyen halálra rémült.
Ed Deepneau nem volt nevetséges. Rángatózó szájával, kitágult, merev szemével sokkal inkább hasonlított egy harci kakasra, mint bármikor. – Tudom, mit műveltél – suttogta Nehézsúlyúnak. – Mégis, miféle komédiának tartod te ezt? Azt hitted, te meg a hentes haverjaid megúsztatok örökr...
Ralph ebben a pillanatban érkezett, szuszogva-zihálva, mint egy öreg igásló, és átnyalábolta Ed vállát. Riasztó hőség sütött a vékony trikó alól, olyan, mintha egy kemencét ölelt volna át, és amikor Ed megfordult, hogy ránézzen, Ralphnak az volt a pillanatnyi (de felejthetetlen) érzése, hogy abba is néz bele: egy kemencébe. Még sose látott ilyen mélységes, esztelen dühöt emberi szempárban; nem is sejtette, hogy létezhet ilyen.
Ösztönei azt súgták, hogy azonnal vonuljon vissza, ő azonban felülkerekedett ezen az érzésen, és szilárdan megvetette a lábát. Gyanította, hogy ha visszavonul, Ed úgy ugrik neki, mint egy kóbor kutya, harapva és marcangolva. Ami persze lehetetlen; Ed kutató vegyész, tagja a Hónap Könyve Klubnak (az a fajta, aki a slágerlistát vezető regény helyett a tízkilós Krími háborút választja), Ed Helen férje és Natalie papája. A mindenségit, Ed jó barát!
...csakhogy ez nem az az Ed, és Ralph tudta ezt.
Így ahelyett, hogy hátralépett volna, előrehajolt, megmarkolta Deepneau vállát (forró volt a trikó alatt, hihetetlenül, lüktetően forró), és addig tolta előre az arcát, amíg el nem takarta Nehézsúlyút Ed hátborzongatóan merev tekintete elől.
– Ed, hagyd abba! – szólt rá. Azt az emelt, de egyenletesen szilárd hangot ütötte meg, amelyet véleménye szerint a hisztériás rohamot kapott emberrel szemben használni kell. – Nem történt semmi baj! Csak hagyd már abba!
Ednek egy percig a pillája se rebbent, aztán Ralphra nézett. Nem volt valami sok, Ralphon mégis a megkönnyebbülés apró hulláma futott végig.
– Ennek mi baja? – kérdezte mögötte Nehézsúlyú. – Megbolondult, vagy mi?
– Biztos, hogy semmi baja – felelte Ralph, noha egyáltalán nem így érzett. A szája sarkából beszélt, és le nem vette a szemét Edről. Nem merte levenni róla – úgy érezte, ez az egyetlen eszköz, amellyel megfékezheti, és a legjobb esetben ez is csak vékony cérnaszál. – Csak megrendítette a karambol. Kell neki pár másodperc, hogy megny...
– Kérdezd meg, mi van az alatt a ponyva alatt! – ordította hirtelen Ed, és előreszögezte ujját Ralph válla fölött. Villám lobbant, egy pillanatra kirajzolta Ed kamaszkori pattanásainak likacsait, mint valami különös, szerves térképet, amely kincs helyét jelöli. Mennydörgés morajlott. – Héj, héj, Susan Day! – énekelte magas, gyerekes hangon, amitől Ralph alkarja libabőrös lett. – Gyereket ölni milyen kéj?
– Ez nem megrendült – mondta Nehézsúlyú. – Ez flúgos. És ha ideérnek a hekusok, gondom lesz rá, hogy bevarrják.
Ralph körülnézett és látta, hogy kék ponyva feszül a kisteher rakterére. Élénksárga kötéllel volt lekötve, és kerek formák duzzadtak alatta.
– Ralph? – kérdezte egy félénk hang.
Balra fordította a fejét, és Dorrance Marstellart pillantotta meg – kilencven-egynéhány éves volt, könnyen lehet, hogy a legidősebb a Harris sugárút Vén Madárijesztői közül –, amint ott áll Nehézsúlyú kisteherje mögött. Papírkötésű könyvet tartott puha, májfoltos kezében, aggodalmasan gyűrögette ide-oda, mintha a gerinc ellenálló képességét próbálgatná. Ralph föltételezte, hogy verseskötet, mivel sohasem látta, hogy Dorrance mást olvasott volna. Bár az is lehet, hogy egyáltalán nem olvasta; talán csak szerette a könyveket fogdosni és elnézni a művészien sorba rendezett szavakat.
– Mi a baj, Ralph? Mi folyik itt?
Újabb villám, bíbor-fehér elektromos vicsor. Dorrance úgy nézett föl rá, mintha nem egészen tudná, hol is van, ki is ő vagy mit lát. Ralph felnyögött magában.
– Dorrance – kezdte, ám ekkor Ed megugrott mögötte, mint valami vadállat, amely csöndben kushad, de csak azért, hogy erőt gyűjtsön. Ralph megtántorodott, aztán visszalökte Edét, neki a Datsun összegyűrődött motorháztetőjének. Pánikban volt, nem tudta, mit tegyen, hogyan tegye. Túl sok minden történt egyszerre. Érezte, hogy Ed karjában, ott, ahol ő szorította, vadul felzümmögnek az izmok; mintha Ed valahogyan lenyelte volna azt a villámot, amely az imént cikázott át az égen.
– Ralph? – kezdte megint Dorrance ugyanolyan higgadt, de aggódó hangon. – A helyedben én nem nyúlnék hozzá. Nem látom a kezedet.
Jó ég! Egy újabb holdkóros! Pont ez hiányzott.
Előbb a kezére nézett, azután az öregemberre. – Miről beszélsz, Dorrance?
– A kezedről – válaszolta türelmesen Dorrance. – Nem látom a...
– Nincs itt semmi keresnivalód, Dor – tűnj el innét.
Az öreg erre egy kissé földerült. – Igen! – mondta egy olyan személy hangján, aki éppen most botlott bele egy nagy igazságba. – Pontosan azt kellene tennem! – Hátrálni kezdett, és amikor megint morgott az ég, összehúzta magát és a fejére tette a könyvet. Ralph most el tudta olvasni a ragyogó piros betűs címet: A táncos választása. – Neked is ezt kéne tenned, Ralph. Ne akarj belekeveredni az okosok dolgába. A legjobb út, hogy bajod essék.
– Miről...
De mielőtt Ralph befejezhette volna, Dorrance hátat fordított, és elcsoszogott a piknikhely irányába. Fehér tonzúrája, amely szakasztott olyan pókhálószerű volt, mint egy újszülötté, lobogott a közeledő vihar szelében.
Ezzel egy probléma megoldódott, ám Ralph megkönnyebbülése rövid életűnek bizonyult. Dorrance átmenetileg elterelte Ed figyelmét, ám most ismét gyilkos szemet meresztett Nehézsúlyúra. – Picsafüst! – köpte felé. – Bukj anyádra és nyald ki!
Nehézsúlyú összevonta hatalmas szemöldökét. – Mi?
Ed visszakapta a szemét Ralphra. Láthatólag csak most ismerte meg. – Kérdezd meg, mi van az alatt a ponyva alatt! – kiáltotta. – Vagy még jobb, ha magad nézed meg, mi van a faszszopó kocsijában!
– Mi van benne? – fordult oda Ralph a nehézsúlyú emberhez.
– Mi köze hozzá? – kérdezte Nehézsúlyú, azon igyekezve, hogy gorombán csengjen a hangja. Aztán belenézett Ed Deepneau szemébe, és két lépést hátrált.
– Nekem semmi, neki van valami – bökött Ralph az állával Edre. – Csak segítsen már lecsitítani, jó?
– Ismeri?
– Gyilkos! – ismételte Ed, és ez alkalommal akkorát rándult Ralph keze alatt, hogy egy lépéssel arrébb lódította. De most történt valami, gondolta Ralph, mert Ed szeméből mintha elszivárgott volna az az ijesztő, üres pillantás. Egy kicsit mintha több lett volna benne az igazi Edből mint korábban... de az is lehet, hogy ez csupán jámbor óhaj. – Gyilkos, csecsemőgyilkos!
– Jézusom, ezt a hülye rizsát! – mondta Nehézsúlyú, de azért odament a kocsi platójának végéhez, egy rántással kioldotta az egyik kötelet, és fölhajtotta a ponyva sarkát. Négy WEED-GO feliratú műanyag hordó volt alatta. – Szerves műtrágya – mondta Nehézsúlyú. Tekintete Edről Ralphra ugrott, majd vissza Edre. Megbökte West Side Kertészet feliratú sapkáját. – Egész nap az új virágágyakat csináltam odaki a Derry Kórház idegosztályán... ahol rád is rád férne egy kis üdülés, haver.
– Műtrágya? – kérdezte Ed. Mintha magában beszélne. Lassan fölemelte bal kezét, és megdörgölte a halántékát. – Műtrágya? – Úgy hangzott, mintha valamilyen egyszerűségében is döbbenetes tudományos eredményről kérdezne.
– Műtrágya – bólintott Nehézsúlyú. Ralphra pillantott és kijelentette: – Ennek a pasinak hiányzik egy kereke.
– Csak zavart – felelte Ralph bizonytalanul. Nekidőlt a kocsi oldalának, és megkocogtatta az egyik hordó fedelét. Azután visszafordult Edhez. – Műtrágyás hordók. Érted?
Semmi válasz. Ed jobb keze is fölemelkedett, és a másik halántékát kezdte masszírozni. Mintha szörnyű fejfájás kínozná.
– Érted? – ismételte meg Ralph szelíden.
Ed lehunyta a szemét egy pillanatra, és amikor ismét kinyitotta, Ralph észrevett benne valami csillogást, amiről azt gondolta, hogy valószínűleg könny. Ed nyelve előbújt ajkai közül, és először a szája egyik sarkát nyalta meg finoman, azután a másikat. Megfogta selyemsáljának végét, megtörölte vele a homlokát, és eközben Ralph láthatta, hogy vörös kínai írásjegyek vannak belehímezve a selyembe, közvetlenül a rojtok felett.
– Azt hiszem, talán – kezdte, majd elhallgatott. Megint tágra meredt a szeme, ami Ralphnak nem tetszett. – Kisbabák! – csikorogta. – Hallod? Kisbabák!
Ralph, talán harmadjára vagy negyedjére – nem számolta –, megint visszalökte, neki a kocsijának. – Miről beszélsz, Ed? – Hirtelen eszébe jutott valami. – Natalie? Natalie miatt aggódsz?
Halvány, agyafúrt mosoly suhant át Ed száján. A nehézsúlyú emberre sandított Ralph mellett. – Műtrágya, mi? Hát ha csak az, akkor akár ki is nyithatsz egyet, ugye?
Nehézsúlyú bizonytalanul pislogott Ralphra. – Ennek doktorra van szüksége – mondta.
– Lehet. De hogy megnyugtassuk, arra gondoltam... Kinyitná az egyik hordót? Ettől jobban érezné magát.
– Hát persze, a fenébe is. Aki á-t mond, mondjon bé-t is.
Újabb villám lobbant, újabb mennydörgés csattant – mintha végiggördült volna az égen –, hideg esőcsepp hullott Ralph izzadt tarkójára. Balra nézett és látta, amint Dorrance Marstellar, kezében a könyvvel, ott áll a piknikezőkunyhójának bejáratánál, és aggódva figyeli őket.
– Asszem, mingyár zuhogni fog – mondta Nehézsúlyú –, és nem hagyhatom, hogy ez az anyag megázzék. Az beindítaná a kémiai reakciót. Úgyhogy gyorsan nézzék meg. – Egy pillanatig a hordók között matatott, azután előhúzott egy feszítővasat. – Tisztára ütődött vagyok én is, hogy ebbe belemegyek – mondta Ralphnak. – Én csak mentem haza és tettem a magam dolgát. Ő jött nekem.
– Csak nyissa ki – biztatta Ralph. – Egy pillanat az egész.
– Igen – bólintott Nehézsúlyú savanyúan, azzal megfordult, hogy a legközelebbi hordó fedele alá nyomja a feszítővas lapos végét –, de az emléke egy életre megmarad.
Ekkor újabb mennydörgés rázta meg a világot, és Nehézsúlyú nem hallotta, mit mondott Ed Deepneau. Ralph azonban hallotta, és a gyomra összeszorult.
– Azok a hordók tele vannak halott kisbabákkal – mondta Ed. – Majd meglátod.
Nehézsúlyú lepattintotta a hordó fedelét. Ed olyan meggyőződéssel mondta, hogy Ralph szinte azt várta, összegubancolódott tagokat, apró fejek fürtjeit fogja megpillantani. Ehelyett valamilyen finom kék kristállyal elegy barna anyagot látott. Erős szag áradt a hordóból, a tőzegtűz füstjére emlékeztetett, de volt benne valami gyenge vegyszerbűz is.
– Na? Megnyugodott? – kérdezte Nehézsúlyú, egyenesen Ednek címezve a kérdést. – Nem vagyok én Ray Joubert, vagy az a pasas, a Dahmer. Világos?
Ed megint zavartan nézett, és kissé összerezzent, amikor ismét megreccsent a fejük fölött az ég. Előrehajolt, kezét a hordó felé nyújtotta, és kérdően pillantott Nehézsúlyúra.
A nagy ember biccentett – csaknem együttérzően, gondolta Ralph. – Hát persze, fogja csak meg, nekem nyolc. De ha ráesik az eső, amikor a markában van, úgy fog táncolni, mint John Travolta. Éget.
Ed kinyújtotta a kezét, belemarkolt az anyagba, kipergette az ujjai közül. Döbbenten sandított Ralphra (egy kis röstelkedés is volt a nézésében, gondolta Ralph), azután könyékig a hordóba merítette a karját.
– Hé! – kurjantotta meghökkenten Nehézsúlyú. – Ez nem cukorkásdoboz!
Egy pillanatra visszatért Ed arcára az az agyafúrt mosoly – tudom ám én, mitől döglik a légy, mondta a szeme –, azután újra felváltotta a meghökkenés, mert lejjebb se talált mást, mint műtrágyát. Kihúzta a hordóból a karját; poros volt, és bűzlött a keveréktől. Újabb villám lobbant a repülőtér fölött, már-már fülsiketítő mennydörgés követte.
– Figyelmeztetem, tüntesse el a bőréről, mielőtt elered az eső – mondta Nehézsúlyú. Benyúlt a kisteher anyósülés felőli nyitott ablakán, és előkotort egy McDonald's uzsonnáscsomagot. Beletúrt, kihalászott néhány papírszalvétát, és odanyújtotta Ednek, aki úgy kezdte törülgetni alkarjáról a műtrágyaport, mintha álmában mozogna. Nehézsúlyú közben visszatette a hordóra a fedelet, helyére is ütögette a hatalmas, szeplős öklével, egyben gyors pillantásokat vetve a sötétedő égre. Amikor Ed megérintette fehér inges vállát, a sofőr megmerevedett és gyanakvó arccal hőkölt hátra.
– Azt hiszem, bocsánatot kell kérnem – mondta Ed, és Ralph most először hallotta kitisztultnak és normálisnak a hangját.
– Maga begolyózott! – válaszolta Nehézsúlyú, de mintha megkönnyebbült volna. Helyére igazgatta a műanyag ponyvát, és gyors, célirányos mozdulatokkal rögzítette. Ralph nézte és azon hüledezett, milyen furfangos tolvaj az idő. Valaha ő is ugyanilyen ügyesen tudta megkötni ezt a csomót. Még ma is képes rá, de legalább két percébe és talán három káromkodásába került volna a legcifrábbjából.
Nehézsúlyú megpaskolta a ponyvát, azután feléjük fordulva összefonta két karját tekintélyes méretű mellén. – Látta a balesetet? – kérdezte Ralphot.
– Nem – vágta rá ő nyomban. Fogalma sem volt róla, miért hazudik, egyetlen pillanat alatt határozta el magát. – Azt figyeltem, hogy száll le a gép. A Unitedé.
Legnagyobb meglepetésére Nehézsúlyú arcán nőni kezdtek a vörös foltok. Te is azt figyelted!, gondolta hirtelen Ralph. És nem csak a leszállását, mert akkor nem vörösödnél el így... azt is nézted, ahogy begördül!
Ezt a gondolatot rögtön követte a megvilágosodás: Nehézsúlyú azt hiszi, miatta történt a baleset, illetve, hogy a rendőr vagy rendőrök, akik esetleg nyomozni kezdenek, erre következtethetnek. A repülőgépet bámulta, és nem látta, hogy Ed, mint aki megveszekedett, fordul ki a kapun a leágazásra.
– Nézze, én igazán sajnálom – mondta Ed komolyan, de láthatólag nem csak sajnálta. Meg volt rémülve. Ralph hirtelen azon kezdett töprengeni, mennyire hihet ennek az arcnak, és hogy lesz-e valaha is a leghalványabb fogalma arról,
(Héj, héj, Susan Day)
hogy mi történt itt... és egyáltalán, ki a nyavalya ez a Susan Day?
– Bevertem a fejem a kormányba – folytatta Ed –, azt hiszem... tudja, jócskán odacsaptam a burámat.
– Egén, azt el tudom képzelni – bólintott Nehézsúlyú. Megvakarta a fejét, fölnézett a sötéten bodorodó égre, azután ismét vissza Edre. – Van egy ajánlatom, haver.
– Ó? Miféle ajánlat?
– Cseréljük ki a nevünket és a telefonszámunkat, ahelyett hogy végigcsinálnánk ezt az egész biztosítási szarakodást. Aztán ki-ki megy a maga útján.
Ed bizonytalanul pillantott a vállát rándító Ralphra, majd vissza a West Side Kertészet sapkáját viselő emberre.
– Ha belekeverjük a zsarukat – folytatta Nehézsúlyú –, akkor rendesen benne leszek a szarban. Először is, ha kijönnek, rögtön kiszúrják, hogy múlt télen volt egy ittas vezetésem, és ideiglenes jogosítvánnyal vezetek. Még akkor is belém köthetnek, ha én jöttem a főúton, és szabályosan közlekedtem. Érti, mit beszélek?
– Igen, sejtem – válaszolta Ed –, de a baleset teljes egészében az én hibám volt. Túl gyorsan hajtottam...
– Az a baleset talán nem is olyan súlyos – mondta Nehézsúlyú, és bizalmatlanul sandított a közeledő zárt rakterű teherautóra, amely akkor kanyarodott le az út szélére. Tekintete visszatért Edhez, és némileg kapkodva folytatta: – Vesztett egy kis olajat, de most már nem folyik. Lefogadom, hogy haza tud menni... ha itt lakik a városban. Itt lakik?
– Igen – válaszolta Ed.
– Én pedig állom a javítási költségeket egészen ötven pénzig.
Ralphnak ekkor újabb megvilágosodása támadt. Egyetlen magyarázat létezik arra, hogy Nehézsúlyú ilyen hirtelen átvált mérgelődésből majdnem alázatba. Ittas vezetés? Az meglehet. De Ralph még sose hallott olyasmiről, hogy ideiglenes jogosítvány, és úgyszólván biztos volt benne, hogy az egész csak hanta. A jó öreg Miszter Kertész jogosítvány nélkül vezet. Ami bonyolítja a dolgot, az, hogy Ed igazat mondott – a baleset teljes egészében az ő hibájából történt.
– Ha csak úgy továbbhajtunk és annyiban hagyjuk – folytatta Nehézsúlyú –, nekem nem kell magyarázkodnom az ittas vezetés miatt, magának pedig nem kell megindokolnia, miért ugrott ki a kocsijából és kezdett püfölni engem, és miért ordítozta, hogy hullákat szállítok.
– Tényleg ezt mondtam? – kérdezte Ed, és a hangja zavartnak tűnt.
– Tudja jól, hogy ezt mondta – felelte haragosan Nehézsúlyú.
– Minden rendben, 'averok? – kérdezte enyhe kanadai francia kiejtéssel egy hang. – Senkinek semmi baja? Nini, Ralph! Te vadzs az?
A lefékező teherautó a DERRY VEGYTISZTÍTÓ feliratot viselte az oldalán. Ralph megismerte a vezetőt, az egyik Vachon testvért Öregfokról. Valószínűleg a legfiatalabb lehetett, a Trigger.
– Én hát – válaszolta, és gondolkodás nélkül, egy percig nem tétovázva, vajon miért teszi – ösztönösen odament Triggerhez, fél kézzel átfogta a vállát, és visszatessékelte a mosoda kocsijához.
– Ezeknek sincs baja?
– Semmi, semmi – erősködött Ralph. Visszanézve látta, hogy Ed és Nehézsúlyú a kisteher platója mellett állnak, és összedugják a fejüket. Megint csapkodott egy kis eső, a hideg cseppek mint türelmetlen ujjak doboltak a kék ponyván. – Csak egy kis koccanás. Majd ők elintézik.
– Helyes, helyes – mondta elégedetten Trigger Vachon. – Odzs van az a szép feleséged, Ralph?
Ralph megrándult, hirtelen úgy érezte magát, mint akinek ebédidőben jut eszébe, hogy reggel, amikor eljött dolgozni, elfelejtette kikapcsolni a gázt. – Jézusom! – kiáltotta, és az órájára nézett, reménykedve, hogy negyed hat, legfeljebb fél hat van, az órán azonban háromnegyed hat múlt öt perccel. Carolyn majdnem húsz perce várja, hogy bevigyen neki egy csésze levest és egy fél szendvicset. Aggódni fog. Sőt meg is fog rémülni a villámlástól és az üres lakáson végigdübörgő mennydörgéstől. És ha elered az eső, nem fogja tudni bezárni az ablakokat; már szinte semmi erő se maradt a kezében.
– Mi a baj, Ralph? – kérdezte Trigger.
– Semmi – felelte ő. – Csak eljöttem sétálni, és teljesen elfeledkeztem az idő múlásáról. Azután meg itt volt ez a baleset és... hazavinnél, Trig? Kifizetem.
– Nem fizetsz te semmit. Amúdzs is arra tartok. Ugorj, Ralph. Gondolod, 'odzs ezekkel itt minden rendben? Nem sapják össze a szügyüket?
– Nem, nem hiszem. Csak még egy pillanat.
– Sak tessék.
Ralph odament Edhez. – Minden rendben? Elintézitek a dolgot?
– Igen – válaszolta Ed. – Magunk között. Miért is ne? Néhány törött ablak igazán nem nagy ügy.
Most teljesen úgy beszélt, mint régebben, és a fehér inges, hatalmas ember már majdhogynem tiszteletteljesen tekintett le rá. Ralph még mindig zavarban volt, feszélyezték a történtek, de úgy döntött, annyiban hagyja a dolgot. Nagyon kedvelte Ed Deepneau-t, de most júliusban nem Ed a fő gondja, hanem inkább Carolyn. Ő, meg az a dolog, ami ketyegni kezdett a hálószobájuk falában – és magában az asszonyban is – késő éjszaka.
– Remek – mondta Ednek. – Akkor én hazamegyek. Mostanában én készítem a levest Carolynnak, és ma el fogok késni.
Már el akart fordulni. Nehézsúlyú állította meg. – John Tandy – nyújtotta a kezét.
– Ralph Roberts – rázott vele kezet Ralph. – Örülök, hogy megismerhettem.
Tandy mosolygott. – Ezt ugyan kétlem, ilyen körülmények között... bár én tényleg örülök, hogy idejött és besegített. Néhány pillanatig komolyan attól féltem, hogy még összerúgjuk itt a patkót.
Akárcsak én, gondolta Ralph, de nem szólt. Edét figyelte, aggodalmas tekintete beitta a botsovány törzsre tapadó szokatlan pólót meg a fehér selyemsálat, amelybe vörös kínai jeleket hímeztek. Nemigen tetszett neki az a nézés, amellyel Ed viszonozta a pillantását; meglehet, hogy még nem egészen tért magához.
– Biztos, hogy jól vagy? – kérdezte Ralph. Menni akart, haza akart térni Carolynhoz, és mégis valahogy nehezére esett elindulni. Továbbra is úgy érezte, hogy itt valami nagyon nincs rendben.
– Igen, jól vagyok – vágta rá Ed, és szélesen mosolygott, sötétzöld szemébe azonban nem jutott a mosolyból. Szúrósan nézett Ralphra, mintha azt kérdezné, mennyit látott... és mire
(Héj, héj Susan Day)
fog emlékezni később.

3

Trigger Vachon teherautója illatozott a tiszta, frissen vasalt ruhától. Ez a szag Ralphot valamilyen okból mindig a friss kenyérre emlékeztette. Utasülés nem volt, így hát állt, egyik kezével a kilincset markolta, a másikkal egy mosodai kosár fülét.
– Barátom, udzsansak furcsa edzs balhé volt ez – mondta Trigger a külső tükörbe sandítva.
– A felét se láttad.
– Ismerem a pasast, aki a zsápán trotyolát vezette – Deepneau a neve. Helyes kis felesége van, párszor küldött át anyagot. Általában igen rendes pasas.
– Hát ma biztosan nem volt az.
– Megsípte a 'ülyebogár?
– Attól tartok, egy egész hangyaboly.
Trigger ezen annyira nevetett, hogy a kopott, nagy, fekete műanyag kormánykereket kellett csapkodnia. – Edzs egész 'angyaboly! Remek! Remek! 'át ezt megjegyzem magamnak! – Megtörülgette párás szemét egy zsebkendővel, amely majdnem akkora volt, mint egy asztalterítő. – Nekem údzs tűnt, 'ogy Mr. Deepneau a repülőtér szolgálati kapuján jött ki.
– Pontosan ott.
– Annak a 'asználatához igazolvány kell. Szerinted 'onnan szerzett ilyet Mr. D.?
Ralph a homlokát ráncolva töprengett, majd megrázta a fejét. – Nem tudom. Ez még eszembe sem jutott. Legközelebb majd meg kell kérdeznem tőle.
– Kérdezd meg. És azt is, mit sinálnak a 'angyák. – Ettől a megjegyzéstől ismét hahotáznia kellett, ami újabb alkalom volt, hogy megint meglobogtassa hatalmas zsebkendőjét.
Mikor az elágazásról ráfordultak a Harris sugárútra, végre kitört a vihar. Jég nem esett, de mintha dézsából ömlött volna, igazi nyári felhőszakadás volt, eleinte olyan heves, hogy Trigger kénytelen volt lépésben haladni a teherautóval. – Tyű! – mondta tisztelettel. – Erről eszembe jut az a nadzs nyolcvanötös vihar, amikor a fél belvárost elöntötte a 'ülye satorna! Emlékszel rá, Ralph?
– Persze. Reméljük, nem történik meg ismét.
– Á – vigyorgott Trigger, és kikukkantott dühödten erőlködő ablaktörlői mögé. – Mostanra rendbe 'ozták a csatorna-rendszert. Mi az 'odzs!
Az eső hidege és a fülke melege miatt a szélvédő alja bepárásodott. Ralph oda se figyelve kinyújtotta egyik ujját, és egy mintát rajzolt a párába:

– Mi az? – kérdezte Trigger.
– Nem is tudom. Úgy fest, mint egy kínai betű, nem? Azon a sálon volt, amit Ed Deepneau viselt.
– Nekem nem nagyon ismerős – pillantott oda megint Trigger, azután horkantott és legyintett. – Ide süss! Én annyit tudok kínaiul, 'odzs mu-gu-gaj-pan!
Ralph elmosolyodott, de minden derű nélkül. Carolyn miatt. Most, hogy eszébe jutott, egyfolytában őrá gondolt – állandóan a nyitott ablakokat látta, a bezúduló esőben ázó függönyöket, amelyekből patakzik a víz.
– Még mindig ott laktok abban a kétszintes 'ázban a Piros Almával szemben?
– Igen.
Trigger beállt a járda mellé. A teherautó kerekei jócskán fölcsapták a vizet. Az eső még mindig pászmákban zuhogott. Villám száguldott át az égen, mennydörgés reccsent.
– Jobb, 'a itt maradsz velem edzs kis ideig. Edzs-két perc múlva alábbhadzs.
– Nem lesz semmi bajom. – Ralph elgondolni se bírta, hogy még egy másodperccel tovább maradjon a teherautóban, akkor se, ha odabilincselik. – Kösz, Trig.
– Várj már edzs percet! 'add adjak edzs kis műanyagot – ráte'eted a fejedre esőkalapnak!
– Nem, de igazán nem lesz semmi baj, nagyon köszönöm, én csak...
Úgy érezte, semmiképp sem fejezheti be, amit mondani akart. Közel állt a pánikhoz. Kivágta a teherautó járda felőli ajtaját és kiugrott, bokáig süllyedve a csatornanyílás felé rohanó hideg vízbe. Vissza se nézve búcsút intett Triggernek, azután fölsietett a járdán a házhoz, amelyet közösen laktak Bill McGovernnel, menet közben kotorászva a zsebében a lakáskulcs után. A tornác lépcsőjéhez érve látta, hogy nincs rá szükség – az ajtó résnyire nyitva állt. Bill, aki a földszinten lakott, gyakran elfelejtette bezárni, és Ralph most is inkább őrá gyanakodott, mintsem arra, hogy Carolyn kijött, mert őt várta, és itt kapta el a vihar. Erre a lehetőségre gondolni sem akart.
Berontott az árnyas előszobába, összerezzent, mikor a feje fölött fülsiketítően reccsent a mennydörgés, odasietett a lépcső aljába. Várt egy pillanatig, kezét a korlátra téve hallgatta, amint átázott nadrágjáról és ingéről a keményfa padlóra csöpög a víz. Azután megindult, szaladni akart, de valahogy nem bírt följebb kapcsolni a szapora járásnál. A szíve sebesen, erősen vert, és valamiért még mindig azt látta maga előtt, hogyan rángatja a fejét a Datsunjából kivágódott Ed Deepneau – azoktól a merev, gyors mozdulatoktól egészen olyan volt, mint egy viadalra készülő kakas.
A harmadik lépcsőfok szokás szerint hangosan fölnyikordult, és a zajra sietős lépések hallatszottak odafentről. Ralph nem könnyebbült meg, mert rögtön megismerte, hogy ez nem Carolyn, és nem is lepődött meg igazán, amikor a panamakalapos Bill McGovern hajolt ki sápadt és aggodalmas arccal a korlát fölött. Hiszen hazafelé jövet, a leágazástól idáig mindvégig tudta, hogy valami baj van, ugye? De még mennyire. Bár ilyen körülmények között aligha számít megérzésnek. Kezdett rájönni, hogy amikor a baj elér egy bizonyos szintet, már nem lehet javítani vagy változtatni rajta, mert egyre csak rosszabb lesz minden. Gyanította, hogy valamiképp mindig is tudta. Azt viszont sohasem képzelte, hogy ilyen hosszú lehet a romlás útja.
– Ralph! – kiáltott Bill. – Hála istennek! Carolynnak... szóval azt hiszem, valamilyen rohama van. Éppen most tárcsáztam a mentőket, kértem, hogy küldjenek egy kocsit.
Kiderült, hogy Ralph mégis képes futva megtenni a hátralevő lépcsőfokokat.

4

Az asszony a konyha küszöbén feküdt félig bent, félig kint, a haja az arcába lógott. Ralphnak főleg azért tűnt a látvány olyan szörnyűnek, mert valahogy olyan slamposnak látszott, márpedig ha valami, hát slampos Carolyn soha nem volt. Odatérdelt mellé, haját félresimította a szeméből és a homlokából. Ujjai alatt éppen olyan hideg volt a bőr, mint saját lába az átázott tornacipőben.
– El akartam vinni a díványig, de túl nehéz volt – mondta idegesen Billy. Levette panamakalapját, és a szalagot babrálta. – Tudod, a hátam...
– Tudom, Billy, semmi baj – felelte Ralph, azzal Carolyn hóna alá csúsztatta a kezét, és fölemelte. Egyáltalán nem érezte nehéznek, inkább könnyű volt, csaknem olyan könnyű, mint a pitypang, amely mindjárt szétnyílik és a szélbe szórja magjait. – Istennek hála, hogy itt voltál.
– Nem sokon múlt – felelte Bill, és követte Ralphot a nappaliba, miközben egyre a kalap szalagját babrálta. Az öreg Dorrance Marstellarre emlékeztetett, a verseskötetével. A helyedben én nem nyúlnék hozzá, mondta az öreg Dorrance. Nem látom a kezedet. – Épp indultam, amikor egy óriási nagy puffanást hallok... akkor eshetett el... – Zavarodott és valahogy mohó arccal körbehordozta tekintetét a vihartól elsötétedett nappaliban, valamit keresett, ami nem volt ott. Azután fölragyogott a szeme. – Az ajtó! – mondta. – Lefogadom, hogy még mindig nyitva van! Be fog esni az eső! Rögtön jövök, Ralph.
Kisietett. Ralph szinte észre se vette. A nap kezdett szürreális rémálommá fajulni. A ketyegés volt a legrosszabb. Dőlt a falakból, most már olyan hangosan, hogy a mennydörgés se nyomhatta el.
A díványra fektette Carolynt, és mellé térdelt. Az asszony gyorsan, felületesen kapkodta a levegőt. Szörnyű volt a lehelete. Ralph azonban nem fordult el. – Pihenj csak szépen, angyalom – mondta. Fölemelte felesége kezét – majdnem olyan nyirkos volt, mint a homloka –, és lágyan megcsókolta. – Csak pihenj. Nincsen semmi baj, minden rendben van.
Pedig nem volt rendben, a ketyegés azt jelentette, hogy semmi sincsen rendben. És nem a falakból áradt – sohase onnan jött, csakis a feleségéből. Carolynból. Benne volt a kedvesben, aki elsodródóban van tőle. Mihez fog kezdeni nélküle?
– Te csak pihenj – mondta. – Pihenj, hallod? – Megint megcsókolta a kezét, és az arcához szorította. Aztán meghallotta a közeledő mentőautó szirénázását, és elsírta magát.

5

Carolyn a mentőautóban tért magához, amikor átrobogtak Derryn (a nap már kisütött, gőzölögtek a nedves utcák), de olyan összevissza beszélt, hogy Ralph egészen bizonyosra vette: agyvérzés érte. Azután, épp mikor kezdett volna föltisztulni és összefüggően beszélni, kapott egy második görcsös rohamot, és az egyik mentősnek kellett lefognia.
Aznap késő alkonyatkor nem dr. Litchfield kereste meg Ralphot a második emeleti váróban, hanem dr. Jamal, a neurológus. Jamal halk, vigasztaló hangon beszélt, elmondta, hogy Carolyn állapota stabilizálódott, itt tartják éjszakára, kizárólag a biztonság kedvéért, de reggel hazamehet. Felírtak neki néhány új gyógyszert – kábítószereket; hát igen, drágák, de egészen csodálatosak.
– Nem szabad feladnunk a reményt, Mr. Roberts – mondta dr. Jamal.
– Hát persze hogy nem – válaszolta Ralph. – Lesz még több ilyen roham, dr. Jamal?
Az orvos elmosolyodott. Halkan beszélt, hangját valahogy még megnyugtatóbbá tette lágy indiai kiejtése. Noha dr. Jamal nem jött elő a farbával, nem mondta, hogy Carolyn meg fog halni, jobban megközelítette, mint bárki a hosszú év alatt, amióta az asszony az életben maradásért küzdött. Az új gyógyszerek, mondta Jamal, valószínűleg elejét veszik a további görcsöknek, de a dolgok odáig jutottak, amikor „bizonyos fenntartásokkal” kell diagnosztizálni. Sajnos, akárhogy is próbálkoznak, a daganat burjánzik.
– Lehet, hogy legközelebb az összerendezett mozgással lesznek gondok – mondta vigasztaló hangján dr. Jamal. – És attól tartok, a látása is romlott némileg.
– Mellette maradhatok éjszakára? – kérdezte csöndesen Ralph. – Jobban aludna. – Kis hallgatás után hozzátette: – És én is.
– Természetesen! – ragyogott föl dr. Jamal. – Nagyon jó ötlet!
– Igen – bólintott komoran Ralph. – Én is úgy gondolom.

6

Így hát ott ült alvó felesége mellett, és hallgatta a ketyegést, amely nem a falakból áradt, és arra gondolt: Egy napon nemsokára – talán ősszel, talán télen – megint itt leszek vele ebben a kórteremben. Úgy érezte, ez nem annyira találgatás, inkább jóslat. Előrehajolt, fejét a felesége mellét elfedő fehér takaróra hajtotta. Nem akart megint sírni, egy kicsit mégis könnyezett.
Az a ketyegés. Olyan hangos, olyan kitartó.
Bárcsak elkaphatnám, ami ezt a hangot adja, gondolta. Addig taposnám, amíg roncsokban heverne a padlón. Isten engem úgy segéljen, hogy megtenném.
Valamivel éjfél után aludt el a karosszékben, és amikor másnap reggel fölébredt, a levegő hűvösebb volt, mint bármikor hetek óta, Carolyn már javában ébren volt, magánál volt, és ragyogott a szeme. Egyáltalán nem úgy festett, mint aki beteg. Ralph hazavitte, és nekiveselkedett annak az igazán nem könnyű munkának, hogy annyira kellemessé tegye felesége utolsó hónapjait, amennyire lehetséges. Hosszú ideig eszébe se jutott Ed Deepneau. És bár látta a véraláfutásokat Helen Deepneau arcán, még mindig nem gondolt Edre.
Ahogy őszbe fordult a nyár, és Carolyn utolsó telébe sötétedett az ősz, Ralph gondolatait mindjobban betöltötte a halálóra. Ahogy lassult, egyre hangosabban ketyegett.
De Ralph álmát még nem zavarta.
Az csak később jött.

I. RÉSZ

Kis kopasz doktorok

Mély szakadék választja el azokat,
akik tudnak aludni,
azoktól, akik nem.
Ez egyike az emberiség
nagy különbségeinek.

IRIS MURDOCH: APÁCÁK ÉS KATONÁK

1. FEJEZET

1

Egy hónappal felesége halála után Ralph Roberts, életében először, álmatlanságban kezdett szenvedni.
Kezdetben enyhe volt, de állandóan romlott. Hat hónappal azután, hogy első alkalommal megszakadt addig töretlen alvási ciklusa, Ralph a nyomorúságnak olyan mélységeibe süllyedt, amit elhinni is alig tudott, nemhogy elfogadni. 1993 nyarának végén azon kezdett töprengeni, milyen lesz, ha még hátralevő éveit az ébrenlét merev kábulatában kell töltenie. Ez persze lehetetlen, mondta magának, ilyesmi sohasem fordulhat elő.
De így volt-e? Az volt a feneség, hogy nem tudhatta, és nem sokat segítettek azok a témába vágó könyvek sem, amelyeket Mike Hanlon tett eléje a derryi közkönyvtárban. Jó néhány foglalkozott az alvás rendellenességeivel, de rendre ellentmondtak egymásnak. Volt, amelyik tünetnek nevezte az álmatlanságot, volt, amelyik betegségnek, és legalább egy mítosznak. Még ennél is nagyobb baj volt, hogy Ralph a könyvek elolvasása után úgy vélte, senki sem tudja egészen pontosan, egyáltalán mi az alvás, hogyan működik vagy mi okozza.
Tudta, nem kellene tovább játszania az amatőr kutatót, orvoshoz kéne mennie, de meglepően nehezen bírta rászánni magát. Úgy gondolta, még mindig neheztel dr. Litchfieldre. Végül is ő volt az, aki Carolyn agydaganatát először idegfeszültség miatti fejfájásnak diagnosztizálta (Ralph ráadásul arra gyanakodott, hogy dr. Litchfield, az örökös agglegény, el is hitte, hogy az asszony csak enyhe hisztériától szenved), és ugyancsak ő volt az, aki – amennyire ez orvosilag lehetséges – rögtön kámforrá vált, mikor valóban megszületett a diagnózis. Ralph biztos volt benne, ha rákérdezett volna, Litchfield azt feleli, azért adta át az esetet Jamalnak, mert ő a szakorvos... és ez így tökéletesen helyes és korrekt. Hát igen. Bár Ralph szerét ejtette, hogy jó mélyen az orvos szemébe nézhessen ama pár alkalommal, amikor összefutottak Carolyn múlt júliusi első görcsei és idei márciusi halála között, és úgy rémlett, bizonytalansággal elegy bűntudatot lát Litchfield tekintetében. Olyan ember tekintete volt, aki nagyon keményen küzd azért, hogy elfelejtse, amit eltolt. Úgy hitte, csak azért tud még mindig Litchfieldre nézni anélkül, hogy szét akarná csapni a fejét, mert dr. Jamal szerint egy korábbi diagnózis se jelentett volna semmit; mire Carolyn fejfájásai elkezdődtek, a daganat már jó mélyen beásta magát, és nyilvánvalóan szétküldözte az agy többi területére is a selejtes kis sejtfürtök megannyi gonosz segélycsomagját.
Április végén dr. Jamal áttette praxisát Dél-Connecticutba. Hiányzott Ralphnak. Azt gondolta, vele megbeszélhette volna álmatlanságát. Dr. Jamal olyan figyelmesen hallgatná, ahogy Litchfield sohasem tenné... talán nem is tehetné.
Nyár végére eleget összeolvasott az álmatlanságról ahhoz, hogy tudja, az a típus, amelyben ő szenved, ha nem is ritka, de nem is olyan gyakori, mint a szokásos felületes alvás. Az emberek, akik nem szenvednek álmatlanságban, rendszerint hét-húsz percet időznek az alvás első szakaszában. Viszont a felületes alvóknak három órába is beletelhet, amíg lesüllyednek a felszín alá, és amikor a normális emberek elalvás után úgy háromnegyed órával már elkezdenek aláereszkedni a harmadik fokozatra (amelyet, mint Ralph megállapíthatta, „théta-alvás”-nak nevez néhány régi könyv), a felületes alvóknak még egy-két órába kerül, amíg elérnek idáig... és jó egynéhány éjszakán egyáltalán nem jutnak el erre a szintre. Fáradtan ébrednek, néha homályos emlékeik maradnak kellemetlen, zűrzavaros álmokról, gyakran abban a téves meggyőződésben, hogy egy szemhunyást se aludtak.
Miután Carolyn meghalt, Ralph egyre korábban ébredt. Továbbra is többnyire a tizenegy órás hírek után feküdt le, és szokása szerint szinte azonnal el is aludt, de nem hat ötvenötkor ébredt, öt perccel a rádióóra zümmögése előtt, hanem hatkor. Először azt hitte, hogy ez fizetség csupán a kissé megnagyobbodott prosztatáért meg a hetvenéves vesékért, de az még sose volt ennyire rossz ébredés után, és sose tudott visszaaludni, miután leengedte, ami felgyülemlett. Csak hevert az ágyon, amelyet annyi éven át osztott meg Carolynnal, várta, hogy hat ötvenöt legyen (vagy legalább háromnegyed hét), és fölkelhessen végre. Egy idő után nem kísérletezett többé a visszaalvással: feküdt, enyhén püffedt kezét, hosszú ujjait mellén összefonta, az árnyas mennyezetre bámult, és úgy érezte, hogy a szeme akkora, mint a kilincsgomb. Néha eszébe jutott dr. Jamal, a szelíden megnyugtató hindu hangjával, amint az Amerikai Alomból építgeti odalent Westport-ban a maga darabkáját. Néha azokra a helyekre gondolt, ahol Carolynnal jártak valaha. Legtöbbször egy forró délután tért vissza, Bar Harborban, a Homokparton, amikor fürdőruhában ültek a piknikasztalkánál egy hatalmas, tarka napernyő alatt, finom sült kagylót ettek, hosszú nyakú üvegekből itták a Budweisert, és nézték, hogyan suhannak a vitorlások a sötétkék óceánon. Mikor is volt? 1964-ben? 1967-ben? Számít ez? Aligha.
Nem számítottak volna alvási szokásainak változásai sem, ha ezzel véget érnek; Ralph nem csupán könnyedén, de hálásan alkalmazkodott volna hozzájuk. Minden könyv, amelyet azon a nyáron végigböngészett, azt az egész életében hallott népi bölcsességet erősítette meg, hogy az emberek a korral egyre kevesebbet alszanak. Ha éjszakánként csupán ezzel az órás veszteséggel kellett volna fizetnie a „fiatalos hetvenes”-lét kétes öröméért, akkor boldogan lerója, abban a tudatban, hogy jó üzletet kötött.
Ám ezzel nem volt vége. Május első hetében hajnali negyed hatkor serkent a madárdalra. Néhány éjjel füldugóval próbálkozott, noha kezdettől kételkedett a sikerben. Nem a visszatért madarak riasztották fel, nem is a teherautók esetenkénti durrogása a Harris sugárúton. Világéletében az az ember volt, aki egy katonai rezesbanda kellős közepén is képes aludni, és nem gondolta, hogy ez változott volna meg. A változás a fejében következett be. Volt ott bent valami gomb, valami, ami mindennap kicsivel korábbra kapcsolt, és Ralphnak a leghalványabb fogalma sem volt róla, miként lehetne ennek elejét venni.
Júniusra fél ötkor, de legkésőbb háromnegyed ötkor úgy pattant ki a szendergésből, mint krampusz a dobozból. Július közepére – nem volt akkora hőség, mint kilencvenkettőben, de azért köszönöm szépen, éppen elég pocsék volt – már négy óra tájt ébredt. Ezeken a hosszú, forró éjszakákon, amikor oly kevéssé fogta az ágy, amelyben Carolynnal annyi forró (és hideg) éjszakán szeretkeztek, kezdett el tűnődni, micsoda pokol lesz az élete, ha teljesen elhagyja az alvás. Nappali világosságban még mindig tudott nevetni ezen az ötleten, de kezdett rájönni, micsoda baljós igazságot takar F. Scott Fitzgerald mondása a lélek sötét éjszakájáról. Az volt a nyerő, hogy hajnali negyed ötkor bármi lehetségesnek tűnik. Bármi.
Nappal képes volt bemesélni magának, hogy ez egyszerűen az alvásciklus átállása, és teste teljesen normális módon válaszol az életében bekövetkezett nagy változásokra, azok között is a két legnagyobbra: a nyugdíjba vonulásra és a felesége elvesztésére. Néha a magányosság szót használta, amikor új életére gondolt, de a fenyegető „depresszió”-tól húzódozott, és visszagyömöszölte tudatalattijának mély szekrényébe, valahányszor fölvillant a gondolatai között. A magányosság rendjén való. A depresszió annál kevésbé.
Talán több testedzésre lenne szükséged, gondolta. Sétálj, mint tavaly nyáron. Elég itthon ülő életet élsz – fölkelsz, pirítóst eszel, olvasol, tévét nézel, átmész a túloldalra a Piros Almába, hogy bekapj egy szendvicset ebédre, elpiszmogsz a kertben, talán elmész a könyvtárba, vagy meglátogatod Helent és a kicsit, ha történetesen kijönnek a házból, vacsorázol, talán kiülsz a verandára beszélgetni McGovernnel vagy Lois Chasse-szal. És utána? Még egy kis olvasás, még egy kis tévé, mosdás, mars az ágyba. Ülő életmód. Unalmas. Nem csoda, ha korán ébredsz.
Csakhogy ez az egész kész mellébeszélés. Igen, semmi kétség, úgy látszik, mintha megülne egy helyben, de ez nincs így. Jó példa rá a kert. Díjat ugyan nem fog nyerni azzal, amit odakint csinál, de azért igen messze van attól, hogy „piszmogás”-nak lehessen nevezni. A legtöbb délután addig gazolt, amíg a verejték sötét fát rajzolt az inge hátára és nyirkos köröket a hóna alá. Gyakran már reszketett a kimerültségtől, mire elhatározta, hogy bemegy. „Büntetés”, valószínűleg ez a szó áll közelebb a valósághoz, mint a „piszmogás”, de hát miért büntette magát? Mert hajnal előtt ébredt?
Ralph nem tudta, és nem is érdekelte. A kerti munka nagyjából kitöltötte a délutánt, elterelte a gondolatait olyasmikről, amikre nem igazán szeretett gondolni, és ez megérte a sajgó izmokat, a fekete pontok időnkénti rajzását a szeme előtt. Röviddel július negyedike után kapott rá, hogy hosszú időt töltsön a kertben, és így folytatta egész augusztusban, még sokkal azután is, hogy a korai termést betakarították, a kései pedig reménytelenül elsatnyult a szárazságtól.
– Abba kéne ezt hagynod – mondta egy este Bill McGovern, ahogy ott ültek a verandán, és limonádét szürcsölgettek. Ez valamikor augusztus közepén volt, amikor Ralph reggelente már fél négy tájban ébredt. – Az egészségedet kockáztatod. De ami még rosszabb, úgy nézel ki, mint egy holdkóros.
– Talán mert az vagyok – válaszolta kurtán Ralph, és vagy a hangja, vagy a pillantása lehetett meggyőző, mert McGovern témát váltott.

2

Ismét elkezdte a sétálgatást – ha nem is tett meg olyan hatalmas távolságokat, mint kilencvenkettőben, azért naponta megjárt három kilométert, ha nem esett az eső. Útja rendszerint lefelé vezetett a fonák módon Mérföldes Dombnak nevezett úton a derryi közkönyvtárig, onnan tovább a Hátlap nevű antikvárium és újságoskioszkhoz a Witcham és a Fő utca sarkán.
A Hátlap a Használt Rózsi Használtruha-boltja elnevezésű ócska turkáló mellett állt, és mikor Ralph rosszkedve augusztusának egyik napján elment a bolt mellett, új plakátot fedezett fel a lecsengett banketteket és ősrégi egyházi eseményeket hirdető régiek mellett, amelyet úgy helyeztek el, hogy nagyjából eltakarta a sárguló PAT BUCHANANT ELNÖKNEK! feliratú másikat.
A plakát alján levő két fotó egy helyes szőke nőt ábrázolt, aki a harmincas éveinek a végén vagy negyven körül járhatott, de a fényképek stílusa – baloldalt egy mosolytalan totál, jobbra egy mosolytalan profil, mindkettő fehér háttér előtt – eléggé riasztó volt ahhoz, hogy Ralph megtorpanjon. A nő a fényképeken úgy nézett ki, mintha egy postahivatal falán kellene díszelegnie, vagy valamelyik tévés dokudrámából vágták volna ki... és a szövegből kiderült, hogy egyáltalán nem véletlenül.
Ralphot a fényképek állították meg, de a nő neve tartotta ott.

GYILKOSSÁGÉRT KÖRÖZZÜK
SUSAN EDWINA DAYT

Ezt nyomtatták a plakát tetejére kövér, fekete betűkkel. A mű-nyilvántartós fényképek alatt pedig az vöröslött:

NE GYERE A VÁROSUNKBA!

Legalul volt még egy kurta sor. Ralph közeli látása eléggé megromlott – azaz pontosabban szólva tropára ment – Carolyn halála óta, annyira előre kellett hajolnia, hogy majdnem nekinyomta a homlokát a Használt Rózsi piszkos kirakatüvegének, mire el tudta olvasni:

Kiadja a Maine-i Életvédelmi Bizottság

Héj, héj, Susan Day!, suttogta tudata távoli zugából egy hang. Gyereket ölni milyen kéj?
Most eszébe jutott, hogy Susan Day New York-i vagy washingtoni politikai harcos, az a fajta kerepelő nőszemély, aki a taxisofőrökből, fodrászokból és a vaskalapos építőmunkásokból rendszeresen kihozza a habzó szájú őrjöngést. Ezzel együtt nem tudta volna megmondani, miért jutott eszébe ez a furcsa kis klapancia; valamilyen emlék rögzülhetett hozzá, amely nem bukkant a felszínre. Fáradt, öreg agya talán csak a hatvanas évek vietnami tiltakozó dalát költötte át: Héj, héj, LBJ! Srácokat ölni milyen kéj?
Nem, nem ez az, gondolta. Közelít, de nem ez. Inkább...
Agya már éppen feldobta volna Ed Deepneau nevét és arcát, amikor majdnem mellette megszólalt egy hang:
– A földig, Ralph, a földig, Ralph, gyerünk, Ralphie bébi!
Gondolataiból kizökkenve fordult a hang felé. Egyszerre meghökkentette és mulattatta a felismerés, hogy majdnem elaludt álltában. Krisztusom, tűnődött, sosem gondolnád, milyen fontos az alvás, amíg szenvedni nem kezdesz a hiányától. Akkor aztán minden padló megbillen, és lekerekednek a dolgokon a szögletek.
Hamilton Davenport, a Hátlap tulajdonosa szólította meg. Éppen a boltja előtt álló könyvállványt pakolta meg harsány színű papírhátú kötetekkel. Szája szögletébe szúrt öreg kukocapipájából, amelyről Ralphnak mindig egy játék vonat kéménye jutott eszébe, kék füstfellegeket pöffentett a forró, ragyogó levegőbe. Vén, szürke kandúrja, Winston Smith mancsait farkával körbekerítve ült a bolt nyitott ajtajában. Sárga szemű közönnyel meredt Ralphra, mintha azt mondta volna: Azt hiszed, öreg vagy, barátom? Én itten tanúsíthatom, hogy szart se tudsz te arról, mit jelent megöregedni.
– Tyű, Ralph! – mondta Davenport. – Legalább háromszor szóltam hozzád!
– Azt hiszem, elábrándoztam – válaszolta Ralph. Ellépett könyvállvány mellett, behajolt az ajtón (Winston Smith királyi közönnyel őrizte helyét), és leemelte a két lapot, amelyeket mindennap megvásárolt: a bostoni Globe-ot meg a USA Today-t. A Derry Hírmondót szívességből házhoz hozta Pete, az újságkihordó gyerek. Ralph néha mondogatta, hogy a három lapból az egyik képregényújság, de ő sose képes megjegyezni, hogy melyik. – Nem...
Elharapta a szót, mert beúszott az emlékezetébe Ed Deepneau arca. Ed volt az, akitől ezt a ronda kis kornyikát hallotta tavaly nyáron, odakint a repülőtérnél. Igazán nem csoda, ha eltartott egy darabig, amíg ismét eszébe jutott. Ed Deepneau az utolsó személy a világon, akitől az ember ilyesmit várna.
– Ralphie! – szólt rá Davenport. – Nem fejezted be a mondatot!
Ralph pislogott. – Ó, elnézést. Nem aludtam valami jól, azt kezdtem el mondani.
– Na tessék... bár vannak ennél nagyobb bajok is. Igyál meg egy pohár meleg tejet, és hallgass valami halk zenét fél órával lefekvés előtt.
Ralph ezen a nyáron kezdett rájönni, hogy Amerikában láthatólag mindenkinek van valami kedvenc varázsszere álmatlanság ellen, valamilyen lefekvési bájolás, amit úgy adnak át egymásnak a nemzedékek, mint a családi Bibliát.
– Bach jó, Beethoven is, William Ackerman se rossz. De a lényeg – emelte föl mondandóját hangsúlyozva figyelmeztető ujját Davenport – az az, hogy ne kelj föl a székből az alatt a fél óra alatt. Semmiért! Ne vedd föl a telefont, ne vidd le a kutyát, nyomd le az ébresztőórát, ne határozd el, hogy fogat mosol... semmit! Azután, amikor lefekszel... bumm! Mint akit fejbe vágtak!
– És mi van, ha ott, a kedvenc kényelmes karosszékedben hallod meg hirtelen a természet hívó szavát? – érdeklődött Ralph. – Az én koromban ezek a dolgok meglehetősen átmenet nélkül szoktak jönni.
– Ereszd a nadrágodba! – vágta rá Davenport és kitört belőle a nevetés. Ralph elmosolyodott, de ez csak amolyan kötelességszerű mosoly volt. Álmatlansága gyorsan felfalta a maradék humorát. – A nadrágodba! – vihogott Ham. A könyvállványt csapkodta és bólogatott.
Ralph lepillantott a macskára. Winston Smith üresen nézett vissza, nyugodt, arany tekintete azt mondta, hát igen, bolond, de az én bolondom.
– Nem rossz mi? Hamilton Davenport, a lendületes visszavágások mestere. Ereszd a... – Felnyerített, megcsóválta a fejét, azután elvette Ralphtól a felé nyújtott kétdolláros bankjegyet, beledugta kurta vörös kötényének zsebébe, és aprót kotort elő. – Rendben?
– Rendben. Kösz, Ham.
– Aha. És viccen kívül, próbálkozz a zenével. Tényleg beválik. Kilazítja az agyhullámaidat vagy mi.
– Kipróbálom. – Az a feneség, hogy valószínűleg ki is próbálja, mint ahogy kipróbálta Mrs. Rapaport citromos forró víz recipéjét; mint ahogy Shawna McClure jó tanácsára azzal akarta megtisztítani elméjét, hogy lelassította a lélegzetét, és a hűs szóra összpontosított (ami Shawna szájából valahogy úgy hangzott, hogy hjúúúússs). Hajó kis alvásidőd lassú, de könyörtelen szétporladásával nézel szembe, minden népi gyógymód megfontolásra érdemesnek látszik.
Félig elfordult, majd vissza.
– Mi ez a plakát a szomszédban?
Ham Davenport fintorgott. – Dan Daltonnál? Én egyáltalán nem is nézek oda, ha tehetem. Elveszi az étvágyamat. Van valami új ocsmányság a kirakatában?
– Gondolom, hogy új – nem olyan sárga, mint a többi, és feltűnően hiányzik róla a légypiszok. Úgy néz ki, mint egy körözés, csak Susan Day van a fényképeken.
– Susan Day van a... a mindenit! – Ham sötéten humortalan pillantást vetett a szomszéd bolt felé.
– Ki ez? Az Országos Nőszervezet elnöke, vagy micsoda?
– A Felebarátnők volt elnöke és társalapítója. Az Anyám árnyéka meg a Gyöngyvirágok szerzője – az egy tanulmánykötet a nőkről, akiket vernek, meg arról, hogy miért ragaszkodnak olyan sokan a férfiakhoz, akik verik őket. Pulitzer-díjat kapott érte. Susie Day egyike annak a három-négy nőnek, akiknek a legnagyobb politikai tekintélyük van Amerikában, és ő aztán csakugyan azt írhatja, amit gondol. Az a pojáca tudja, hogy nálam van Susan egyik petíciója, éppen a pénztárgépem mellett.
– Miféle petíciója?
– Igyekszünk rávenni, hogy szólaljon fel nálunk is – válaszolta Davenport. – Tudod, ugye, hogy az életvédők megpróbálták tavaly karácsonykor felgyújtani a Nők Menedékét?
Ralph körülményesen visszakormányozta elméjét abba a koromfekete gödörbe, amelyben 1992 végén élt.
– Arra emlékszem – felelte –, hogy a hekusok elkaptak valami pasast a kórház parkolójában egy kanna benzinnel, de nem tudom...
– Az Charlie Pickering volt. A Mindennapi Kenyerünk tagja, ez az egyik életvédő mozgalom, amelyik ott szokott masírozni a tábláival – magyarázta Davenport. – Ebbe is ők ugrasztották bele, nekem elhiheted. Idén viszont nem benzinnel próbálkoznak; rá akarják venni a városházát, változtassa meg az övezetek beosztását, így tegye lehetetlenné a Nők Menedékét. Lehet, hogy sikerül is nekik. Ismered Derryt, Ralph – nem éppen a liberalizmus melegágya.
– Nem – válaszolta színtelen mosollyal Ralph. – Sohase is volt. A Nők Menedéke pedig valójában abortuszklinika, nem?
Davenport türelmetlen pillantást vetett rá, és a Használt Rózsi felé biccentett. – Az ehhez hasonló seggfejek nevezik így – mondta –, csak ők szívesebben használják a malom szót a klinika helyett. Arról bezzeg nem vesznek tudomást, mi mindent csinál még a Nők Menedéke. – Ralphnak ez egy kicsit úgy hangzott, mint mikor vasárnap a tévébemondó tukmálja az olcsó harisnyanadrágot a délutáni film alatt. – Foglalkoznak tanácsadással, bántalmazott asszonyokkal és gyerekekkel, egy menhelyük is van ilyen nők számára valahol Newporton kívül. A kórház épületében válságközpontot tartanak fent megerőszakolt nőknek és huszonnégy órás telefonügyeletet is olyan asszonyoknak, akiket megvertek vagy megerőszakoltak. Röviden, mindenfélével foglalkoznak, amitől az ilyen Dalton-féle bikák golyóbist szarnak.
– De akkor is csinálnak terhességmegszakítást – erősködött Ralph. – Nem ezért szoktak tüntetni?
A női menhelynek otthont adó alacsony, igénytelen épület előtt mintha már évek óta hadonásztak volna tábláikkal a tüntetők. Mindig túlságosan fakónak látta őket, vagy túl hevesnek, túl göthösnek, túl testesnek és túlságosan biztosnak abban, hogy Isten az ő oldalukon áll. Magukkal hurcolt tábláikra ilyeneket írtak: A MEG NEM SZÜLETETTEKNEK IS VANNAK JOGAIK, meg MICSODA CSODA AZ ÉLET, meg a szokott régi szöveget, hogy AZ ABORTUSZ GYILKOSSÁG! Többször is leköpködték a nőket, akik igénybe vették a klinikát, amely ott állt a derryi szülőotthon közelében, noha Ralph szerint a két intézménynek semmi köze nem volt egymáshoz.
– Igen, csinálnak – válaszolta Ham. – Miért, van ellene kifogásod?
Ralph azokra évekre gondolt, amikor mindent elkövettek Carolynnal, hogy legyen gyerekük – azokra az évekre, amelyeknek nem lett semmi eredménye, csak egy csomó vaklárma, meg egyetlen véres vetélés öt hónap után –, és vállat vont. A nap hirtelen túlságosan forrónak, a lába túl fáradtnak tűnt. A hazatérés gondolata – főleg a Mérföldes Domb – úgy lógott az agyában, mint egy feszes horgászzsinór a horog mögött. – Istenem, én nem is tudom – mondta. – Csak azt szeretném, ha az emberek nem csapnának ilyen... ilyen rikácsot.
Davenport fölmordult, odament szomszédja kirakatához, és rámeredt a műkörözésre. Miközben azt mustrálta, egy magas, sápkóros, kecskeszakállas ember – a bika tökéletes ellentéte, mondta volna Ralph – merült föl a Használt Rózsi homályos mélységeiből, mint egy szélein itt-ott penészedésnek indult kísértet a bohózatból. Meglátta, mit bámul Davenport, és megvető kis mosolyra fodrozódott a szája. Ralph azt gondolta, hogy ez az a mosoly, ami néhány fogba vagy egy törött orrba kerülhet egy férfinak. Különösen egy ilyen dögmeleg napon, mint ez.
Davenport a plakátra bökött, és hevesen rázta a fejét.
Dalton mosolya kiszélesedett. Davenport felé intett... Ki nem szarja le, mi a véleményed?, mondta ez a mozdulat – majd ismét eltűnt a bolt mélyén.
Davenport égő arccal fordult vissza. – Ennek az alaknak a képe a fasz szó mellett kellene, hogy következzék a szótárban – mondta.
Szerintem neki pontosan ugyanez a véleménye rólad, gondolta Ralph, de természetesen nem mondta ki.
Davenport állt a papírkötésű könyvekkel megrakott állvány előtt, kezét a zsebébe gyűrte a vörös kötény alatt, és fenyegetően meredt
(Héj, héj)
Susan Day plakátjára.
– Hát – szólalt meg Ralph –, azt hiszem, én...
Davenport kiszakította magát borús töprengéséből. – Ne menj még. Aláírnád előbb a petíciót? Csak hogy kicsivel kellemesebb legyen a délelőttöm.
Ralph feszengve toporgott. – Én nemigen szoktam ilyen csatákba belekeveredni, mint...
– Ugyan, Ralph – mondta Davenport olyan legyen-már-eszed hangon. – Nincs itt semmiféle csata; arról van szó, hogy fel kell lépnünk, különben az efféle dilinyósok, mint a Mindennapi Kenyerünk, meg az olyan politikai neandervölgyiek, mint Dalton, képesek bezáratni egy olyan igazán hasznos dolgot, mint a női menhely. Ez nem olyasmi, mint ha arra akarnálak rávenni, hogy te is támogasd az aláírásoddal a delfineken végzendő vegyifegyver-kísérleteket.
– Nem. Tényleg nem olyan.
– Bízunk benne, hogy szeptember elsejéig el tudunk küldeni ötezer aláírást Susan Daynek. Valószínűleg nem lesz semmi eredménye – Derry tényleg nem sokkal több, mint egy út menti pihenő, ő meg nyilván már a jövő századig teleírta az előjegyzési naptárát –, de azért nem árt megpróbálni.
Ralph már-már arra gondolt, megmondja Hamnek, hogy ő egyetlen petíciót szeretne aláírni, azt, amiben arra kéri az alvás isteneit, adjanak vissza neki legalább három órát ellopott éjszakai pihenéséből, de aztán ismét rápillantott Davenport arcára, és másképp döntött.
Carolyn aláírta volna a nyavalyás petíciót, gondolta. Nem volt éppen az abortusz lelkes híve, de azoknak a férfiaknak se volt lelkes híve, akik hazamennek kocsma után, és focilabdának nézik a feleségüket meg a gyerekeiket.
Ez igaz is volt, de nem ez lett volna a fő ok, amiért Carolyn aláírja; inkább annak csekélyke valószínűségéért tette volna, hogy közelről és személyesen hallhasson egy olyan igazi lázítót, mint Susan Day. Mélyről fakadó érdeklődés miatt tette volna meg, amely talán a legjellemzőbb tulajdonsága volt, olyan erős, hogy még az agydaganat sem ölhette ki belőle. Két nappal a halála előtt kihúzta a könyvjelzőnek használt mozijegyet a papírkötésűből, amit Ralph letett az éjjeliszekrényére, mert tudni akarta, mit nézett meg a férje. A Néhány jó ember volt, és Ralph egyszerre döbbent meg és rémült el, amikor felmérte, mennyire fáj az emlék. Még most is rettentően fájt.
– Hát persze – mondta Hamnek. – Szívesen aláírom.
– Öregem! – kiáltott föl Davenport, és megragadta a vállát. Borús pillantását vigyor váltotta föl, de Ralph egyáltalán nem örült a változásnak. A vigyor kemény volt és nem különösebben nyájas. – Lépj be a bűnbarlangomba!
Ralph követte a dohányszagú boltba, amely nem látszott túlságosan bűnösnek délelőtt fél tízkor. Winston Smith elmenekült előlük, csak egyszer állt meg, hogy hátranézzen ős-öreg arany szemével. Ez bolond, és te vagy a másik, mintha ezt mondta volna a búcsúpillantás, és tekintve a körülményeket, Ralphnak nemigen lett volna kedve vitatkozni ezzel a következtetéssel. Az újságokat a hóna alá gyömöszölte, odahajolt a pénztárgép mellett a megvonalazott papírlap fölé, és aláírta a petíciót, arra kérve Susan Dayt, jöjjön Derrybe, és szólaljon fel a női menhely védelmében.

3

Könnyebben mászta meg a Mérföldes Dombot, mint várta. Átment a Witcham és a Jackson utca X alakú kereszteződésén, s közben azt gondolta: Tessék, ez nem is volt olyan rossz, ez...
Hirtelen ráébredt, hogy a füle cseng, a lába remeg. Megállt a Witcham utca túloldalán, és fél kezét az ingére szorította. Szíve mintha éppen az anyag alatt dobogott volna, ijesztően egyenetlen szilajsággal. Papírzizegést hallott és látta, hogy egy reklámmelléklet csúszik ki a bostoni Globe-ból, és imbolyogva a csatornanyílásra esik. Lehajolt, hogy elkapja, de félbehagyta a mozdulatot.
Ez nem jó ötlet, Ralph – ha lehajolsz, nagy valószínűséggel elesel. Javaslom, hagyd ott az utcaseprőnek.
– Egén, ez jó ötlet – motyogta, és fölegyenesedett. Fekete foltok rohantak át látóterén, mint szürreális varjúcsapat, egy pillanatig úgyszólván bizonyos volt benne, hogy ott végzi a reklámmellékleten, függetlenül attól, mit csinál vagy mit nem csinál.
– Ralph! Jól vagy?
Óvatosan fölpillantott, és meglátta Lois Chasse-t, aki a Harris sugárút túloldalán lakott, félsaroknyira attól a háztól, amelyet Ralph Bill McGovernnel osztott meg. Lois a padon ült a Strawford park szélén, valószínűleg a Csatorna utcai buszt várta, hogy bevigye a belvárosba.
– Hát persze hogy jól – felelte, és megmozdította a lábát. Mintha szirupban gázolt volna, de úgy vélte, sikerült eljutni a padig anélkül, hogy túlságosan nyomorúságosan festene. Mindazonáltal nem tudott elnyomni egy hálás kis sóhajt, amikor leereszkedett az asszony mellé.
Lois Chasse-nak nagy, sötét szeme volt, az a fajta, amelyet spanyol szemnek hívtak Ralph gyerekkorában. Lefogadta volna, hogy több tucat fiú gondolataiban ott táncolt ez a szempár, amikor Lois gimnazista volt. Még most is ez volt rajta a legszebb, de Ralphot most nem nagyon érdekelte a benne tükröződő aggodalom. Olyan... milyen is volt? Egy kicsit túlságosan barátságos ahhoz, hogy megnyugtató legyen. Ez jutott eszébe először, de abban nem volt biztos, hogy ez a megfelelő gondolat.
– Jól – visszhangozta Lois.
– Jól hát. – Előhúzta zsebkendőjét a hátsó zsebéből, rápillantott, hogy elég tiszta-e, azután letörölte a homlokát.
– Remélem, nem haragszol meg, Ralph, ha azt mondom, hogy egyáltalán nem úgy nézel ki, mint aki jól van.
Ralph haragudott, de nem tudta, hogyan mondja meg.
– Sápadt vagy, izzadsz és szemetelsz.
Ralph megrökönyödve nézett rá.
– Valami kiesett az újságodból. Azt hiszem, egy szórólap.
– Valóban?
– Nagyon jól tudod, hogy igen. Bocsáss meg egy pillanatra.
Fölállt, átvágott a járdán, lehajolt (Ralph nyugtázta, hogy a csípője meglehetősen széles, de a lába még mindig csodálatosan karcsú egy hatvannyolc éves nőhöz képest) és fölvette a szórólapot. Visszament a padhoz és leült.
– Tessék – mondta. – Most már nem szemetelsz.
Ralph akaratlanul elmosolyodott. – Köszönöm.
– Szót sem érdemel. Fel tudom használni belőle a Maxwell House kupont, meg a Hamburger Helpert és a Diet Coke-ot. Ilyen kövér lettem, amióta Mr. Chasse meghalt.
– Te nem vagy kövér, Lois.
– Köszönöm, Ralph, tökéletes úriember vagy, de ne térjünk el a tárgytól. Elszédültél, ugye? Igazából csaknem összeestél.
– Csak kifogytam a szuszból – felelte Ralph mereven, és elfordult. Egy gyerekcsapatot figyelt, akik a parkban baseballoztak. Keményen küzdöttek, nagy röhögések és hülyéskedések közepette. Ralph irigyelte légkondicionáló-rendszerük hatékonyságát.
– Szóval csak kifogytál a szuszból, ugye?
– Igen.
– Csak kifogytál.
– Lois, úgy ismétled magad, mint egy törött lemez.
– Ez a törött lemez pedig mond most neked valamit, rendben? Hülye vagy, ha ebben a hőségben fel akarsz kutyagolni a Mérföldes Dombra. Ha sétálni akarsz, miért nem mész úgy, mint régen, a leágazás felé, ahol lapos a terep?
– Mert az Carolynt juttatja az eszembe – mondta Ralph, és nem tetszett neki az a kimért, csaknem goromba hang, amelyen megszólalt, de nem tehetett róla.
– A mindenit! – érintette meg a kezét Lois. – Bocsáss meg.
– Nem történt semmi.
– Dehogynem. Magamtól is eszembe juthatott volna. De ahogy most kinézel, hát attól egy cseppet se vagyok elragadtatva. Nem vagy már húszéves, Ralph. Negyven se. Ezzel nem akarom azt mondani, hogy nem vagy jó formában – bárki megmondhatja, hogy korodhoz képest nagyszerű formában vagy –, de jobban kellene vigyáznod magadra. Carolyn is azt akarná, hogy törődj magaddal.
– Tudom, de én igazán...
...jól vagyok, akarta befejezni, de amikor fölnézett, bele Lois sötét szemébe, olyat látott benne, hogy nem bírta befejezni a mondatot. Fáradt szomorúság volt abban a szempárban... vagy magány? Talán mindkettő. De nem csak ezt látta benne. Saját magát is.
Ostoba vagy, mondta ez a szempár. Talán mindketten azok vagyunk. Hetvenéves özvegyember vagy, Ralph. Én hatvannyolc éves özvegyasszony. Meddig üldögélünk még esténként a verandán Bill McGovernnel, a világ legvénebb gardedámjával? Remélem, nem sokáig, mert egyikünk se éppen most jött le a falvédőről.
– Ralph! – szólalt meg Lois hirtelen aggodalommal a hangjában. – Jól vagy?
– Igen – válaszolta ő, és megint lesütötte a szemét. – Hát persze.
– Olyan volt a tekinteted, mint... hát, nem is tudom.
Ralph úgy gondolta, talán a hőség és a fölfelé kaptatás a Mérföldes Dombon zavarta meg egy kicsit az agyát. Mert ez itt végül is Lois, akit McGovern mindig úgy emleget (miközben picit gunyorosan felvonja a bal szemöldökét), hogy a „mi Loisunk”. És hát igen, pazar formában van – csinos láb, mutatós mell, és az a rendkívüli szempár –, talán nem is bánta volna, ha ágyba viheti, és talán Lois se bánta volna, ha viszik. De mi lett volna azután? Ha Lois történetesen meglátja egy jegynek a kiálló csücskét abban a könyvben, amit Ralph olvas, kihúzza-e vajon, mert annyira érdekli, melyik filmet nézte meg, miből maradt ki ő?
Ralph szerint nem. Loisnak rendkívüli szeme van, ő pedig, amikor ott ültek hármasban a bejárati verandán és jeges teát iszogattak az este hűvösében, nemegyszer azon kapta magát, hogy tekintete lefelé vándorol az asszony blúzának V alakú kivágásában – de azért halványan sejtette, hogy az ember még hetvenéves korában is csinálhat magának a kis bajból nagyot. Az öregség nem mentség a hebehurgyaságra.
Fölállt, tudva, hogy Lois nézi, és külön erőlködött, hogy ne görnyedjen meg. – Köszönöm a gondoskodásodat. Végigsétálnál az utcán egy öreg szivarral?
– Köszönöm, de a belvárosba tartok. Van valami gyönyörű rózsaszín árnyalatú fonal a Varrókörben, és szeretnék egy gyapjúsálat kötni. Megvárom a buszt, és közben örvendezek a kuponjaimnak.
Ralph elvigyorodott. – Tedd azt. – Átsandított a pályán hemzsegő srácokra. Ahogy nézelődött, egy rikító vörös üstökű fiú előretört a harmadról, fejjel előre vetődött... és hangos koppanással csapódott bele a fogó sípcsontjába. Ralph megrándult, már látta is a mentőautót villogó fényeivel, sivító szirénájával, de a gyufafejű gyerek nevetve ugrott talpra.
– Mellényúltál, balfék! – üvöltötte.
– Egy francot! – válaszolta sértődötten a fogó, de azután belőle is kitört a kacagás.
– Vágytál rá valaha, hogy megint ennyi idős legyél, Ralph? – kérdezte Lois.
Ralph eltöprengett. – Néha – válaszolta. – De hát túlságosan fárasztóak nekem. Gyere át ma este, Lois – üldögélj velünk egy kicsit.
– Lehet, hogy átmegyek – felelte Lois, azzal Ralph nekivágott a Harris sugárútnak, és iparkodott egyenesen tartani magát, mert érezte az asszony rendkívüli tekintetének súlyát. Arra gondolt, hogy egészen jól megy, de azért rendesen megdolgozott érte. Még soha nem érezte magát ilyen fáradtnak.

2. FEJEZET

1

Alig egy órával azután, hogy Loisszal elbeszélgetett a padon, Ralph kért egy időpontot dr. Litchfieldtől; az asszisztensnő hűvös, szexis hangon azt mondta, hogy jövő kedden délelőtt a tíz óra szabad, amennyiben neki is megfelel, Ralph pedig azt válaszolta, hogy igazán nagyszerű. Azután letette a kagylót, bement a nappaliba, leült füles karosszékébe, amelyből a Harris sugárutat látta, és arra gondolt, hogy dr. Litchfield eleinte Tylenol-3-mal és különböző lazítási technikákat taglaló brosúrákkal kezelte a felesége agydaganatát. Aztán eszébe jutott Litchfield tekintete, miután a mágneses-rezonanciavizsgálat megerősítette a számítógépes tomográf-elemzés rossz eredményét... bűntudat és bizonytalanság volt a pillantásában.
Az utca másik oldalán nyalókával-Hörpivel felszerelkezett gyerekcsapat csörtetett elő a Piros Almából, hogy visszamenjen az iskolába. Ralph nézte, hogyan pattannak bringára és kerekeznek el a tizenegy órai vakító hőségben, és közben arra gondolt – mint mindig, amikor dr. Litchfield tekintete bukkant föl az emlékezetében –, hogy ez a kép minden valószínűség szerint téves.
A helyzet az, öreg haver, hogy szeretnéd, ha Litchfield tekintete bizonytalan... de még ennél is inkább, ha bűntudatos lenne.
Ez bizony nagyon is lehetséges, mint ahogy az is, hogy Carl Litchfield remek pasas és frankó orvos, Ralph mégis azon kapta magát félóra múlva, hogy megint a rendelőjét hívja. Azt mondta a szexis hangú asszisztensnőnek, hogy újra megnézte a naptárát és rájött, a következő kedd tíz óra egyáltalán nem felel meg neki. Épp arra a napra jelentkezett be a pedikűröshöz, amiről teljesen megfeledkezett.
– Már nem olyan az emlékezetem, mint régen – mondta a lánynak.
Az asszisztensnő a következő csütörtök két órát javasolta.
Ralph elhárította, azzal, hogy majd visszahívja.
Hazudsz, mint egy képviselő, gondolta, ahogy letette a kagylót, lassan visszament a füles karosszékhez és beleereszkedett. Végeztél vele, mi?
Alighanem igen. Dr. Litchfield ugyan nem fog rosszabbul aludni tőle; ha egyáltalán eszébe jut Ralph, legfeljebb azt gondolja, eggyel kevesebb vén pöcs, aki a képébe fingik prosztatavizsgálat közben.
No hát, akkor mitévő is leszel az álmatlansággal, Ralph?
– Ülj szép nyugodtan egy félórát lefekvés előtt, és hallgass klasszikus zenét – mondta hangosan. – Vásárolj pelenkát a természet kínos parancsaihoz.
Erre vihognia kellett, amivel önmagát is meglepte. Nevetésének volt valami nemszeretem hisztérikus éle – őszintén szólva hátborzongató volt –, mégis eltartott egy kis ideig, amíg le tudta magát állítani.
Ezzel együtt arra gondolt, hogy valószínűleg kipróbálja Hamilton Davenport javaslatát (ámbár a pelenkát, köszöni szépen, mellőzni fogja), mint ahogy megpróbálkozott a legtöbb népi módszerrel, amelyet jóindulatú emberek bocsátottak a rendelkezésére. Erről eszébe jutott az első jóhiszemű gyógymód, és ismét elvigyorodott.
McGovern ötlete volt. Egy este éppen a verandán ült, amikor Ralph visszajött a Piros Almából egy kis spagettivel és mártással. Emeleti szomszédjára pillantott, és fejét fájdalmasan csóválva cicegett.
– Mit akar ez jelenteni? – kérdezte Ralph, és mellé telepedett. Valamivel lentebb az utcában farmert és túlméretezett trikót viselő kislány szökdécselt egy ugrókötélen és dudorászott a sűrűsödő homályban.
– Ez azt jelenti, hogy gyűröttnek, vékonynak, nyúzottnak látszol – válaszolta McGovern. Hüvelykujjával följebb tolta panamakalapját, és alaposabban megnézte magának Ralphot. – Még mindig nem alszol?
– Még mindig nem alszom – bólintott ő.
McGovern néhány másodpercig hallgatott. Amikor ismét megszólalt, hangjában volt valami visszavonhatatlan, szinte már apokaliptikus véglegesség. – A megoldás a whisky – mondta.
– Tessék?
– Az álmatlanságodra. Nem úgy értem, hogy fürödj benne, arra nincs szükség. Csak keverj össze egy kanál mézet egy löket whiskyvel, és dobd be tizenöt-húsz perccel azelőtt, hogy a tollasbálba készülnél.
– Gondolod? – kérdezte reménykedve Ralph.
– Csak annyit mondhatok, hogy nálam bevált, és nekem aztán voltak problémáim negyvenéves korom körül. Visszanézve azt hiszem, a középkor válsága volt – hat hónap álmatlanság és egyéves mélabú a kezdődő kopaszodás miatt.
Noha valamennyi átnézett könyv azt állította, hogy a pia messze túlbecsült eszköze az álmatlanság kezelésének – inkább rontott a helyzeten, mintsem hogy javított volna –, Ralph azért megpróbálkozott vele. Sohasem ivott valami sokat, így hát a McGovern által ajánlott fél pohár helyett egy negyed pohárral kísérletezett, de miután egy héten át sem mutatkozott eredmény, a korábbi adagot egy teli pohárnyira emelte... azután kétpohárnyira. Egy reggel negyed négy után hét perccel csúnya fejfájással, szájpadlásán a régi szép idők tompa sötét ízével ébredt, és rájött, hogy tizenöt év óta első ízben macskajajtól szenved.
– Az élet túlságosan rövid az ilyen vacakhoz – jelentette ki üres lakásában, és ezzel vége lett a nagy whiskys kísérletnek.

2

No jó, gondolta most Ralph, míg a túloldali Piros Alma hullámzó délelőtti forgalmát figyelte. A helyzet a következő: McGovern azt mondja, hogy szarul nézel ki, ma reggel csaknem Lois Chasse lába elé ájultál, és most mondtad le a vizitet a Családi Doktor Bácsinál. Mi van még hátra? Menjen minden a maga útján? Tudomásul veszed és annyiban hagyod?
Az ötletnek volt valami keleties varázsa – sors, karma, ilyesmi –, de neki a varázsnál több kell, hogy átvészelje a kora hajnali órákat. A könyvek azt állították, hogy léteznek a világon emberek, nem is kevesen, akik nagyon jól elviselik, ha éjjelente nem alusznak többet három-négy óránál. Még olyanok is akadnak, akik csak két órát alszanak. Rendkívül kevesen, de azért vannak. Ralph Roberts azonban nem tartozott közéjük.
Az, hogy hogyan néz ki, nem nagyon érdekelte – tudta, hogy a legjobb formáját rég maga mögött hagyta –, a hogyléte annál inkább, és nem volt jól többé. Pocsékul volt. Az álmatlanság kezdett beszivárogni életének minden mozzanatába, éppen úgy, ahogy a negyedik emeleten sülő fokhagyma szivárog be a bérház minden lakásába. A dolgokból kioldódóban voltak a színek, a világ kezdett olyan tompa szemcsés jelleget ölteni, mint az újságban a fényképek.
Nehézzé, már-már gyötrelmessé fajultak olyan egyszerű döntések, hogy mélyhűtöttet melegítsen-e a vacsorához, vagy a Piros Almában vegyen-e szendvicset és ballagjon el a hármas műút mellett a piknikezőhöz. A legutóbbi hetekben egyre sűrűbben kapta azon magát, hogy üres kézzel tér haza Dave Videotékájából, nem azért, mintha nem lenne olyasmi, amit szívesen megnézne, hanem mert túl sok van – nem tudta eldönteni, valamelyik Piszkos Harry-filmet vagy Billy Crystal-komédiát vegye ki, esetleg a Star Trek egy-két régi epizódját. Néhány ilyen sikertelen út után belerogyott ugyanabba a füles karosszékbe, és majdnem elsírta magát a kudarctól... és úgy érezte, a félelemtől is.
Érzékelésének ez az alattomos zsibbadása, döntésképességének szertefoszlása nem az egyetlen gondot jelentették azok között, amelyeket az álmatlansággal kötött össze; rövid távú emlékezete is kezdett megromlani. Amióta nyugdíjba vonult a nyomdából, ahol könyvelőként és revizorként fejezte be munkás életét, szokásává lett, hogy hetente egyszer-kétszer moziba ment. Carolynt is magával vitte tavalyig, amikor a felesége már túlságosan beteg lett ahhoz, hogy bárhová elmenjen. Halála után legtöbbször egyedül ment moziba, bár egyszer-kétszer Helen Deepneau is elkísérte, amikor Ed otthon maradt pesztrálni a babát (maga Ed szinte sohase ment el, azt állította, megfájdul a feje a filmektől). Annyira szokásává vált, hogy felhívja a mozit a műsorok miatt, hogy fejből tudta a válaszadó automata számát. Ahogy múlt a nyár, mind többször kellett utánanéznie a Sárga Oldalakban – már nem volt biztos benne, hogy az utolsó négy szám 1317 vagy 1713.
– 1713 – mondta ki. – Tudom. – De tényleg tudta? Igazán?
Hívd vissza Litchfieldet. Ugyan, Ralph, ne a lomok közt matass. Csinálj valami hasznosat. És ha Litchfield tényleg a bögyödben van, akkor hívj föl valaki mást. A telefonkönyv tele van doktorokkal.
Ez valószínűleg igaz, bár hetven év talán egy kicsit túlságosan sok ahhoz, hogy új mészárost keressen magának. De Litchfieldet akkor sem hívja vissza. Pont.
Jól van, akkor most mi következik, te makacs vén kecskebak? További népi gyógymódok? Remélem, nem, mert ezzel a tempóval egy pillanat alatt a gőteszemnél meg a varasbékanyelvnél fogsz tartani.
A válasz úgy érkezett, mint hűvös szellő egy forró napon... és képtelenül egyszerű volt. Könyvtári kutatásai idén nyáron sokkal inkább arra irányultak, hogy megértse a problémát, mint arra, hogy megoldást találjon. Gyógymódokban úgyszólván kizárólag olyan falmelléki szerekkel élt, mint a mézes whisky, akkor is, ha a könyvek szerint ez eleve nem fog hatni, vagy ha igen, akkor is csak egy ideig. Noha ajánlottak néhány feltételezhetően megbízható gyógymódot is álmatlanság ellen, Ralph azzal az egyetleneggyel próbálkozott, amely a legegyszerűbb és legnyilvánvalóbb: esténként korábban feküdt le. Ez nem vált be – ébren hevert fél tizenkettőig, azután elaludt, hogy még korábban ébredjen – de valami más még beválhat.
Egy próbálkozást megér.

3

Ahelyett, hogy a délutánt a szokásos mániás piszmogással töltötte volna a hátsó udvarban, elment a könyvtárba és átlapozott néhány könyvet, amelyeket már olvasott. Úgy tűnt, általánosan egyetértenek abban, hogy ha a korai lefekvés nem segít, akkor a kései igen. Ralph óvatos reménykedéssel eltelve ment haza (tekintettel korábbi kalandjaira, busszal). Beválhat a dolog. Ha nem, még mindig ott van Bach, Beethoven és William Ackerman a lefekvés előtt.
Első kísérlete a technikával, amit a szakkönyvek „késleltetett elalvásnak” neveztek, komikusra sikeredett. Az újabban megszokott időben ébredt (a digitális óra a nappali kandallójának párkányán 3.45-öt mutatott) fájó háttal, sajgó nyakkal, és nem jött rá azonnal, hogyan került az ablak melletti füles karosszékbe, vagy miért van bekapcsolva a tévé, noha adás nincs benne, csak hópelyhek tánca meg a statikus elektromosság hullámverésszerű zöreje.
Csak amikor tarkóját megtámasztva óvatosan hátraengedte a fejét, akkor jött rá, mi történt. Az volt a szándéka, hogy legalább háromig, ha lehet, négyig is ott ül, aztán ledől az ágyra és alussza az igazak álmát. Legalábbis ez volt a terv. Ehelyett a Harris sugárút Ámulatra méltó Álmatlanja már Jay Leno nyitó monológja közben elaludt, mint egy gyerek, aki egész éjjelen át ébren akar maradni, csak azért, hogy megtudja, milyen az. A kísérlet persze azzal végződött, hogy ebben az átkozott karosszékben ébredt. A probléma ugyanaz maradt, mondaná Joe Friday, csak a helye változott.
Ralph mindenesetre a reménytelenségben is reménykedve elvánszorgott az ágyig, de az elalvás lehetősége, ha igénye nem is, elmúlt. Egyórányi fekvés után fölkelt, visszatért a füles karosszékhez, és gyászos vigyorral párnát gyömöszölt merev nyaka mögé.

4

A második próbálkozás, következő éjjel, cseppet sem volt szórakoztató. Az álmosság a szokott időben kezdte megközelíteni, fél tizenkettőkor, épp amikor Pete Cherney a másnapi időjárást ismertette. Ralph ez alkalommal sikeresen küzdött, végignézte Whoopi-t (noha csaknem elbóbiskolt, amikor Whoopi Roseanne Arnolddal, aznap esti vendégével csevegett), meg utána a késő éjszakai filmet. Egy öreg Audié Murphy-film volt, amelyben Audié Murphy egymaga nyerte meg a háborút a Csendes-óceánon. Ralphnak néha úgy rémlett, hogy a helyi tévéállomások valamilyen kimondatlan törvénynek engedelmeskedve hajnaltájt kizárólag Audié Murphy vagy James Brolin filmjeit vetítik.
Miután az utolsó japán bunker is a levegőbe repült, a kettes csatornán befejeződött az adás. Ralph körbezongorázta a csatornákat, hátha talál egy másik filmet, de a havazáson kívül semmi sem akadt. Feltételezte, hogy egész éjjel nézhetne filmeket, ha lenne kábeltévéje, mint lent Billnek, vagy odaát Loisnak; emlékezett rá, hogy rajta is volt az elintézendők újévi listáján. De azután Carolyn meghalt, és a kábeltévé – HBO-val vagy anélkül – nem tűnt annyira fontosnak.
Talált egy Képes Sport-ot, és keresztülrágta magát a női teniszről szóló cikken, amelyet első olvasáskor kihagyott, közben egyre-másra az órára sandított, amelynek mutatója a hármashoz közeledett. Biztosra vette, hogy ez alkalommal sikerrel jár. A szemhéját olyan súlyosnak érezte, mintha betonba mártották volna, és noha gondosan, szóról szóra elolvasta a cikket, fogalma sem volt róla, mit akart az író. Anélkül hogy nyomot hagytak volna, egész mondatok hussantak át az agyán, akár a kozmikus sugarak.
Ma egészen biztosan aludni fogok! Hónapok óta most először fog felkelni a nap a segítségem nélkül, és ez nemcsak jó dolog, barátaim és szomszédaim; ez pazar!
Aztán valamivel három után a kellemes álmosság kezdett elpárologni. Nem hirtelen, ahogy a dugó lő ki a pezsgősüvegből, inkább elszivárgott, mint a homok a finom szitán vagy a víz egy lyukas csövön. Amikor Ralph rájött, mi történik, nem pánik fogta el, hanem émelyítő borzadály. Az érzésben, amely eltöltötte, a remény tökéletes ellentétét ismerte föl, és amint negyed négykor papucsban becsoszogott a hálószobába, sohasem tapasztalt mély keserűség lepte el. Úgy érezte, belefullad.
– Kérlek, Istenem, csak egy hunyorítást – motyogta, amikor lekapcsolta a villanyt, ám erősen gyanította, hogy ez olyan ima, amely nem talál meghallgatásra.
Így is lett. Noha akkor már huszonnégy órája ébren volt, háromnegyed négyre testéből-agyából az álmosság utolsó foszlányai is elillantak. Igen, fáradt volt – sokkal fáradtabb, mint bármikor –, de mint most fölfedezte, fáradtság és álmosság egymással szöges ellentétben álló dolgok. Az alvás, ez a részrehajlást nem ismerő barát, az emberiség legjobb és legmegbízhatóbb dajkája az idők hajnala óta, ismét cserbenhagyta őt.
Négy órára Ralph meggyűlölte az ágyát, mint mindig, amikor rájött, hogy semmi hasznát nem veheti. Letette a lábát a padlóra, megvakargatta a félig kigombolt pizsamafelsőn kigöndörödő, mostanra teljesen megszürkült szőrpamatokat. Ismét papucsba bújt, és visszacsoszogott a nappaliba, belezuhant a füles karosszékbe, és lenézett a Harris sugárútra. Úgy nyúlt el, mint egy színpad, ahol az egyetlen látható szereplő nem emberi lény volt, hanem egy kóbor eb, amely lassan kullogott a Strawford park és a Mérföldes Domb felé. Jobb hátsó lábát kímélte, amennyire tudta, a másik hármon bicékéit.
– Nahát, szia Rosalie – motyogta Ralph, és megdörgölte a szemét.
Csütörtök hajnal volt, a szemétszállító nap a Harris sugárúton, így hát nem lepte meg, hogy itt látja Rosalie-t, aki az idén csellengő tartozéka lett a környéknek. Komótosan baktatott végig az utcán, megcsömörlött bolhapiaci vásárló finnyásságával kutatva át a kukák sorát és csoportjait.
Rosalie, amely ezen a reggelen a szokásosnál is jobban sántított, és éppen olyan fáradtnak látszott, mint amilyennek Ralph érezte magát, talált valamit, ami úgy nézett ki, mint egy rendes méretű marhacsont, és elkocogott vele. Ralph figyelte, amíg eltűnt a látóteréből, azután csak ült ott, ölében nyugtatta kezét, kibámult a csendes környékre, ahol a narancsszín nátriumgőzlámpák még inkább fokozták az illúziót, hogy a Harris sugárút nem egyéb színpadnál, amely elhagyatottan áll, miután az esti előadásnak vége és a színészek hazamentek. Úgy izzottak, akár a reflektorok, tökéletesen lekicsinyített, szürreális, látomásos perspektívában.
Ült Ralph Roberts a füles karosszékben, amelyben mostanában annyi hajnali órát töltött, és várta, hogy fény és mozgás töltse be az alatta elterülő élettelen világot. Raleighja nyergében végre betekert jobbról a színpadra az első emberi szereplő: Pete, az újságkihordó. Fölfelé bringázott az utcában, válla fölött dobálta át a zsákból előhúzott, összesodort újságokat, amelyek tökéletes pontossággal csapódtak be a célba vett verandán.
Ralph figyelte egy darabig, azután nagyot, lénye legmélyéből fakadót sóhajtott, és fölkelt teát főzni.
– Nem emlékszem, hogy ilyen pocsékságot olvastam volna a horoszkópomban – szólt tompán, és odament a konyhai csaphoz, hogy megtöltse a kannát.

5

Az a hosszú csütörtök délelőtt és a még hosszabb délután értékes dologra tanította meg Ralph Robertset: ne fintorogjon arra a három-négy órányi alvásra éjszakánként, csak azért, mert az életét abban a tévhitben élte le, hogy joga van legalább hatórai, néha hétórai alvásra, és egyben hátborzongató előrejelzésként szolgált: ha a dolgok nem javulnak, akkor sejtheti, hogy fogja ezentúl érezni magát ideje nagy részében. A fene egye meg, egész hátralevő idejében! Tíz órakor, aztán egykor megint bement a hálószobába, abban a reményben, hátha alhat egy kicsit – egy macskaalvás is megtette volna, egy félóra az életét mentette volna meg –, de legfeljebb bóbiskolni tudott. Nyomorúságosan fáradt volt, ám a legkisebb mértékben sem álmos.
Három óra tájban úgy döntött, főz magának egy Lipton zacskós levest. Friss vizet töltött a teáskannába, föltette a gázra, és kinyitotta a pult fölötti faliszekrény ajtaját, amelyben a fűszereket, ízesítőket és azokat a zacskós ételeket tartotta, amelyeket kizárólag űrhajósok és öregemberek esznek – azokat a porokat, amelyekhez csak forró víz kell, és már lehet is fogyasztani.
Céltalanul tologatta a dobozokat és palackokat, azután egyszerűen csak bámult a pohárszékbe, mintha azt várná, hogy a zacskós levesek doboza varázsütésre megjelenjék azon a helyen, ahová tette. Amikor ez nem következett be, megismételte az eljárást, csak ez alkalommal visszahúzogatta a tárgyakat eredeti helyükre, majd ismét azzal a réveteg bizonytalansággal bámult rájuk, amely mostanában (szerencsére neki fogalma sem volt róla) az uralkodó arckifejezése volt.
Amikor a teáskanna sípolni kezdett, hátratette egy másik gázrózsára, és tovább meredt a szekrényre. Földerengett – lassan, nagyon lassan –, hogy tegnap vagy tegnapelőtt ehette meg az utolsó zacskós levest, ámbár, ha agyonverik sem emlékszik rá, hogy mikor.
– Hát csoda? – kérdezte a nyitott szekrényben levő dobozoktól és üvegektől. – Annyira fáradt vagyok, hogy a saját nevemre sem emlékezem.
Már hogyne emlékeznék, gondolta. Vöröscsontú Leó. Nahát!
Nem volt valami fényes vicc, de érezte, hogy könnyű mosoly – olyan könnyű, mint egy tollpihe – suhintja meg az arcát. Bement a fürdőszobába, megfésülködött, és leballagott. Íme Audié Murphy, aki ellenséges területre igyekszik utánpótlásért, gondolta. Elsőrendű céltárgy: egy doboz Lipton rizses tyúkleves. Ha a céltárgy felkutatása és megszerzése lehetetlennek bizonyul, akkor áttérek a másodrendűre: a marhahúsra metélttel. Tudom, hogy kockázatos a küldetés, de...
...de minden tőlem telhetőt elkövetek – fejezte be, ahogy kilépett a verandára.
Az öreg Mrs. Perrine, aki történetesen arra járt, szúrós pillantással mérte végig Ralphot, de nem szólt. Ralph megvárta, amíg az öregasszony kicsit eltávolodik a járdán – úgy érezte, senkivel sem képes társalogni ezen a délutánon, legkevésbé Mrs. Perrine-nel, aki nyolcvanegy éves létére még mindig érdekes és hasznos munkát végez a Parris Island-i Tengerészeti Hivatalnál. Úgy tett, mintha a veranda mennyezetére erősített kampóról lógó pletykát vizsgálná, aztán, mikor úgy gondolta, hogy Mrs. Perrine biztos távolságba került, átvágott a Harris sugárúton a Piros Almához. És itt kezdődtek az igazi bajok.

6

Belépett a vegyesboltba. Megint a késleltetett alvási kísérlet látványos kudarcán tűnődött, meg hogy vajon a könyvtári könyvek tanácsai nem csupán felvégi változatai-e azoknak a népi gyógymódoknak, amelyekkel ismerősei buzgón bombázták. Kellemetlen gondolat volt, de Ralph még ennél is kellemetlenebbnek találta azt az üzenetet, amelyet az agya (vagy az agy mögött lappangó, a kínszenvedésért felelős erő) küldött: Van egy bizonyos alvásidőd, Ralph. Nem olyan nagy, mint régebben, és úgy látszik, az is hétről hétre csökken, de jobban teszed, ha örülsz annak is, ami maradt, mert a kis alvás jobb, mint a semmilyen. Most már te is belátod, ugye?
– Igen – motyogta Ralph, ahogy végigment a középső soron a jaj vörös zacskós levesek felé. – De mennyire hogy belátom.
Sue, a délutános eladólány vidáman ránevetett. – Biztos pénze van a bankban, Ralph – mondta.
– Tessék? – Ralph nem fordult meg; a vörös dobozokat leltározta. Van itt hagyma... felesborsó... marhahús metélttel... de hol a pokolban van a rizses csirke?
– A mamám mindig azt mondta, hogy azok az emberek, akik magukban beszélnek, uramisten!
Ralph egy pillanatig arra gondolt, hogy a lány egyszerűen csak mondott valamit, ami túl bonyolult ahhoz, hogy az ő fáradt agya azonnal felfogja; valami olyasmit, hogy azok, akik magukban beszélnek, megtalálják Istent, majd fölsikoltott. Leguggolt, hogy megnézze az alsó polcokon levő dobozokat, de a sikolytól olyan erősen és hirtelen ugrott talpra, hogy beleroppant a térde. A bolt bejárata felé fordult, közben meglökte a felső polcot, amelyre a zacskós leveseket rakták, és fél tucat piros dobozt vert le a sorközbe.
– Mi baj, Sue?
A lány oda se figyelt. Öklét szájához szorítva, kifelé bámult az ajtón, barna szeme hatalmasra tágult. – Istenem, nézze, csupa vér! – kiáltotta elcsukló hangon.
Ralph továbbfordult, levert még néhány további liptonos dobozt a sorok közé, és kikukkantott a Piros Alma kirakatának koszos üvegén. Amit látott, attól elakadt a lélegzete, és másodpercekbe – talán ötbe is – beletelt, amíg rájött, hogy a véresre vert nő, aki a Piros Alma felé tántorog, nem más, mint Helen Deepneau. Ralph mindig úgy tartotta, hogy Helen a legcsinosabb asszony egész Nyugat-Derryben, de ma aztán nem volt csinos. Az egyik szeme bedagadt; a bal halántékán vágás húzódott, amely hamarosan el fog tűnni a friss zúzódások tarkabarka duzzanatai között; püffedt ajka és arca csupa vér. A vér az orrából került oda, és még mindig szivárgott. Mint egy részeg, imbolygott a Piros Alma kis parkolóján át az ajtó felé, és mintha előremeredő ép szemével se látott volna semmit.
De még a külsejénél is ijesztőbb volt az, ahogy Natalie-t tartotta. Hanyagul, a csípőjére eresztve lógatta a rémülten visító babát, mint tíz-tizenkét éve gimnáziumba menet a táskáját.
– Jézusom, el fogja ejteni a gyereket! – sivította Sue, de meg se moccant, noha vagy tíz lépéssel közelebb volt az ajtóhoz, mint Ralph. Csak állt ott, szájára szorított kézzel, kiguvadt szemmel.
Ralph már nem volt fáradt. Végigszaladt a polcok között, feltépte az ajtót és kirontott. Épp idejében ért oda, hogy a vállánál fogva elkaphassa Helent, amikor a nő a csípőjével nekicsapódott a fagylaltos ládának – szerencsére nem azzal, amelyiken Natalie-t lógatta –, és új irányba tántorodott.
– Helen! – ordította. – Uramisten, Helen, mi történt?
– He? – kérdezte az asszony. Tompán érdeklődő volt a hangja, teljesen más, mint azé az eleven fiatal teremtésé szokott lenni, aki néha elkísérte a moziba, és nyögdécselt Mel Gibson láttán. Ép szeme ugyanazzal a tompa kíváncsisággal fordult Ralph felé. Ez a pillantás azt jelezte, hogy nem tudja, kicsoda, arról nem is beszélve, hogy hol van, mi történt vagy mikor. – He? Ral? Mi?
A baba kicsúszott. Ralph elengedte Helent, Natalie után kapott, és még elérte a tipegő egyik pántját. A kislány visított, hadonászva meresztette hatalmas sötétkék szemét Ralphra, akinek egy szemvillanással hamarabb sikerült Nat lába közé dugni a másik kezét, mielőtt a pánt elszakadt volna. A bömbölő baba egy másodpercig úgy egyensúlyozott a kezén, akár a tornász a póznán. Ralph érezte a pelenka nedves csomóját a tipegőn át. Azután másik kezét a kicsi háta mögé kanyarította, és a melléhez szorította Natalie-t. A szíve vadul vert, és noha a baba már biztonságban volt a karjai között, még mindig látta, amint lecsúszik, és selymes hajú feje émelyítő reccsenéssel csapódik a kőhöz a csikkek között.
– He? Te? Ral? – kérdezte Helen. Látta Natalie-t Ralph karjában, és ép szeméből elpárolgott egy kis tompaság. Kezét kinyújtotta a gyermek felé, a kicsi Ralph karjában utánozta a mozdulatot pufók kacsóival. Azután Helen megingott, nekidőlt az épület oldalfalának, és hátratántorodott egy lépést. A két lába összeakadt (Ralph vércseppeket látott apró fehér tornacipőjén, és meghökkent, hogy hirtelen milyen ragyogó lett minden; a színek, legalábbis ideiglenesen, visszatértek a világba), és összerogyott volna, ha Sue nem éppen ezt a pillanatot választja, hogy végre megmoccanjon. Helen, ahelyett, hogy elesett volna, a nyíló ajtónak dőlt, és úgy támaszkodott neki, mint a részeg a lámpaoszlopnak.
– Ral? – Tekintete most mintha kiélesedett volna valamicskét, és Ralph nem annyira kíváncsiságot, mint hitetlenkedést látott a szemében. Mélyet lélegzett, és erőlködve próbált érthető szavakat formálni püffedt ajkával. – Add. Adde a baát. Ba-bát. Adde... Nah-lit.
– Még ne, Helen – válaszolta Ralph. – Most nem állsz elég biztosan a lábadon.
Sue még mindig az ajtó túloldalán állt, tartotta, nehogy Helen elessék. A lány arca és homloka elszürkült, a szeme telefutott könnyekkel.
– Gyere ki – mondta Ralph. – Támogasd meg.
– Nem bírom! – hüppögött Sue. – Tiszta véh-véh-véres!
– Az Isten áldjon meg, hagyd már abba! Ez Helen! Helen Deepneau az utca végéből!
És noha ezt nyilvánvalóan Sue is tudta, a fennhangon kimondott név adta meg neki a döntő lökést. Kifordult a nyitott ajtón, és amikor Helen ismét megingott, Sue erőteljesen átfogta a vállát. Helen arcán még mindig ott ült a hitetlenkedő meglepetés. Ralphnak mind nehezebb volt ránéznie. Fölfordult tőle a gyomra.
– Ralph! Mi történt? Baleset?
Odafordította a fejét, és megpillantotta Bill McGovernt, aki a parkoló szélén ácsorgott. Az egyik takaros kék ingét viselte, amelynek ujján még látszottak a belevasalt élek, furcsán törékeny kezével, hosszú ujjaival a szemét árnyékolta el. Különösnek, valahogy csupasznak tűnt így, de Ralphnak nem volt ideje eltöprengeni ennek okain; ahhoz túl sok minden történt.
– Nem baleset – válaszolta. – Megverték. Gyere, fogd meg a gyereket.
Odaadta Natalie-t McGovernnek, aki előbb hátrahőkölt, azután átvette a kicsit. Natalie megint rágyújtott a bömbölésre. McGovern, aki olyan arcot vágott, mintha egy túlcsorduló hányzacskót nyomtak volna a kezébe, karnyújtásnyira tartotta magától a kapálózó babát. Háta mögött kisebb sokadalom kezdett összeverődni, leginkább kamasz kölkök baseballhoz öltözve, akik a meccs végeztével most jöttek hazafelé a sarkon túli pályáról. Visszataszító mohósággal bámulták Helen puffadt, véres arcát, és Ralph kénytelen volt Noé részegségének bibliai történetére gondolni – a jó fiúk elfordították a tekintetüket a sátrában meztelenül fetrengő öregemberről, a rossz fiú viszont megbámulta...
Óvatosan átkarolta Sue mellett Helen vállát. Az asszony ép szeme feléje fordult. Most tisztábban, határozottabban ejtette ki a nevét, és annyi hála bujkált kásás hangjában, hogy Ralph majdnem elsírta magát.
– Vedd már át a babát, Sue. Bill nem ért hozzá.
A lány szót fogadott, gyöngéden, ügyesen ölelte magához a kislányt. McGovern hálásan rámosolygott, és Ralph hirtelen rájött, mi a baj vele. Nem volt rajta a panamakalapja, amely szinte ugyanúgy hozzátartozott (legalábbis nyaranta), mint az orrnyerge.
– Hé, uram, mi történt? – kérdezte az egyik baseballos kamasz.
– Semmi olyasmi, ami rád tartozna – válaszolta Ralph.
– Olyan, mintha Riddick Bowe-val csinált volna pár menetet.
– Dehogy, Tysonnal! – kontrázott egy másik kölyök, és bármilyen hihetetlen, a többiek nevettek.
– Tűnés innen! – kiáltott rájuk hirtelen méregbe gurulva Ralph. – A házi feladatotokkal foglalkozzatok! Törődjetek a magatok dolgával!
Néhány lépést hátráltak, de senki sem távozott. Vért láttak, és nem is a mozivásznon.
– Helen, tudsz járni?
– Igeb – mondta ő. – Asszeb... azt hiszem.
Ralph óvatosan átkormányozta a nyitott ajtón, be a Piros Almába. Az asszony lassan mozgott, úgy zöttyent egyik lábáról a másikra, akár egy öreg néni. Pórusaiból izzadság és adrenalin párolgott savanyún, és Ralphnak megint fölkeveredett a gyomra. Nem a szag miatt, nem igazán, hanem az erőfeszítéstől, hogy közös nevezőre hozza ezt a Helent azzal a vidám, kellemesen szexi asszonnyal, akivel tegnap beszélgetett, mikor a virágágyásban dolgozott.
Hirtelen valami más is eszébe jutott tegnapról. Helen kék sortot viselt, elég rövid szárút, és Ralph meglátott néhány zúzódást a lábán: fönt a bal combján egy nagy sárga pacát, a jobb lábikráján egy frissebb, sötétebb maszatot.
A pénztárgép mögötti, irodának kinevezett szűk zug felé irányította Helent. Fölpillantott a domború tükörre, amit a tolvajok ellen szereltek a sarokba, és látta, hogy McGovern most engedi be az ajtón Sue-t.
– Zárd be az ajtót – szólt vissza a válla fölött.
– Jaj, Ralph, nekem nem szabad...
– Csak pár percre. Kérlek.
– Hát... na jó. Rendben.
Hallotta az elforduló zár kattanását, amikor leültette Helent a kemény műanyag székre a rendetlen asztal mellé. Fölemelte a telefonkagylót, és beütögette a rendőrség számát. Mielőtt a túlsó végén kicsönghetett volna, egy vércsíkos kéz előrenyúlt, és lenyomta a szürke megszakítógombot.
– Neeedd... Ral. – Nyilvánvaló erőfeszítéssel nyelt egyet és ismét nekiveselkedett. – Ne tedd.
– De igen – mondta ő. – Meg fogom tenni.
Most félelem villant meg az ép szemben. Nagyon élesen látszott.
– Ne – ismételte Helen. – Kérlek, Ralph. Ne tedd. – Elfordította a tekintetét, és megint előrenyúlt. Ralph összeborzadt a szörnyülködéstől, olyan alázatosan könyörgő volt az az összevert arc.
– Ralph – szólt közbe Sue. – A babát akarja.
– Tudom. Gyere.
Sue odaadta a kislányt Helennek. Ralph nézte, hogyan karolja át anyja nyakát, szorítja arcát anyja vállához Natalie, aki – igen, ez egészen bizonyos – nemrég múlhatott egy éves. Helen megcsókolta Nat feje búbját. Láthatóan fájt neki, mégis megcsókolta megint. Aztán megint. Ralph lenézett rá és látta, hogy a vér úgy száradt bele Helen nyakának apró redőibe, mintha retkes volna a nyaka, és ettől újra lüktetni kezdett benne a harag.
– Ed volt az, ugye? – kérdezte. Hát persze hogy ő – az ember nem nyomja le a megszakítógombot a telefonon, amikor valaki a rendőrséget hívja, ha egy vadidegen verte meg –, de rá kellett kérdeznie.
– Igen – mondta az asszony. Alig volt hangja, amikor belesuttogta a titkot kislánya hajának finom felhőjébe. – Igen, Ed volt. De nem hívhatod föl a rendőrséget. – Most felnézett, ép szeme tele volt félelemmel és nyomorúsággal. – Kérlek, ne hívd föl a rendőrséget, Ralph. Nem tudom elviselni, hogy Natalie papája börtönbe kerüljön, akár... akár...
Könnyekben tört ki. Natalie egy pillanatig komikus meglepetéssel bámult az anyjára, azután csatlakozott hozzá.

7

– Ralph! – szólalt meg tétován McGovern. – Hozzak neki egy kis Tylenolt vagy ilyesmit?
– Jobb, ha nem – válaszolta Ralph. – Nem tudjuk, mi baja, milyen súlyosak a sérülései. – Szeme a kirakatra tévedt, nem akarta tudni, mi van odakint, remélte, hogy nem látja, mégis megpillantotta: mohó arcok tapadtak az üvegre egészen odáig, ahol a sörhűtő elzárta a kilátást. Néhányan a kezükkel árnyékolták el az arcukat, hogy ne zavarja őket a külső fény.
– Akkor most mit tegyünk? – kérdezte Sue. A leselkedőket figyelve idegesen morzsolgatta munkaköpenye szegélyét, amelyet a Piros Alma alkalmazottainak kellett viselniük. – Ha a társaság kiszúrja, hogy munkaidőben bezártam az ajtót, könnyen elveszíthetem az állásomat.
Helen megrángatta az öregember kezét. – Kérlek, Ralph – ismételte meg, éppen csak ez Kééek Raff-ként bukott ki dagadt ajkai közül. – Ne hívj senkit.
Ralph bizonytalanul nézett rá. Sok véraláfutásos asszonyt látott élete során, olyanokat is (bár őszintén szólva nem sokat), akiket még csúnyábban megvertek, mint Helent. Az valahogy mégse tűnt ilyen hátborzongatónak. Ralph gondolkodása és erkölcse abban a korban formálódott, amikor az emberek hittek abban, hogy ami férj és feleség között a házasságban, zárt ajtók mögött történik, az magánügy, beleértve azt is, hogy a férfi az öklével üt, az asszony pedig a nyelvével vág. Az ember nem oktathatott ki másokat, hogyan viselkedjenek, és még a legjobb szándékkal sem avatkozhatott bele a dolgaikba, mert túlságosan sok barátból lett ilyenkor ellenség.
Azután arra gondolt, hogyan hozta az asszony Natalie-t, amikor keresztültántorgott a parkolón: olyan közömbösen lógatta a csípőjén, akár egy tankönyvet. Valószínűleg észre se veszi, ha elejti a parkolóban, vagy amíg átvág a Harris sugárúton; Ralph sejtette, hogy kizárólag puszta ösztönből kaphatta fel a babát. Nem akarta otthagyni Natot arra az emberre, aki olyan förtelmesen elverte, hogy csak fél szemmel látott és kásás, lekerekített szótagokkal beszélt.
Ralphnak most valami más is eszébe jutott, valami, ami korábban történt, közvetlenül Carolyn halála után. Megdöbbentette, mennyire szenved – végül is számított felesége halálára, azt hitte, a fájdalom nagyját már Carolyn életében megismerte –, és mégis hűdött és tehetetlen lett, amikor a végső dolgokat kellett elrendeznie. Valahogy sikerült felhívnia a Brookings-Smith temetkezési vállalatot, de Helen volt az, aki elhozta a halálozási űrlapot a derryi Híradó-tól, ő segített kitölteni, ő kísérte el koporsót választani (McGovern, aki gyűlölte a halált és minden kellékét, elpárolgott), és ő segített eldönteni, melyik legyen a koszorú – az, amelyikre az volt írva: Szeretett feleségemnek. És természetesen Helen rendezte meg a temetés utáni kis halotti tort, ő hozatott szendvicset a Frank Élelmiszerből, üdítőt és sört a Piros Almából.
Ezek olyan dolgok voltak, amelyeket Helen tett meg érte, amikor ő nem volt képes megtenni. Nem kötelessége-e hát, hogy viszonozza a jóságát, akkor is, ha Helen ebben most nem látja meg a jótettet?
– Neked mi a véleményed, Bill? – kérdezte.
McGovern Ralphról az összevert Helenre nézett, aki fejét lehorgasztva ült a vörös műanyag széken, azután visszafordult Ralphhoz. Előhúzta zsebkendőjét, és idegesen megtörölte az ajkát. – Nem is tudom. Nagyon kedvelem Helent, és szeretnék helyesen eljárni – tudod, hogy így van –, de ilyen esetben, mint ez... ki tudja, mi a helyes?
Ralphnak hirtelen eszébe jutott, mit mondott Carolyn, valahányszor ő nyafogott és szentségeit valami unalmas házimunka miatt, amit nem akart megcsinálni, egy megbízás miatt, amit nem akart teljesíteni, vagy egy hivatalos telefon miatt, amikor nem akarózott felvennie a kagylót: Hosszú az út vissza az édenbe, drágám, így hát ne izgasd magad apróságok miatt.
Ismét a telefon után nyúlt, Helen meg az ő csuklója után. Ez alkalommal félretolta a kezét.
– Ön a derryi rendőrséggel beszél – mondta magnóról egy hang. – Szükséghelyzetben nyomja meg az egyes gombot. Ha rendőri segítséget kér, nyomja meg a kettes gombot. Ha felvilágosítást kér, nyomja meg a hármas gombot.
Ralph, aki hirtelen rájött, hogy mindháromra szüksége van, habozott egy-két másodpercig, azután a kettest ütötte be. A telefon búgott, és megszólalt egy női hang: – Itt a rendőrség, miben segíthetek?
Mély lélegzetet vett. – Itt Ralph Roberts. A Piros Alma üzletben vagyok, a Harris sugárúton a szomszédommal. A neve Helen Deepneau. Elég csúnyán megverték. – Gyengéden megsimogatta az asszony arcát, Helen pedig az oldalához simult. Ralph az ingén keresztül is érezte, hogy tüzel Helen bőre. – Kérem, jöjjenek olyan gyorsan, ahogy csak tudnak.
Letette a kagylót, és leguggolt Helen mellé. Natalie meglátta, boldogan csicsergett, és odanyúlt, hogy barátságosan megcsípje az orrát. Ralph elmosolyodott, megcsókolta az apró tenyeret, azután Helen arcába nézett.
– Ne haragudj, Helen – mondta –, de meg kellett tennem. Nem tudtam nem megtenni. Ugye megérted? Nem tudtam nem megtenni.
– Én nem értek sebbit! – felelte az asszony. Az orra már nem vérzett, de amikor odanyúlt, hogy megtörülgesse, összerándult a saját ujja érintésétől.
– Helen, miért tette? Miért vert meg ennyire Ed? – Most eszébe jutott a többi – talán szabályszerűen feltűnő – zúzódás. De ha így is volt, ő mostanáig nem vette észre a szabályt. Talán Carolyn halála volt az oka. Meg az azt követő álmatlanság. Azt semmi esetre sem hitte, hogy ez lett volna az első eset, amikor Ed kezet emelt a feleségére. A mai csupán egy szélsőséges kirobbanás volt, de egyáltalán nem az első eset. Fel tudta fogni a gondolatot, elismerte logikáját, de még mindig nem tudta elképzelni Edét, amint megteszi. Látta Ed fürge mosolyát, okos szemét, azt, ahogy beszéd közben folyton gesztikulál... de bármennyire igyekezett, nem láthatta, amint Ed a kezét arra használja, hogy még a lelket is kiverje a feleségéből.
Ekkor egy emlék bukkant a felszínre, egy emlék, amelyben Ed peckesen lépked egy ember felé, aki egy kék kistehert vezet – Ford Ranger volt, ugye? –, azután a tenyerével villámként odacsap a nehézsúlyú képébe. Erre emlékezni olyan volt, mint mikor kinyitották Fibber McGee öltözőfülkéjének ajtaját abban a régi rádiókabaréban, csak itt nem az összegyűlt szemét lavinája zúdult ki belőle, hanem egy sor éles kép arról a tavaly júliusi napról. A repülőtér fölött dalmahodó viharfelhők. Ed karja, ahogy kilódul a Datsun ablakán, és föl-alá csápol, mintha siettetné a kinyíló kaput. A sál, rajta a kínai írásjel.
Héj, héj, Susan Day, gyereket ölni milyen kéj?, gondolta Ralph, csak Ed hangján hallotta, és meglehetős biztonsággal tudta, mit fog mondani Helen, még mielőtt az asszony kinyitotta volna a száját.
– Olyan butaság – mondta tompán. – Azért vert meg, mert aláírtam egy petíciót. Csak azért. Az egész városban körözik. Valaki az orrom alá nyomta, amikor tegnapelőtt bementem az ABC-be. Mondott valamit, hogy a női menhely miatt. Teljesen rendes dolognak látszott. Egyébként a kicsi is nyűgösködött, így hát csak úgy...
– Csak úgy aláírtad – fejezte be halkan Ralph.
Az asszony bólintott, és megint sírva fakadt.
– Milyen petíciót? – kérdezte McGovern.
– Hogy Susan Day jöjjön el Derrybe – mondta Ralph. – Feminista...
– Tudom, kicsoda Susan Day – sértődött meg McGovern.
– Szóval egy csomó ember szeretné idehozni egy beszéd erejéig. A Menedék érdekében.
– Ed ma olyan remek hangulatban jött haza – mondta Helen a könnyein át. – Mint majdnem minden csütörtökön, mert ilyenkor csak fél napot dolgozik. Arról beszélt, hogy egész délután olvasást fog mímelni, közben pedig csak a locsolót figyeli, ahogy körbejár... tudod, milyen...
– Igen – mondta Ralph, akinek eszébe jutott Ed karja, amint belemerül a nehézsúlyú egyik hordójába, és a ravasz vigyor
(tudom ám én, mitől döglik a légy)
az arcán. – Igen, tudom, milyen.
– Elküldtem, hogy hozzon egy kis bébiételt... – mondta hangosabban, szorongva és rémülten az asszony. – Nem gondoltam, hogy így fölizgatja magát... hogy őszinte legyek, teljesen elfelejtettem, hogy aláírtam azt a nyomorult papírt... még most sem tudom pontosan, miért izgatta föl annyira... de... de amikor visszajött... – szorosan magához ölelte Natalie-t és reszketett.
– Ssss, Helen, nyugalom, semmi baj.
– De van! – Fölnézett, ép szeméből patakzottak, a másik felpüffedt szemhéja alól szivárogtak a könnyek. – Vah-vah-van! Most miért nem hagyta abba? Mi lesz velem meg a kicsivel? Hová menjünk? Semmi pénzem sincs azon kívül, ami a közös csekkszámlánkon van... nincs állásom... ó, Ralph, miért hívtad a rendőrséget? Nem kellett volna ezt tenned! – csapkodta erőtlen kis öklével Ralph alkarját.
– Majd szépen túl fogsz jutni rajta – válaszolta ő. – Egy csomó barátod van a környéken.
De maga is alig hallotta, mit mond, az apró ütéseket pedig nem is érezte. A düh úgy lüktetett a mellében és a halántékán, mint egy második szív.
Nem azt mondta, hogy miért nem hagyta abba. Hanem azt, hogy most miért nem hagyta abba!
Most.
– Helen, hol van most Ed?
– Azt hiszem, otthon – felelte az asszony tompán.
Ralph megpaskolta a vállát, megfordult és elindult az ajtó felé.
– Ralph! – szólt utána Bill McGovern. Riadt volt a hangja. – Hová mész?
– Zárd be utánam az ajtót – mondta Ralph Sue-nak.
– Jaj istenkém, nem is tudom, megtehetem-e. – A lány kétkedve sandított a piszkos üvegre ragadt leselkedőkre. Most még többen voltak.
– Megteheted – válaszolta Ralph, azután arrafelé biccentett, ahonnan a szirénavonítás közeledett. – Hallód?
– Igen, de...
– A zsaruk majd megmondják, mit tegyél, a főnököd sem fog megharagudni – valószínűleg még kapsz is egy plecsnit, amiért mindent ilyen jól csináltál.
– Hát ha igen, akkor osztozunk – mondta a lány, azután ismét Helenre pillantott. Most már színesebb volt egy kicsit Sue arca, igaz, nem nagyon. – A mindenit, Ralph, nézzen rá! Tényleg azért verte meg, mert aláírt valami hülye papírt az áruházban?
– Az a gyanúm – válaszolta Ralph. Tökéletesen ésszerű társalgás volt, de valahogy nagyon messziről jött. A dühe közelebb volt; szinte érezte tüzes karjait a nyaka körül. Csak lehetne megint negyven, vagy akár ötven, majd megkóstoltatná Eddel a saját orvosságát. Bár így is megpróbálhatná.
Éppen elfordította az ajtógombot, amikor McGovern megragadta a vállát. – Mi a csudát akarsz tenni?
– Meglátogatom Edét.
– Viccelsz? Kettéhasít, ha a szeme elé kerülsz. Nem látod, mit művelt vele?
– De mennyire hogy látom! – felelte Ralph. Nem acsarkodott éppen, de elég közel állt hozzá, és McGovern keze lehullott a válláról.
– Hetvenéves vagy, Ralph, ha esetleg elfelejtetted volna. És Helennek éppen most barátra van szüksége, nem egy eltángált régiségre, akit majd látogathat, amikor a kórházban három ajtóra fekszenek egymástól.
Billnek persze igaza volt, de Ralph ettől csak még dühösebb lett. Úgy gondolta, az álmatlanság is dolgozik benne, szítja a haragját, elhomályosítja ítélőképességét, de nem számított. Valahogy megkönnyebbülés volt ilyen dühösnek lenni. Biztosan jobb, mint keresztülsodródni egy olyan világon, ahol minden a sötétszürke árnyalataiba öltözött.
– Ha eléggé eltángál, akkor majd adnak egy kis Demerolt, és tisztességesen kialhatom magam éjszaka – mondta. – Most pedig hagyj békén, Bill.
Fürgén átsietett a Piros Alma parkolóján. Rendőrautó közeledett, kék lámpasora lüktetett. Kérdések repültek felé – Mi történt? Jól van? –, de Ralph oda se hederített. Csak a járdán állt meg, megvárta, amíg a rendőrautó bekanyarodik a parkolóba, azután ugyanolyan peckesen keresztülvágott a Harris sugárúton. McGovern tisztes távolból, aggodalmasan követte.

3. FEJEZET

1

Ed és Helen Deepneau kis kolóniái házban laktak – egy olyan csokoládébarna, tejszínfehér szegélyes épületben, amelyet idősebb hölgyek gyakran „cukinak” neveznek –, négy házzal följebb attól, amelyiken Ralph és Bill McGovern osztoztak. Carolyn szívesen mondogatta, hogy Deepneau-ék a „modern idők yuppie egyházához” tartoznak, noha őszintén szerette őket, ami elvette szavainak élét. Vegetáriánusok voltak, de nem túl szigorúan; úgy vélték, hogy a hal és a tejtermékek még beleférnek a dologba, a legutóbbi választásokon Clinton mellett korteskedtek, és az úttesten álló kocsi lökhárítójára – nem a Datsun volt, hanem egy divatos minibusz – ilyesféle öntapadókat ragasztottak, mint FÁT HASÍTS, NE ATOMOT meg A BUNDA AZ ÁLLATÉ, NEM AZ EMBERÉ.
Láthatólag megőriztek minden lemezalbumot, amit a hatvanas években vásároltak – Carolyn ezt tartotta a legvonzóbb tulajdonságuknak –, és most, amikor Ralph ökölbe gyúrt kézzel a kolóniái házacskához közeledett, hallhatta is, mit jajong Grace Slick az egyik ódon friscói antifónában:

Az egyik bigyótól leszel dromedár
A másik bogyótól leszel kisegér
Amit meg a mami ad, lófüttyöt ér
Kérdezz csak rá Alice-nél, mikor égig ér

A zene a kis ház postabélyeg nagyságú verandáján álló ricsajládából áradt. Hisa-hisa-hisa hangokat adva locsolófej forgott a gyepen, szivárványt fröccsentett a levegőbe, és apró nedves foltot hagyott a járdán. Ed Deepneau a betonösvénytől balra, keresztbe vetett lábbal, ing nélkül ült a kerti székben, és egy olyan ember derűs arcával bámult az égre, aki azt igyekszik eldönteni, hogy a feje fölött úszó felhő lóra hasonlít-e inkább vagy egyszarvúra. Egyik csupasz lába föl-alá billegett a zene ütemére. A könyv, amely nyitva, borítójával fölfelé hevert az ölében, pontosan egy ütemre mozgott a zajládából áradó zenével. Tom Robbins könyve volt, a Néha a csajok is úgy vannak vele.
Tökéletes nyári jelenet; kisvárosi idill, akár Norman Rockwell is megfesthette volna, aztán adhatott volna neki olyan címet, hogy Délutáni ejtőzés. Már amennyiben eltekint az ember az Ed ujjperceire és kerek John Lennon-szemüvegének bal lencséjére száradt vércseppektől.
– Ralph, az isten szerelmére, nehogy verekedni kezdj vele! – szisszent föl McGovern, amikor Ralph lelépett a járdáról és keresztülvágott a gyepen. Úgy lépkedett át a locsolófej finom, hideg permetén, hogy szinte nem is érezte.
Ed odafordult, észrevette, és napsütötte vigyor ömlött el az arcán.
– Hé, Ralph! Örülök, hogy látlak, öreg!
Lelki szemeivel Ralph látta magát, amint kinyújtja a kezét, felborítja Ed székét, és kigurítja a saját gyepére. Látta, hogyan nyílik nagyra Ed szeme a döbbent hüledezéstől az üveglencse mögött. Ez a látomás olyan eleven volt, hogy még azt is látta, amint a nap megvillan Ed órájának üvegén, mikor megpróbál fölülni.
– Marj el egy sört, csapj belé jeget – mondta Ed. – Vagy ha inkább sakkozni volna kedved...
– Sör? Sakk? Jézus Krisztus, Ed, megkompolyodtál?
Ed nem válaszolt azonnal, csak bámult Ralphra, olyan arccal, amely egyszerre volt ijesztő és dühítő. Mulatságosan szégyenkező volt, olyan ember pillantása, aki mindjárt azt mondja, a mindenit, szivi – hát nem megint elfelejtettem kivinni a szemetet!.
Ralph lemutatott az emelkedő aljába, el a szórófej hagyta vízfoltnál ácsorgó McGovern mellett, aki legszívesebben elbújt volna, ha lett volna hová bújnia, és riadtan figyelte őket a járdáról. Az első rendőrautóhoz egy második is csatlakozott, és Ralph hallotta a nyitott ablakokból a rádióhívások halk recsegését. A tömeg ismét nagyobb lett valamivel.
– A rendőrség Helen miatt van itt! – mondta, magában ismételgetve, hogy nem szabad ordítani, semmi jó sem sül ki belőle, egyáltalán az ordítozás soha nem vezet jóra. – Azért vannak itt, mert összeverted a feleségedet, fel tudod fogni?
– Ó – dörgölte meg az arcát bánatosan Ed. – Azért.
– De azért ám – bólintott Ralph. Most szinte belekábult a haragba.
Ed elsandított mellette, a rendőrautókra, a Piros Alma körül álldogáló tömegre... és ekkor vette észre McGovernt.
– Bill! – kiáltotta. McGovern hátrahőkölt. Ed azonban nem vette észre, vagy legalábbis azt mímelte. – Hé, öreg! Kérsz egy sört?
Ez volt az a pillanat, amikor Ralph tudta, hogy most meg fogja ütni Edet, összetöri a kis hülye kerek szemüvegét, talán még a szemébe is nyomja a szilánkokat. Meg akarta tenni, semmi a világon nem tudta volna visszatartani, és az utolsó pillanatban mégsem tette meg. Mostanában, ha nem épp ő maga motyogott magának, Carolynt hallotta leggyakrabban, de ez most nem az ő hangja volt, hanem a szokástól eltérően Trigger Vachoné. Összesen egyszer-kétszer ha látta azóta, amióta Trigger megmentette, nehogy szétázzon a zivatarban. Azon a napon, amikor Carolynnak az első rohama volt.
Jujj, Ralph! Óvatos lédzs! Ez itt süld bolond! Talán pontosan azt akarja, 'odzs üsd meg!
Lehet, gondolta. Ed talán épp erre vár. Miért? Ki tudja? Talán a balhé kedvéért, talán csak azért, mert bolond.
– Állítsd le magad – mondta majdnem súgva. Megelégedésére Ed figyelme tüstént visszaugrott rá, és még örvendetesebb módon arcáról is lehervadt az a nyájaskodón bizonytalan, siralmas derű. Szeme összeszűkült, óvatos pillantást vetett rá. Ralph szerint egy ugrásra kész, veszedelmes állatnak lehet ilyen a tekintete.
Leguggolt, hogy egyenesen belenézhessen Ed szemébe. – Susan Day miatt volt? – kérdezte ugyanolyan halkan. – Susan Day és az abortusz miatt? A halott babák miatt? Ezért tángáltad el Helent?
Még egy kérdést forgatott magában – ki vagy te tulajdonképpen, Ed? –, de mielőtt föltehette volna, Ed előrenyúlt, tenyerét Ralph mellkasának közepére tette és megtaszította. Ralph hanyatt esett a nedves füvön, a könyökén és a vállán ért földet. Kinyújtott lábbal, könyökére támaszkodva heveit a füvön és látta, hogy Ed fölpattan a kerti székből.
– Ralph, ne kezdj ki vele! – kiáltotta McGovern a járda viszonylagos biztonságából.
Ralph ügyet se vetett rá. Maradt ott, ahol volt, a könyökére támaszkodott, és merőn nézett föl Edre. Még mindig dühös volt és félt, de ezeket az érzéséket kezdte elborítani valami különös, dermesztő bűvölet. Mert maga az őrület volt az, amit látott, hígítatlan kiadásban. Nem a képregények szuperbűnözője, nem Norman Bates vagy Ahab kapitány. Ez csak Ed Deepneau volt, aki a parton, a Hawking Laboratóriumban dolgozik – egy tojásfejű, ahogy a leágazás melletti piknikezőben sakkozó öreg faterok mondanák, mégis, demokrata létére egész rendes szivar. Ez az egész rendes szivar totál begolyózott, és ez nem ma délután történt, amikor Ed meglátta a felesége nevét az áruház nyilvános faliújságján lógó petíción. Ralph rádöbbent, hogy Ed legalább egy éve őrült, és azon tűnődött, ugyan milyen titkokat rejthet a napfényesen mosolygó Helen szokásos derűs viselkedése, és ő, Ralph vajon milyen apró, kétségbeesett jelzéseket nem vett még észre a véraláfutásokon kívül?
És Natalie!, gondolta. Ő vajon mit látott? Mit élt át? Persze azon kívül, hogy vérbe köpült, tántorgó anyja a csípőjén lógatva cipeli át a Harris sugárúton és a Piros Alma parkolóján?
Libabőrös lett a karja.
Ed eközben fel-alá kezdett járkálni a betonösvényen, letiporva a cinniaszegélyt, amelyet Helen ültetett. Megint az az Ed volt, akit Ralph egy éve látott a repülőtérnél: aprókat, vadakat biccentett, és éles, szúrós pillantással meredt a semmibe.
Ezt kellett álcázni azzal a szupermenő habitussal, gondolta Ralph. Most ugyanolyan, mint amikor nekiugrott annak a szivarnak, aki a kistehert vezette. Akár egy kakas, aki a szemétdombját védi.
– El kell ismernem, a szó szoros értelmében nem az ő hibája – hadarta jobb öklével bal tenyerét csépelve Ed, miközben átment a szórófejből spriccelő permetfelhőn. Ralph akkor látta, hogy meg tudná számolni minden bordáját. Ed olyan volt, mint aki hónapok óta nem evett egy tisztességes falatot.
– Mégis, ha a hülyeség elér egy bizonyos szintet, akkor nehéz együtt élni vele – folytatta Ed. – Akár a Háromkirályok, Heródes királyhoz megy felvilágosításért. Úgy értem, mennyire lehet valaki ostoba? „Hol van a zsidók királya, aki megszületett?” Mondják ezt Heródesnek. Még hogy Bölcsek! Hova szarjak? Nem igaz, Ralph?
Ralph bólintott. Persze, Ed. Amit csak akarsz, Ed.
Ed visszabólintott, és öklével a tenyerét csapkodva tovább csörtetett fel-alá a kísértetiesen kereszteződő szivárványban. – Mint az a Rolling Stones-nóta – „Nézd csak, nézd csak, nézd csak azt a hülye csajt.” Ugye nem emlékszel rá? – Csikorogva fölnevetett, amitől Ralphnak üvegcserepeken táncoló patkányokra kellett gondolnia.
McGovern mellé térdelt. – Menjünk innen – motyogta. Ralph megrázta a fejét. Amikor Ed megperdült a sarkán, McGovern gyorsan föltápászkodott, és visszahátrált a járdára.
– Azt képzelte, hogy átverhet? – kérdezte Ralph. Még mindig a füvön hevert, a könyökére támaszkodva. – Úgy gondolta, hogy nem veszed észre az aláírását a petíción.
Ed átugrott az ösvényen, Ralph fölé hajolt, és úgy rázta feje fölött összeszorított ökleit, mint a gonosz ember a némafilmekben. – Nem-nem-nem-ttem! – rikoltotta.
Az Animals vette át a Jefferson Airplane helyét, Eric Burdon zsoltárt vonított John Lee Hooker átdolgozásában: Rata-ta pap-pak, lelőni most fognak. McGovern vékony hangon megnyikkant, nyilván azt hitte, hogy Ed most akar nekiesni Ralphnak. Ed azonban lekuporodott, bal kezének bütykeit a fűbe süllyesztette, olyan testtartásban, mint egy futó, aki az indítópisztoly dörrenésére vár, hogy kilőjön. Arcát vízgyöngyök borították, Ralph először azt hitte, izzadságcseppek, amíg észbe nem kapott, hogy Ed fel-alá futkosott a szórófej permetjében. Állandóan a szemüveg bal lencséjére száradt vérfoltot bámulta. Kissé el volt kenődve, és Ed bal szemének bogara olyan lett tőle, mintha tele lenne vérrel.
– Az, hogy fölfedeztem az aláírását a kérvényen, a sors keze! Egyszerűen a sorsé! Azt akarod mondani nekem, hogy nem érted? Ne becsüld le a szellemi képességeimet, Ralph! Lehet, hogy megetted a kenyered javát, de távolról sem vagy ostoba. Az a helyzet, hogy azért mentem az áruházba, hogy babatápot vegyek, mit szólsz ehhez az iróniához és erre azt látom, hogy aláírt a babagyilkosoknak! A centurióknak! Magának a Bíbor Királynak! És tudod, mi történt? Én... egyszerűen... vöröset... láttam!
– A Bíbor Király, Ed? Az ki?
– De kérlek! – lövellt rá Ed egy agyafúrt pillantást. – „Ekkor Heródes látván, hogy a bölcsek megcsúfolták őt, szerfölött felháborodék és kiküldvén, megölete Bethlehemben és annak egész környékén minden gyermeket a két esztendőstől és azon alól az idő szerint, a melyet szorgalmasan tudakolt a bölcsektől.” Benne van a Bibliában, Ralph. Máté 2,16. Kételkedsz benne? Van még valami szaros kérdésed ezzel kapcsolatban?
– Nem. Ha ezt mondod, hiszek neked.
Ed bólintott. Meghökkentően mélyzöld árnyalatú szeme ide-oda ugrált. Majd a két kezét az öregember karjára téve lassan Ralph fölébe hajolt. Mintha csak csókot akart volna kérni. Ralph érezte az izzadság és valamilyen mostanra csaknem teljesen elpárolgott arcszesz szagát, és még valami mást, ami olyan volt, mint az állott aludttej. Nem Ed őrültségének szaga-e vajon?
Mentőautó robogott végig a Harris sugárúton, lámpái villogtak, de nem szirénázott. Befordult a Piros Alma parkolójába.
– Jól teszed – szuszogott Ed az arcába. – Nagyon jól teszed, hogy elhiszed.
Szeme abbahagyta a repdesést és megállapodott Ralphon.
– Tömegével gyilkolják a babákat – mondta halk, bizonytalan hangon. – Kitépik őket az anyjuk méhéből, és zárt teherautóval viszik el a városból. Gondolj bele, Ralph: hányszor láttad naponta, hogy ezek a nagy teherautók végiggurulnak az utcán? Leponyvázott nagy teherautók? Megkérdezted magadtól valaha is, hogy mit szállítanak ezek a teherautók? Elgondolkoztál rajta, hogy mi lehet a legtöbb ponyva alatt?
Vigyorgott. Forgott a szeme.
– A magzatok zömét Newportban égetik el. A táblán az áll, hogy terepfeltöltés, de igazából krematórium. Van persze, amit elfuvaroznak az államból. Teherautón, könnyű repülőgépen. Mert a magzati szövet rendkívül értékes. Én mondom neked, Ralph, nemcsak mint aggódó állampolgár, hanem mint a Hawking Laboratorium munkatársa. A magzati szövet... értékesebb... az aranynál.
Hirtelen elfordította a fejét és rámeredt Bill McGovernre, aki egy kicsit megint közelebb oldalgott, hogy hallja, mit mond Ed.
– EGEN, ÉRTÉKESEBB, MINT AZ ARANY, ÉS DRÁGÁBB, MINT A RUBIN! – visította. McGovern a félelemtől és megdöbbenéstől kerekre nyílt szemmel ugrott hátra. – TUDTAD EZT, VÉN KÖCSÖG?
– Igen – mondta McGovern. – Én... azt hiszem, igen. – Sietős pillantást vetett az utcára, ahol az egyik rendőrautó most tolatott ki a Piros Alma parkolójából, és elindult feléjük. – Olvashattam valahol. Talán a Scientific American-ben.
– Scientific American! – nevetett föl Ed enyhe megvetéssel, és ismét Ralph felé fordult a figyelme, mintha azt mondta volna, most nézd, kikkel kell társalognom!. Megint elkomolyodott. – Nagybani mészárlás – mondta –, éppen úgy, mint Krisztus idejében. Csak most a meg nem születetteket gyilkolják le. Nem csupán itt, de mindenütt, szerte a világon. Ezrével mészárolják le őket, Ralph, milliószámra, és tudod, miért? Tudod, miért léptünk be ismét Bíbor Király Udvarába a sötétségnek ebben az új korában?
Ralph tudta. Nem olyan nehéz összeilleszteni a dolgokat, ha elég darabkád van, amivel próbálkozz. Ha láttad, hogyan meríti Ed a karját a műtrágyás hordóba, miként halászik halott babákra, abban a szent meggyőződésben, hogy kutatása nem lesz haszontalan.
– Most hamarabb figyelmeztették Heródes királyt – mondta. – Ezt akarod mondani, igaz? A régi Messiás-dolog, ugye?
Fölült, félig-meddig azt várva, hogy Ed ismét hanyatt löki. Szinte remélte, hogy így lesz. Megint feltámadt benne a harag. Biztosan helytelen dolog kritizálni egy őrült csapongó rémképeit, úgy, mintha színdarab lenne vagy film – még ha szentségtörő is –, de őt akkor is bőszítette, hogy Helent ilyen elcsépelt szar miatt verték meg.
Ed nem nyúlt hozzá, csak feltápászkodott, és pedánsan leporolta a kezét. Mintha megint lecsillapodott volna. A rádió hangosabban recsegett, a Piros Alma parkolójából kitolatott rendőrautó odasiklott a járda mellé. Ed odanézett, aztán megint vissza Ralphra, aki szintén fölállt.
– Gúnyolódhatsz, mégis igaz – mondta halkan. – Csak nem Heródes király, hanem Bíbor Király. Heródes csupán az egyik megtestesülése volt. A Bíbor Király testből testbe és nemzedékről nemzedékre szökken, Ralph, mint a gyerek, aki a lépőköveken kél át a patakon, mindig a Messiást keresve. Mindig elvétette, de ez alkalommal másképp fordulhat a dolog. Mert Derry más. Kezd idevezetni minden erővonal. Tudom, milyen nehéz elhinni, de ez az igazság.
Bíbor Király, gondolta Ralph. Ó, Helen, hogy sajnállak. Milyen szomorú ez.
Két férfi – az egyik egyenruhás, a másik civil, de nyilván mindkettő rendőr – szállt ki a kocsiból, és elindult McGovern felé. Mögöttük, odalent a boltnál, Ralph még két embert pillantott meg, akik fehér nadrágot, rövid ujjú fehér inget viseltek, és akkor jöttek ki a Piros Almából. Az egyik Helent karolta át, aki egy műtét után lévő beteg sebzett elővigyázatosságával lépkedett. A másik Natalie-t hozta.
A mentősök besegítették Helent a mentőautó hátuljába. Az egyik beszállt utána a babával, a másik a sofőr melletti üléshez igyekezett. Ralph sokkal inkább szakmai magabiztosságot érzett a mozgásukban, mint sietséget, és úgy gondolta, ez jó jel Helenre nézve. Talán Ed nem bántalmazta olyan súlyosan... legalábbis most.
A civil nyomozó – tagbaszakadt, széles vállú ember, aki olyasfajta szőke bajuszt és barkót viselt, amilyet Ralph véleménye szerint régebben szoktak a magányosok bárjában – odament McGovernhez. Láthatólag ismerhette, mert széles vigyorra húzódott a szája.
Ed átnyalábolta Ralph vállát, és arrébb húzta néhány lépéssel a járdán álló emberektől. A hangját is suttogássá halkította. – Nem akarom, hogy halljanak – mondta.
– Egész biztosan nem hallanak.
– Ezeket a fajzatokat... centuriókat... a Bíbor Király szolgáit... semmi sem állíthatja meg. Kérlelhetetlenek.
– Meghiszem azt. – Ralph éppen akkor sandított hátra, amikor McGovern rámutatott Edre. A tagbaszakadt ember nyugodtan bólintott. Kezét farmerje zsebébe dugta. Még mindig ült az arcán egy enyhén jóindulatú mosoly.
– Nem csak az abortuszról van szó, nehogy azt hidd! Egyáltalán nem. Minden anyából kiveszik a meg nem születetteket, nem csak a narkósokból és a kurvákból – nyolcnaposan, nyolchetesen vagy nyolc hónaposan, a centurióknak mindegy. Éjjel-nappal folyik az aratás. A mészárlás. Láttam a kisdedek tetemeit a tetőkön, Ralph... a sövények mögött... ott vannak a csatornákban... a kanálisokban és a Kenduskeagon úsznak le a Kopárosba...
Nagy zöld szemével, amely úgy ragyogott, mint a hamis smaragd, mereven nézett a távolba.
– Ralph – suttogta –, a világ néha tele van színekkel. Azóta látom, amióta ő eljött és szólt velem. De most minden szín feketére fordul.
– Ki az, aki eljött és szólt veled, Ed?
– Majd később megbeszéljük – válaszolta Ed, a szája sarkából suttogva, mint egy rab egy börtönfilmben. Más körülmények között mulatságos lett volna a dolog.
Széles, színpadias, házigazdái mosoly ragyogott fel az arcán, olyan meggyőzően űzve el a tébolyt, ahogy a napfölkelte űzi el az éjszakát. A változás szinte trópusi gyorsasággal zajlott le, és istentelenül hátborzongató volt, de Ralph talált benne valami vigasztalót. Ő, McGovern, Lois meg a többi ismerős a Harris sugárútnak ezen a rövid szakaszán legalább nem hibáztathatják magukat azért, mert nem vették észre hamarabb Ed őrültségét. Mert Ed jó volt, csakugyan kiválóan alakította a szerepét. Ezzel a mosollyal Oscart nyert volna. Valósággal kikövetelte, még ilyen képtelen helyzetben is, hogy visszamosolyogj rá.
– Hello! – mondta a két rendőrnek. A tagbaszakadt befejezte a beszélgetést McGovernnel, és mindketten nekivágtak a gyepnek. – Marjanak föl valami hideg italt, haverok! – kerülte meg Deepneau Ralphot kinyújtott kézzel.
A tagbaszakadt nyomozó megrázta a kezét. Arcán még mindig ott ült a jóindulatú félmosoly. – Maga Edward Deepneau? – kérdezte.
– Pontosan. – Ed kezelt az egyenruhással is, aki némileg zavartnak látszott, majd ismét a tagbaszakadtra összpontosította figyelmét.
– John Leydecker nyomozó őrmester vagyok – mondta a tagbaszakadt. – Ő pedig Chris Nell rendőr. Ha jól értettem, egy kis zűr adta elő magát, uram.
– Hát igen. Azt hiszem, így kell mondani. Egy kis zűröm volt. Kereken kimondva, úgy viselkedtem, mint egy vadbarom. – Ed zavart kuncogása riasztóan normális volt. Ralph azokra az elbűvölő pszichopatákra gondolt, akiket filmeken látott – George Sanders mindig különösen jó volt ilyen szerepekben –, és azon töprengett, átverhet-e egy okos kutató vegyész egy kisvárosi nyomozót, aki olyan, mintha sose nőtte volna ki a Szombat esti láz korszakát. Borzasztóan félt, hogy igen.
– Helennel összezörrentünk egy petíción, amit aláírt – mondta Ed –, aztán már csak szó szót követett, öregem, én még most sem tudom elhinni, hogy megütöttem.
Széttárta a karját, mintha azt közölné, mennyire aggasztja a dolog – arról nem is szólva, hogy szégyelli magát és milyen zavarban van. Leydecker visszamosolygott rá. Ralph gondolatai visszatértek a tavaly nyári veszekedéshez, ami Ed és a kék kisteher vezetője között robbant ki. Ed gyilkosnak nevezte a nehézsúlyút, még pofon is csapta, az az ember a végén mégis már-már tisztelettel nézett rá. Olyan volt, mint akit megdelejeztek. Úgy vélte, most ugyanazt az erőt látja munkálkodni.
– Azt akarja mondani, hogy a dolgok néha kicsúsznak az ember kezéből? – kérdezte együttérzően Leydecker.
– Igen, erről van szó. – Ed legalább harminckét éves volt, ám kerekre nyílt szeme és ártatlan arca olyan fiatalnak mutatta, mintha még csak nemrég szolgálnák ki a kocsmában.
– Várjon csak! – vágott közbe Ralph. – Nem szabad hinnie neki, bolond! És veszedelmes. Épp most mondta...
– Ő Mr. Roberts, igaz? – kérdezte Leydecker McGovern-től, levegőnek nézve Ralphot.
– Igen – válaszolta McGovern. Ralph elviselhetetlenül fontoskodónak találta a hangját. – Ő Ralph Roberts.
– Aha. – Leydecker végre ránézett Ralphra. – Néhány perc múlva majd magával is fogok beszélni, Mr. Roberts, de addig is szeretném, ha odaállna a barátja mellé és nyugton maradna. Rendben?
– De hát...
– Rendben?
Ralph még sohasem volt olyan dühös, mint amikor odament McGovern mellé. Leydeckert ez láthatóan a legcsekélyebb mértékben sem zavarta. – Chris – mondta Nellnek –, lekapcsolnád a zenét, Chris, hogy halljuk a saját hangunkat?
– Aha. – Az egyenruhás odament a szerkentyűhöz, tanulmányozta a különböző gombokat és kapcsolókat, majd félúton belefojtotta a Who-ba a dalt a tivoli vak varázslójáról.
– Azt hiszem, egy kicsit begurultam. – Ed zavartnak látszott. – Csoda, hogy a szomszédok nem panaszkodtak.
– Hát igen, az élet megy tovább – válaszolta Leydecker. Halvány, derűs mosolyt küldött a magasba, ahol felhők vitorláztak a kék nyári égen.
Csodás!, gondolta Ralph. Ez a pacák szabályos Will Rogers. Ed azonban úgy bólintott, mintha a nyomozó nem is a bölcsességnek egy gyöngyszemét, hanem mindjárt egész gyöngysorát pergette volna oda elébe.
Leydecker a zsebében kotorászott, és elővett egy kis doboz fogvájót. Odakínálta Ednek, aki visszautasította, azután kirázott magának egyet és a szája sarkába dugta.
– Szóval – folytatta – egy kis családi vita. Erről van szó?
Ed buzgón bólogatott. Arcán még mindig ott ragyogott őszinte, kicsit meglepett mosolya. – Igazából több volt vitánál. Egy politikai...
– Aha, aha, aha – bólogatott és mosolygott Leydecker –, de még mielőtt továbbmennénk, Mr. Deepneau...
– Kérem. Ed.
– Még mielőtt továbbmennénk, Mr. Deepneau, szeretném közölni, hogy bármit mond, az fölhasználható maga ellen – tudja, a bíróságon. Joga van ügyvédhez is.
Ed barátságos, de meglepett mosolya – Jézuskám, hát mit csináltam? Segítene kideríteni? – egy pillanatra lehervadt. Összehúzott szemű, vizslató tekintet foglalta el a helyét. Ralph McGovernre sandított, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy Bill szemében ugyanaz tükröződik, amit maga is érez. Lehet, hogy Leydecker egyáltalán nem is olyan fajankó.
– Mi az ördögnek akarnék én ügyvédet? – kérdezte Ed. Félig megfordult, és kipróbálta a tétova mosolyt Chris Nellen, aki még mindig ott állt a verandán a ricsajláda mellett.
– Én nem tudom, és talán maga se – válaszolta még mindig mosolyogva Leydecker. – Csak azt mondtam, hogy joga van rá. És ha nem engedheti meg magának, akkor Derry városa rendel ki egyet.
– De hát én nem...
Leydecker mosolyogva bólintott. – Hát persze, semmi baj. De akkor is vannak jogai. Megértette a jogait, ahogy én azt elmagyaráztam, Mr. Deepneau?
Ed mozdulatlanul állt egy pillanatig, a szeme hirtelen tág és üres lett ismét. Ralph úgy látta, mintha egy emberi számítógép futtatna valami irdatlan és bonyolult bemenő adattömeget. Aztán mintha felfogta volna, hogy nem sikerült a szédítés. Megroskadt a válla. Boldogtalanság lépett az üresség helyébe, túlságosan is hihetően, hogysem kételkedni lehessen benne... Ralph azonban mindenképpen kételkedett. Kételkednie kellett; ő látta a tébolyt Ed arcán, mielőtt Leydecker és Nell megérkezett volna. És Bill McGovern is látta. De a kétely nem azonos a hitetlenséggel, és Ralphnak az volt a véleménye, hogy bizonyos mértékig Ed is őszintén fájlalja, amiért összeverte Helent.
Igen, gondolta, ahogy bizonyos mértékig őszintén hisz abban, hogy ezek az ő centuriói szállítják teherautószámra a magzatokat a newporti terepfeltöltéshez. És hogy a jó meg a gonosz erői itt, Derryben gyülekeznek, hogy eljátsszanak valamilyen drámát, ami az ő fejében zajlik. Nevezzük Omen V-nek: A Bíbor Király Udvarában.
És mégis, akarva, nem akarva rokonszenvet érzett Ed Deepneau iránt, aki hetente háromszor hűségesen látogatta Carolynt végső rabságában a derryi kórházban, aki mindig hozott virágot, és elmenőben mindig megcsókolta az asszony arcát. Akkor se változtatott a szokásán, amikor már a halál szaga terjengett Carolyn körül, és Carolyn is mindig megszorította a kezét és hálásan mosolygott rá. Köszönöm, amiért nem felejtetted el, hogy még ember vagyok, mondta ez a mosoly. És köszönöm, hogy úgy is bánsz velem. Ez volt az az Ed, akit Ralph a barátjának tartott, és hitte – vagy legalábbis remélte –, hogy ez az Ed még mindig itt van.
– Benne vagyok a pácban, ugye? – kérdezte Deepneau halkan Leydeckertől.
– Hát lássam csak – válaszolta a rendőr még mindig mosolyogva. – Kiverte a felesége két fogát. Úgy tűnik, eltörte az egyik arccsontját. Lefogadom a nagyapám órájába, hogy agyrázkódása is van. Továbbá különböző könnyebb sérülések – vágások, zúzódások, és az a különös kopasz folt a jobb halántéka fölött. Mit akart csinálni vele? Kopaszra akarta nyírni?
Ed hallgatott, tekintete Leydecker arcára tapadt.
– Éjszakára bent tartják a kórházban megfigyelés alatt, mert valami seggfej a lelket is kiverte belőle, és úgy veszem észre, mindenki egyetért abban, hogy ez a seggfej maga volt, Mr. Deepneau. Ha elnézem a vért a kezén és a szemüvegén, be kell vallanom, én is azt hiszem, hogy valószínűleg maga volt. Szóval hogy is gondolja? Maga okos fickónak látszik. Úgy gondolja, benne van a pácban?
– Nagyon sajnálom, hogy megütöttem – válaszolta Ed. – Nem akartam.
– Aha, és ha nekem minden alkalommal leesne egy negyeddolláros, amikor ezt hallom, akkor sose fizetnék többé egyetlen italt sem az illetményemből. Mr. Deepneau, letartóztatom Maine állam tettlegességet büntető törvényeinek hatálya alá eső minősített súlyos testi sértés, más néven erős felindulásból elkövetett otthoni erőszakcselekmény miatt. Szeretném, ha megerősítené, hogy tájékoztattam a jogairól.
– Igen – mondta Ed halkan, boldogtalanul. Minden meghökkent vagy másmilyen mosoly lehervadt róla. – Igen, megtette.
– Bevisszük az őrsre, és kiállítjuk a kartotékját – folytatta Leydecker. – Azután telefonálhat, elintézheti az óvadékot. Chris, beültetnéd a kocsiba?
Nell odament Edhez. – Fog zűrözni, Mr. Deepneau?
– Nem – válaszolta Ed azon a halk hangon, és Ralph látta, hogy könny buggyan ki a jobb szeméből. Szórakozottan letörölte a tenyerével. – Nem fogok.
– Remek! – mondta szívélyesen Nell, és odavezette a rendőrautóhoz.
Ed odasandított Ralphra, amikor elment mellette a járdán. – Sajnálom, öregfiú – mondta, majd beszállt a kocsi hátuljába. Mielőtt Nell rendőr becsukta volna az ajtót, Ralph még láthatta, hogy belül nincsen kilincs.

2

– Akkor ez rendben – mondta Leydecker, ahogy odafordult és kezet nyújtott Ralphnak.
– Elnézést, ha kicsit nyersnek tűntem, Mr. Roberts, de ezek a fickók néha kiszámíthatatlanok. Különösen azoktól tartok, akik normálisnak látszanak, mert sohasem lehet megmondani, mit fognak csinálni. John Leydecker vagyok.
– Tanítottam Johnnyt, amikor a városi iskolába járt – mondta McGovern. Most, hogy Ed Deepneau biztonságosan be volt gyömöszölve a rendőrautó hátuljába, már-már kábának látszott a megkönnyebbüléstől. – Jó diák volt. Kitűnő dolgozatot írt a gyermekek keresztes hadjáratáról.
– Nagyon örülök – mondta Ralph, és megrázta Leydecker kezét. – És ne aggódjék. Nem sértődtem meg.
– Tudja-e, hogy tiszta őrültség volt idejönni és összepattanni vele? – kérdezte nyájasan Leydecker.
– Dühös lettem. És még mindig dühös vagyok.
– Azt megértem. És ami a legfontosabb, meg is úszta.
– Nem. Helen a fontos. Helen és a kicsi.
– Egyetértek. Mondja el, mit beszélt Mr. Deepneau-val, mielőtt ideértünk volna, Mr. Roberts... vagy szólíthatom Ralphnak?
– Kérem, szólítson Ralphnak. – Elmesélte, miről beszélgettek Eddel, igyekezett rövidre fogni. McGovern, aki hallott egyet-mást, de korántsem mindent, tágra nyílt szemmel, csöndben figyelt. Ralph, ahányszor ránézett, mindannyiszor azt kívánta, bárcsak viselné a panamakalapját. Anélkül öregebbnek látszott. Szinte aggastyánnak.
– Hát ez elég kísértetiesen hangzik – állapította meg Leydecker, amikor Ralph befejezte.
– Mi lesz vele? Börtönbe kerül? Nem oda kellene. Inkább előzetes letartóztatásba.
– Valószínűleg oda – bólintott Leydecker –, de meglehetősen nagy a különbség a kellene és a lesz között. Nem kerül börtönbe, és nem szállítják el a Sunnyvale Szanatóriumba se – ilyesmi csak a régi filmekben történik. Legföljebb abban reménykedhetünk, hogy a bíróság valamilyen kényszerkezelésre ítéli.
– De hát Helen nem mondta...
– A hölgy semmit sem mondott, és meg sem próbáltuk kihallgatni a boltban. Mindene fájt, testileg és lelkileg is.
– Hát persze – helyeselt Ralph. – Ostobaságot kérdeztem.
– Később még megerősítheti a maga beszámolóját... bár az is lehet, hogy nem. Tudja, az otthoni agresszió áldozataival előfordul, hogy begörcsölnek. Szerencsére nem sokat számít az új törvény szerint. Így is bekaszlizhatjuk a férjét. Maga és arrébb az utcában annak a kis boltnak az eladónője tanúsíthatják, milyen állapotban volt Mrs. Deepneau, és hogy mit mondott, miért került ilyen állapotba. Én tanúsíthatom, hogy az áldozat férjének keze véres volt. Sőt, ami még jobb, kimondta a varázsszavakat: „Öregem, én még most sem tudom elhinni, hogy megütöttem.” Szeretném, ha bejönne hozzám, Ralph – talán holnap reggel, ha megfelel –, és akkor felvehetjük a hivatalos vallomást. De az már csak annyi, hogy kitöltünk egy űrlapot. A lényeget elintéztük itt.
Leydecker kivette a szájából a fogpiszkálót, eltörte, belökte a csatornanyílásba, és megint elővette a kis dobozt. – Kér egyet?
– Köszönöm, nem – mosolyodott el halványan Ralph.
– Nem csodálom. Ocsmány szokás, de igyekszem abbahagyni a dohányzást, ami még ennél is ocsmányabb. Az ilyen Deepneau-féle alakokkal az a helyzet, hogy okosabbak, mint amennyire ez egészséges. Elborulnak, bántanak valakit... aztán visszatáncolnak. Ha az ember, mint maga is, Ralph, röviddel a kirobbanás után találkozik velük, akkor ott állnak hátravetett fejjel, zenét hallgatnak, és igyekeznek visszazökkenni a kerékvágásba.
– Épp így volt – válaszolta Ralph. – Pontosan így.
– Ez egy trükk, amivel okosék szoktak próbálkozni egy ideig – mintha lelkifurdalásuk lenne, borzadnak saját cselekedeteiktől, elhatározzák, hogy megváltoznak. Igen meggyőzőek, elbűvölőek, gyakran szinte lehetetlen belátni a cukormáz alá, ahol olyan ütődöttek, mint a hullott szilva. Még az olyan szélsőséges esetek, mint Ted Bundy, még ők is évekig el tudják adni magukat normálisnak. Szerencse, hogy az összes pszichopata könyv és film ellenére is kevés ilyen Bundy-féle alak szaladgál errefelé.
– Tragédia – sóhajtott mélyet Ralph.
– Az. De nézze a jobbik oldalát: el tudtuk távolítani az asszony közeléből, legalább egy ideig. Vacsoraidőre ki fogják engedni, ha kifizeti a huszonöt dolláros óvadékot, de...
– Huszonöt dollárt? – kérdezte McGovern. Egyszerre látszott döbbentnek és cinikusnak. – Ez minden?
– Ja – bólintott Leydecker. – Azért mondtam neki azt a minősített súlyos testi sértést, mert félelmesen hangzik, de Maine államban a feleségdorgálás csak kihágásnak számít.
– Azért mégis van a törvényben egy ügyes új húzás – mondta Chris Nell, aki ekkor csatlakozott hozzájuk. – Ha Deepneau óvadék ellenében szabadlábra akar kerülni, akkor bele kell egyeznie, hogy semmiféle kapcsolatot nem keres a feleségével, amíg az ügy a bíróság elé nem kerül. Nem jöhet be a házba, nem mehet oda hozzá az utcán, nem hívhatja föl telefonon. Ha nem egyezik bele, irány a börtön.
– Tegyük föl, beleegyezik, aztán mégis idejön? – kérdezte Ralph.
– Akkor sittre vágjuk – válaszolta Nell –, mert az bűncselekmény... vagyis az lehet, ha a kerületi ügyész keménykedni akar. Mindenesetre azok, akik megszegik az otthoni erőszakcselekményekkel kapcsolatos óvadéki előírásokat, általában egy délutánnál hosszabb időt szoktak a dutyiban tölteni.
– És remélhetőleg a házastárs, aki miatt megszegi a feltételeket, még életben lesz, mire a férjet bíróság elé állítják – tette hozzá McGovern.
– Hát egen – bólintott komoran Leydecker. – Ez bizony néha probléma lehet.

3

Ralph hazament, leült, és úgy egy óráig bámulta a tévét, de nem a műsort, csak a dobozt. Egy reklám alatt fölállt, hogy megnézze, van-e hideg kóla a hűtőszekrényben, megtántorodott, és a falnak kellett támaszkodnia, hogy el ne essék. Egész testében remegett, kínosan közel állt hozzá, hogy elhányja magát. Tudta, hogy ez csak késleltetett reakció, de a gyengeség és az émelygés akkor is megijesztette.
Ismét leült, lehajtotta a fejét, behunyta a szemét, és néhány percig mélyeket lélegzett, azután fölállt és kivánszorgott a fürdőszobába. Teletöltötte a kádat meleg vízzel, és addig lubickolt, amíg meg nem hallotta, hogy odabent a nappaliban, a tévében kezdődik az Éjszakai bíróság, az első délutáni vígjáték. Addigra a kádban csaknem dermesztőre hűlt a víz, és Ralph boldog volt, hogy kikelhet belőle. Megtörülközött, tisztába öltözött, és úgy döntött, hogy egy könnyű vacsora egyelőre még a lehetőségek birodalmába tartozik. Leszólt, gondolván, hogy McGovern szívesen csatlakozik hozzá pár falatra, de senki sem válaszolt.
Vizet tett föl, hogy kifőzzön néhány tojást, és onnan a tűzhely mellől fölhívta a derryi kórházat. Hívása egy nőhöz futott be a betegirányítóba, aki megnézte a számítógépen és közölte, hogy igen, igaza van, Helen Deepneau-t fölvették az intézetbe. Állapotáról annyit jegyeztek föl, hogy kielégítő. Nem, fogalma sincs róla, hogy ki vigyáz Mrs. Deepneau kisbabájára; csak annyit tud, hogy a felvételi listán nem szerepel Natalie Deepneau. Nem, Ralph nem látogathatja meg Mrs. Deepneau-t ma este, de nem azért, mintha az orvosok megtiltották volna a látogatást; maga Mrs. Deepneau akarja így.
Vajon miért?, akarta kérdezni Ralph, aztán meggondolta magát. A nő a felvételi irodáról valószínűleg azt válaszolta volna, hogy erről nincs információ a számítógépében, de Ralph úgy vélte, az övében, amelyik ott bújik meg a két nagy tasla füle között, bezzeg vannak róla adatok. Helen azért nem akar látogatókkal találkozni, mert szégyelli magát. Nem azért, mintha ami történt, az az ő hibájából történt volna, de Ralph kételkedett benne, hogy ez a tény változtatna Helen érzelmein. A Harris sugárút lakóinak fele látta, hogyan tántorog, akár egy elgyepált bokszoló, miután a bíró lefújta a meccset; mentőautón szállították a kórházba, és ezért a férje – leányának apja – a felelős. Ralph reménykedett, hogy adnak neki valamit, amivel végigalhatja az éjszakát; volt egy olyan sejtelme, hogy reggelre talán egy kicsit derűsebb színben látja a dolgokat. Isten tudja, ennél borúsabbak már nemigen lehetnek.
A fene egye meg, de szeretném, ha nekem adna valaki valamit, ami segítene átaludni az éjszakát, gondolta.
Akkor eredj, keresd fel dr. Litchfieldet, te idióta, válaszolta azonnal agyának egy másik része.
A nő a betegirányítóból megkérdezte Ralphot, tehet-e érte még valamit. Ralph már épp meg akarta köszönni a segítségét, amikor kattant a vonal.
– Kedves – mondta. – Nagyon kedves. – Ő is letette, fogott egy leveseskanalat, és finoman beleengedte a tojásokat a vízbe. Tíz perccel később, miközben ült és úgy bámult a tányéron ide-oda csúszkáló főtt tojásokra, mintha a világ legnagyobb gyöngyei lennének, megszólalt a telefon. Odatette a vacsoráját az asztalra, és levette a falról a kagylót. – Halló!
Csönd, csupán lélegzés hallatszott.
– Halló! – szólt bele ismét.
Megint csak lélegzés, ezúttal olyan hangosan, mintha elfojtott zokogás lenne, azután ismét kattant a telefon. Ralph letette, aztán csak állt ott és bámulta egy pillanatig, miközben három emelkedő vonal rajzolódott a homlokára.
– Na mi lesz, Helen – mondta. – Hívj föl újra. Kérlek. – Azután visszatért az asztalhoz, leült és eszegetni kezdte szerény agglegény-vacsoráját.

4

Negyedóra múlva éppen a pár piszkos edényt mosogatta, amikor ismét megszólalt a telefon. Ez nem lehet ő, gondolta. Beletörülte a kezét a konyharuhába, amit aztán a vállára csapott, miközben a telefon felé ment. Kizárt, hogy ő legyen. Valószínűleg Lois vagy Bill. De énjének egy része másképp gondolta.
– Szia, Ralph.
– Hello, Helen.
– Pár perce is én voltam. – A hangja rekedt volt, mintha ivott vagy sírt volna, azt pedig Ralph nem tartotta valószínűnek, hogy a kórházban engedélyeznék a piát.
– Sejtettem.
– Hallottam a hangodat és... nem tudtam...
– Semmi baj. Megértem.
– Igen? – Hosszú, könnyes szipogás.
– Igen.
– Jött a nővér, adott egy fájdalomcsillapítót. Jókor jött, tényleg fáj az arcom. De addig nem vettem be, amíg föl nem hívtalak ismét, hogy elmondjam, amit el kell mondanom. A fájdalom komisz dolog, de nagyon jó serkentőszer.
– Semmit sem kell mondanod, Helen. – Félt attól, hogy az asszony mégis elmondja, és félt attól, amit mondhat... attól tartott, hogy rá fog haragudni, mert Edre nem tud.
– De igen. Köszönetet kell mondanom.
Ralph nekidőlt az ajtófélfának, és lehunyta a szemét egy pillanatra. Megkönnyebbült, de nem egészen tudta, mit válaszoljon. Arra készült, hogy a legnyugodtabb hangon, amit ki tud magából kényszeríteni, azt mondja, Sajnálom, ha így érzed, Helen, mert biztos volt benne, hogy az asszony azt fogja kérdezni, miért nem törődött a maga dolgával.
Helen, mintha csak olvasott volna a gondolataiban, és tudatni akarta volna vele, hogy nem akarja becsapni, így folytatta: – Míg jöttünk errefelé, meg még felvétel alatt és az első néhány órában szörnyen dühös voltam rád. Felhívtam Candy Shoemakert, a barátnőmet a Kansas utcából. Idejött, elvitte Natot. Nála lesz ma éjjel. Tudni akarta, mi történt, de nem mondtam el neki. Nem akartam mást, csak hogy itt fekhessek és dühös lehessek rád, amiért fölhívtad a rendőrséget, noha kértelek, hogy ne tedd.
– Helen...
– Hadd fejezzem be, hogy bevehessem a tablettáimat és alhassak egyet, jó?
– Jó.
– Rögtön azután, hogy Candy elvitte a kicsit – hála istennek, Nat nem sírt, nem tudom, mit csináltam volna, ha megteszi –, bejött egy nő. Először arra gondoltam, eltévesztette a kórtermet, mivel sohasem láttam, és amikor végigfutott rajtam a gondolat, hogy talán mégis engem keres, azt mondtam neki, nem kívánok látogatókat fogadni. Rá se hederített. Becsukta az ajtót, fölemelte a szoknyáját, és megláttam a bal combját. Egy vastag forradás húzódott rajta, csaknem a csípőjétől a térdéig.
Azt mondta, Gretchen Tillburynek hívják, a Menedék tanácsadója családi erőszakcselekményeknél, és hogy 1978-ban a férje vágta végig a combját egy konyhakéssel. Azt mondta, ha az alattuk lakó férfi nem tett volna rá szorító kötést, elvérzett volna. Azt válaszoltam, őszintén sajnálom érte, de nem akarok a saját helyzetemről beszélni, amíg nem volt alkalmam átgondolni. – Helen szünetet tartott, azután folytatta. – De ez nem volt igaz. Éppen elég időm volt, hogy átgondoljam a dolgot, mert Ed két évvel ezelőtt ütött meg először, még mielőtt Nattal teherbe estem. Én csak nem akartam szembenézni a dologgal.
– Tudom, hogy van ez – válaszolta Ralph.
– Ez a hölgy... na, szóval, ezeket nyilván oktatják arra, hogy kell másokat lerohanni.
Ralph elmosolyodott. – Gondolom, legalább a fele képzési időben.
– Azt mondta, lehetetlen nem tudomásul venni, hogy benne vagyok a csávában, valamilyen módon tennem kell róla. Azt mondtam, akármit teszek is, nem vagyok köteles tanácskozni vele, mielőtt cselekednék, vagy meghallgatni a marhaságait, csak azért, mert valaha kést vágott bele a férje. Majdnem azt is megmondtam neki, hogy a férje valószínűleg azért tette, mert nem tudta tartani a száját, egyfolytában rágta a máját, nem szállt le róla, most gondold meg! De tényleg nagyon mérges voltam, Ralph. Megsebesültem... zaklatott voltam... szégyenkeztem... ki voltam ütve.
– Azt hiszem, ez elég normális reakció.
– Azt kérdezte, hogy vélekednék magamról – nem Edről, hanem magamról –, ha visszamennék hozzá, és Ed ismét megverne. Azután megkérdezte, mit éreznék, ha visszamennék, és Ed Nattal tenné ugyanezt. Ettől dühbe jöttem. Még most is dühös vagyok. Ed soha egy ujjal nem nyúlt hozzá, és ezt meg is mondtam annak a nőnek. Bólintott, és azt mondta: – Ez nem jelenti azt, hogy nem fog, Helen. Tudom, hogy nem akar erre gondolni, de muszáj. Tegyük föl, igaza van. Tegyük föl, vele sohasem tesz mást, mint meglegyinti a kezét. De azt akarja, hogy a kicsi úgy nőjön fel, hogy mindennap azt kelljen néznie, amint az apja megveri magát! Úgy nőjön fel, hogy mindennap azt látja, amit ma? Ezt akarja? Ez megállított. Mintha falba ütköztem volna. Eszembe jutott, milyen volt Ed, amikor bejött... hogy tudtam rögtön, mikor megláttam, milyen fehér az arca... ahogy a fejét rángatta...
– Akár egy kakas – mormolta Ralph.
– Tessék?
– Semmi. Folytasd.
– Nem tudom, mitől gerjedt be... már rég nem tudom, de azt tudtam, hogy belém fog kötni. Akármit tégy vagy mondjál, semmivel sem tudod leállítani, ha egyszer elért egy bizonyos pontot. Beszaladtam a hálószobába, de megragadott a hajamnál fogva... egy nagy csomót ki is tépett... felsikoltottam... Natalie pedig ott ült az etetőszékében... ott ült, minket bámult... és amikor én sikoltottam, akkor ő is sikoltott...
Helen hangja elcsuklott, zokogni kezdett. Ralph várt, homlokát a konyha és a nappali közti ajtó félfájának támasztotta, és észre se vette, hogy a vállára vetett konyharuha végével törülgeti könnyeit.
– Végül – folytatta Helen, amikor ismét képes volt beszélni – majdnem egy óráig beszélgettem ezzel a nővel. Ezt áldozati tanácsadásnak hívják, és Gretchen ebből él, mit szólsz hozzá?
– Igen – válaszolta Ralph. – Értem. Jó dolog ez, Helen.
– Holnap találkozom vele a Menedékben. Mulatságos, hogy oda fogok menni. Úgy értem, ha nem írtam volna alá azt a petíciót...
– Ha az nem lett volna, akad más.
Az asszony felsóhajtott. – Igen, azt hiszem, ez igaz lehet. Ez igaz. Gretchen mindenesetre azt mondta, hogy én nem tudom megoldani Ed problémáit, de elkezdhetem megoldani a sajátjaimat. – Ismét sírni kezdett, azután mélyet sóhajtott. – Bocsáss meg – annyit sírtam már ma, nem akarok többet sírni. Mondtam neki, hogy én szeretem Edet. Szégyenlem kimondani, még csak nem is vagyok benne biztos, hogy igaz, de igaznak éreztem. Azt mondtam, akarok adni neki még egy lehetőséget. Azt válaszolta, hogy bűnt követek el Natalie-val szemben, ha adok Ednek még egy lehetőséget, és erről eszembe jutott, amint néz ránk a székből, az arca csupa spenót, és majd kibőgi a tüdejét, amíg Ed engem ver. Istenem, hogy gyűlölöm, amikor az ilyesfajták, mint ez a nő, a sarokba szorítják az embert és nem engedik ki.
– Csak segíteni szeretne rajtad.
– Azt is gyűlöltem. Nagyon zavarodott voltam, Ralph. Nyilván nem tudod, de az voltam. – Színtelen kuncogás sodródott végig a vonalon.
– Semmi baj, Helen. Természetes, hogy megzavarodtál.
– Mielőtt elment, beszélt High Ridge-ről. Úgy tűnik, pillanatnyilag ez az a hely, ami nekem való.
– Mi az?
– Olyan átmeneti otthon – egyfolytában azt magyarázta, hogy ház, nem afféle menedék – megvert asszonyok számára. Márpedig úgy sejtem, hivatalosan közéjük tartozom én is. – Ez alkalommal a kuncogás veszedelmesen hasonlított a hüppögéshez. – Magammal vihetem Natot is, ha megyek. Ez a legfőbb vonzereje.
– Hol van ez a ház?
– Vidéken. Valahol Newport felé, azt hiszem.
– Úgy rémlik, hallottam róla.
Hát persze; Ham Davenport mesélte, amikor a nők menhelyéről dumált. Foglalkoznak tanácsadással... bántalmazott asszonyokkal és gyerekekkel... egy menhelyük is van az ilyen nőknek valahol Newporton kívül. A női menedék hirtelen mintha kitöltötte volna az életét. Ed kétségkívül kísérteties dolgokra következtetett volna belőle.
– Ez a Gretchen Tillbury egy drága teremtés – folytatta Helen. – Mielőtt elment, azt mondta, nagyon derék dolog, hogy szeretem Edét – „Ennek így is kell lennie – mondta –, mert a szerelem nem csap, amit kinyitsz-elzársz kedved szerint” –, de jusson eszembe, hogy a szerelmem nem állította meg, hogy még a Natalie iránti szeretete sem állította meg, és akármekkora a szerelmem, az se változtat azon, hogy felelős vagyok a gyerekemért. Én csak feküdtem az ágyban és ezen rágódtam. Azt hiszem, jobban éreztem volna magam, ha fekszem az ágyban és dühös vagyok. Biztosan könnyebb lett volna.
– Igen – helyeselt Ralph –, biztosan az lett volna. Helen, miért nem kapod be a piruládat és hagyod a dolgokat egy időre?
– Feltett szándékom, de előbb köszönetet akartam mondani.
– Tudod, hogy erre semmi szükség.
– Nem tudom – felelte az asszony, és Ralph boldog volt, hogy villanásnyi érzelmet hallott ki a hangjából. Ez azt jelentette, hogy Helen Deepneau még megvan. – Továbbra is haragszom rád, de boldog vagyok, hogy nem hallgattál rám, amikor ki akartam hagyni a rendőrséget. Tudod, ez csak félelemből volt. Félelemből.
– Helen, én... – fojtott volt a hangja, csaknem karcos. Megköszörülte a torkát és újra próbálkozott. – Csak nem akartam, hogy még egyszer bántsanak, ennyi is éppen elég volt. Amikor megpillantottalak, ahogy jössz át a parkolón, az arcod csupa vér, annyira féltem...
– Ne beszéljünk erről. Kérlek. Már annyit sírtam, nem akarok sírni többé.
– Jól van. – Ezerfélét szeretett volna kérdezni Edről, de nyilvánvalóan ez nem az a pillanat, amikor fölteheti a kérdéseit. – Meglátogathatlak holnap?
Helen csak rövid habozás után szólalt meg.
– Inkább ne. Egy kis ideig még ne. Egy csomó dolgot végig kell gondolnom, egy csomó dolgot rendbe kell raknom, és ez nem lesz könnyű. Majd én jelentkezem, Ralph. Rendben?
– Természetesen. Jól van. Mi legyen a házzal?
– Candy férje majd átmegy és bezárja. Odaadtam neki a kulcsaimat. Gretchen Tillbury azt mondta, hogy Ednek nem szabad visszamennie semmiért, még a csekkfüzetéért, még egy váltás fehérneműért sem. Ha valamire szüksége van, odaadja a listát meg a ház kulcsát egy rendőrnek, és az megy el érte. Azt hiszem, Fresh Harborba fog menni. Ott elég hely van a laboratórium munkatársainak. Azok a házacskák... igazán helyesek... – Az a kevés tűz, amit Ralph a hangjában hallott, rég elhamvadt. Helen most csüggedtnek, elveszettnek és nagyon-nagyon fáradtnak tűnt.
– Helen, úgy örülök, hogy fölhívtál. És meg is könnyebbültem, nem viccelek. Most aludj egy kicsit.
– És veled mi van, Ralph? – kérdezte az asszony váratlanul. – Te tudsz aludni mostanában?
Ez a váltás megdöbbentette Ralphot. Olyan őszinte lett, amit más körülmények között nem engedett meg magának. – Valamit... de talán nem annyit, amennyire szükségem lenne. Valószínűleg egyáltalán nem annyit.
– Hát csak vigyázz magadra. Nagyon derekasan viselkedtél ma, akár egy lovag Arthur király udvarából, de azt hiszem, időnként még Sir Lancelotnak is le kellett dőlnie.
Ralphot ez meghatotta és mulattatta is. Egy pillanatra felvillant benne egy nagyon éles kép: Ralph Roberts talpig páncélban, hófehér paripáján, és mellette poniháton hűséges fegyvernöke, Bill McGovern, bőrzekében, vidám panamakalappal.
– Köszönöm, drágám – mondta. – Azt hiszem, ez a legkedvesebb dolog, amit valaha mondtak nekem Johnson elnöksége óta. Aludj jól, rendben?
– Rendben. Te is.
Helen letette a kagylót. Ralph ott állt, egy-két pillanatig elgondolkodva bámulta a telefont, azután ő is letette. Talán lesz egy jó éjszakája. Azután, ami ma történt, igazán megérdemelte. Egy idő után arra gondolt, hogy lemehetne, kiülhetne a verandára, hogy nézze, amint lemegy a nap.

5

McGovern már ott volt, elterpeszkedett kedvenc székében a verandán. Valamit nézett távolabb az utcában, és nem fordult meg rögtön, amikor emeleti lakótársa kilépett. Ralph követte pillantását, és egy kék kistehert látott, amely tőlük fél háztömbnyire parkolt a járda mellett a Harris sugárúton, a Piros Alma felőli oldalon. Nagy fehér betűkkel a DERRYI EGÉSZSÉGÜGYI ELLÁTÓ feliratot festették a hátsó ajtajára.
– Szia, Bill – mondta Ralph, és belevetette magát a saját székébe. Közöttük állt a hintaszék, amelybe mindig Lois Chasse ült, amikor eljött. Enyhe szellő támadt, kellemesen hűtött a délután forrósága után, az üres hintaszék lustán himbálódzott előre-hátra.
– Szia – pillantott fel rá McGovern. Már elfordulóban volt, amikor mondott valamit. – Barátom, nem ártana felvarratni a zacskókat a szemed alatt, különben hamarosan beléjük fogsz botlani. – Ralph feltételezése szerint ezt csípős megjegyzésnek szánta, erről McGovern utcaszerte híres volt, de látta a másik szemében az őszinte aggodalmat.
– Rohadt egy napom volt – mondta. Elmesélte a telefont, kihagyva azokat a részeket, amelyekről tudta, Helen nem a nyilvánosságnak szánta. Bill sohasem tartozott az asszony kedvencei közé.
– Örülök, hogy jobban van – mondta McGovern. – Mondok neked valamit, Ralph: mély hatással voltál rám ma, ahogy végigvonultál az utcán, akár Gary Cooper a Délidő-ben. Lehet, hogy őrültség volt, de nagyon klassz dolog. – Egy pillanatra elhallgatott. – Hogy őszinte legyek, egy kicsit csodáltalak.
Tizenöt percen belül ez volt a második alkalom, hogy valaki hozzá közelálló hősnek nevezte. Kényelmetlenül érezte magát. – Annyira dühös voltam Edre, hogy fel se fogtam, milyen hülyeséget művelek. Hol voltál, Bill? Az előbb kerestelek.
– Kisétáltam a leágazáshoz – felelte McGovern. – Megpróbáltam egy kicsit lehűteni a motort. Fájt a fejem és émelyegtem, amióta Johnny Leydecker meg az a másik elvitték Edét.
Ralph bólintott. – Én is így voltam vele.
– Igazán? – McGovern meglepetten, kicsit kételkedve nézett rá.
– Igazán. – Ralph halványan elmosolyodott.
– Szóval, Faye Chapin ott volt a piknikezőhelyen, ahol az Öreg szivarok szoktak lebzselni forróság idején, és elcsábított egy parti sakkra. Micsoda egy pasas az, Ralph – azt hiszi, Ruy López reinkarnációja, de úgy játszik, mint a nyugdíjasok a kőasztalokon... és sohasem fogja be a száját.
– Azért rendes ipse – mondta nyugodtan Ralph.
McGovern mintha meg sem hallotta volna. – Ott volt az a kísérteties Dorrance Marstellar is – folytatta. – Ha mi öregek vagyunk, akkor az egy kövület. Csak áll ott a kerítésnél, ami a piknikezőhely és a repülőtér között van, egy verseskötettel a kezében, és bámulja, hogy szállnak fel-le a gépek. Mit gondolsz, olvassa is azokat a könyveket, amiket magával hurcol, vagy azok csak afféle kellékek?
– Jó kérdés – mondta Ralph, de azon a szón gondolkodott, amelyet McGovern használt Dorrance-re – kísérteties. Ő nem ezt használta volna, de semmi kétség, az öreg Dor fura egy szivar. Nem volt szenilis (legalábbis Ralph nem hitte, hogy az lenne); az a kevés, amit mondott, sokkal inkább hatott úgy, mint egy kissé ferde agy és némileg megdőlt érzékelés párlata.
Eszébe jutott, hogy Dorrance ott volt tavaly nyáron azon napon, amikor Ed nekirohant a kisteher vezetőjének. Akkor úgy gondolta, hogy Dorrance érkezése a hab a bolondgombás tortán. És Dorrance mondott valami furcsát. Ralph igyekezett felidézni, mi volt az, de nem bírta.
McGovern végignézett az utcán, oda, ahol egy fütyörésző, szürke overallos fiatalember éppen kijött abból a házból, amely előtt az Egészségügyi Ellátó kocsija parkolt. Huszonnégyéves-forma volt, és úgy festett, mint akinek soha életében nem volt szüksége egészségügyi szolgálatra. Kiskocsit tolt, amelyre hosszú, zöld palackot erősítettek.
– Ez az üres – mondta McGovern. – Kihagytad, amikor bevitték a telit.
Egy másik, ugyancsak overallos fiatalember lépett ki a kis ház főbejáratán, amelynek festése szerencsétlen módon kombinálta a sárgát a bugyirózsaszínnel. Egy pillanatig állt a verandán, keze a kilincsen, láthatólag valakivel beszélgetett, aki odabent volt. Azután becsukta az ajtót, és ruganyosan leszaladt a járdához vezető ösvényen. Éppen időben érkezett, hogy segítsen kollégájának beemelni a kocsit és a rászíjazott gázpalackot a kisteher rakterébe.
– Oxigén? – kérdezte Ralph.
McGovern bólintott.
– Mrs. Lochernek?
Újabb bólintás, miközben McGovern az Egészségügyi Ellátó munkatársait figyelte, akik becsapták a kisteher hátsó ajtaját, majd megálltak és halkan beszélgettek a fakuló fényben. – Együtt jártam May Locherrel az elemi felső tagozatába és gimnáziumba. Odakint Cardville-ben, a hősök honában és a tehenek földjén. Csak öten vagyunk már meg az ott érettségizettek közül. Akkoriban csinibabának tartották, a magamfajta fickókról meg azt mondták: „egy kicsit lekvár”. Abban a mulatságosan ódon korban a sivatagra mondták, hogy homokos.
Ralph lesütötte a szemét és kínosan hallgatott. Természetesen évek óta tudta, hogy McGovern homoszexuális, de Bill eddig még sohasem beszélt róla. Nem bánta volna, ha elteszi egy másik napra... lehetőleg olyanra, amikor Ralph nem érzi úgy, hogy agyának egy részébe libaszart tömtek.
– Mindez ezer éve volt – folytatta McGovern. – Minket kettőnket pedig a Harris sugárútra vetett ki az ár.
– Ugye tüdőtágulása van? Rémlik, hogy ilyesmit hallottam.
– Ja. Olyasfajta betegség, ami sokáig tart. Megöregedni igazán nem jó dolog langyosoknak, mi?
– Egyáltalán nem – válaszolta Ralph, azután a gondolatai hirtelen erővel hazahúzták. Carolynra gondolt, arra, hogy mennyire félt, amikor nedves tornacipővel cuppogva belépett a lakásba, és ott látta, hogyan hever, félig a konyhában... pontosan ott, ahol ő maga állt, mikor Helennel beszélgettek. Ed Deepneau-val szembeszállni gyerekjáték volt ahhoz a félelemhez képest, amit abban a pillanatban érzett, amikor bizonyos volt benne, hogy Carolyn halott.
– Emlékszem, volt, hogy csak kéthetente hoztak neki oxigént – mondta McGovern. – Most minden hétfő és csütörtök este hozzák, óramű pontossággal. Átmegyek és meglátogatom, amikor tehetem. Néha felolvasok neki – a legunalmasabb női magazinokat, amiket el tudsz képzelni –, és néha csak ülünk és beszélgetünk. Azt mondta, úgy érzi, mintha algával lenne tele a tüdeje. Már nem húzza sokáig. Egy napon majd jönnek, és nem az üres gázpalackot teszik be a kocsiba, hanem Mayt. Elviszik a kórházba és vége.
– Cigarettázott? – kérdezte Ralph.
McGovern tekintete olyan idegen volt a sovány, szelíd arcától, hogy Ralph csak néhány másodperc múlva ismerte föl benne a megvetést. – May Perrault egyetlen cigarettát el nem szívott soha életében. Annak a húsz évnek az árát fizeti meg, amit egy corinnai festődében töltött, meg annak a húsznak, amikor osztályozó volt egy másikban. Gyapot és nejlon az, ami akadályozza a lélegzését, nem pedig moszat.
A két ifjú az Egészségügyi Ellátótól beszállt a kocsiba és elhajtott.
– Maine az Appalache-hegység északkeleti vége, Ralph – sokan nincsenek vele tisztában, de azért igaz –, és May egy appalache-i betegségben haldoklik. Az orvosok textiltüdőnek hívják.
– Elég szégyen. Gondolom, közel áll hozzád.
McGovern szomorúan fölnevetett. – Dehogy. Azért látogatom, mert történetesen az utolsó látható darabja elpocsékolt ifjúságomnak. Néha fölolvasok neki, és mindig magamba erőltetek egy-két száraz, öreg zabliszt kekszet, de csak ennyi. Biztosítlak róla, aggodalmam szilárdan önző alapokon áll.
Szilárdan önző, gondolta Ralph. Micsoda különös mondat. Micsoda valódi McGovern-féle mondat.
– Ne is törődj Mayjel – mondta McGovern. – Egyetlen kérdés zeng Amerika ajakán, hogy mi lesz veled, Ralph. A whisky nem használt, igaz?
– Nem – válaszolta ő. – Tartok tőle, hogy nem.
– Pedig tenned kell valamit a szemed alatti zacskókkal, különben sohasem férkőzhetsz a szép Lois kegyeibe. – Tanulmányozta Ralph arcát, hogy mit szól ehhez a megjegyzéshez, és felsóhajtott. – Nem volt valami vicces, ugye?
– Egyáltalán nem. Hosszú volt a mai nap.
– Bocsáss meg.
– Semmi baj.
Bajtársias csöndben ültek egy darabig, és nézték a járókelőket azon a szakaszon, ami az övék volt a Harris sugárútból. Három kislány ugróiskolázott a Piros Alma parkolójában az utca túloldalán. Mrs. Perrine ott állt a közelükben, egyenesen, akár egy őr, és figyelte őket. Elment egy fiú, fején fordítva feltett Red Sox feliratú sapkával, és a walkmanjából áradó zene ritmusára rázta magát. Két gyerek műanyag korongot dobált egymásnak Lois háza előtt. Egy kutya ugatott. Valahol egy asszony azt kiabálta, hogy Sam fogja a húgát és jöjjenek haza. A szokásos utcai szerenád volt, nem több, nem kevesebb, de Ralphnak különös módon hamisnak tűnt. Talán gazért, mert olyan sokszor látta az utcát üresen mostanában.
Odafordult McGovernhez. – Tudod, mi volt az első, ami eszembe jutott, mikor megpillantottalak a Piros Alma parkolójában ma délután? Mindaközben, ami történt?
McGovern megrázta a fejét.
– Azon tűnődtem, hol a csudában van a kalapod. A panamakalap. Nagyon furcsa voltál nélküle. Majdhogynem mintha meztelen lettél volna. Na, ki vele – hová tetted a tökfödődet, fiam?
McGovern megérintette a feje búbját, ahol vékony szálú fehér csecsemőhajának megmaradt pászmái gondosan keresztbe voltak fésülve rózsaszín koponyáján.
– Nem tudom – válaszolta. – Ma reggel veszett el. Majdnem mindig eszembe jut, hogy odadobjam az ajtó melletti asztalra, amikor bejövök, de most nem volt ott. Gondolom, most az egyszer valahová máshová tettem, és pontosan ez a hely siklott ki az agyamból. Még néhány év, és alsónadrágban fogok mászkálni, mert nem emlékszem majd, hová tettem a nadrágomat. Ez is hozzátartozik az öregedés fenomenális élményéhez, mi, Ralph?
Ő mosolyogva bólintott, és közben arra gondolt, hogy minden koros ismerőse közül – és ismert legalább három tucatot parkbeli sétákról, afféle jó napot-jó napot alapon – Bill McGovern panaszkodik a legtöbbet az évek múlásán. Úgy tekintett elveszett ifjúságára és imént eltávozott középkorúságára, mint egy tábornok azokra a katonákra, akik dezertáltak egy nagy csata előtt. De nem mondta ki hangosan. Mindenkinek megvannak a maga bogarai; az öregedés körüli színpadiasan beteges hűhó csak egyike McGovern bogarainak.
– Valami vicceset mondtam? – kérdezte McGovern.
– Tessék?
– Mosolyogtál, így hát azt gondoltam, biztosan valami vicceset mondtam. – Kicsit túl érzékenynek tűnt, főleg olyan emberhez képest, aki élvezettel ugratja emeleti lakótársát az utcabeli csinos özveggyel, de Ralph emlékeztette magát, hogy ez a nap McGovernnek is hosszú volt.
– Egyáltalán nem rád gondoltam – mondta. – Hanem arra, hogy Carolyn pontosan ugyanezt mondogatta: hogy az öregség olyan, mint a pocsék édesség egy igazán finom ebéd után.
Ez legalább csak félig volt hazugság. Carolyn tényleg mondott ilyeneket, de ő ezt arra az agydaganatra mondta, amely megölte, nem pedig a hajlott korra. Mindenesetre belőle nem lett öregasszony, mindössze hatvannégy volt, amikor meghalt, és életének utolsó hat-nyolc hetét leszámítva, állítása szerint feleannyinak érezte magát.
Szemközt az ugróiskolázó három kislány kijött a járda szélére, szétnéztek mindkét irányba, nincs-e forgalom, azután megfogták egymás kezét, és kacagva keresztülfutottak az úttesten. Ralphnak egy pillanatra úgy tűnt, mintha szürke izzás venné körül őket, dicsfény, amely úgy világította meg arcukat, homlokukat, nevető szemüket, mint holmi idegenszerű, megtisztító Szent Elmo tüze. Kissé riadtan hunyta le a szemét, majd megint kinyitotta. A három lány köré képzelt szürke fényburok eltűnt, ami nagy megkönnyebbülés, de azért muszáj aludnia egy keveset. Muszáj.
– Ralph! – McGovern hangja mintha a veranda távolabbi zugából jött volna, noha el se mozdult a helyéről. – Jól vagy?
– Hát persze – válaszolta ő. – Csak Edre meg Helenre gondoltam. Bill, van valami fogalmad arról, hogy mitől golyózott be?
McGovern határozottan megrázta a fejét.
– Abszolúte semmi – felelte. – És noha időről időre láttam véraláfutásokat Helenen, mindig elhittem a történeteket, amelyekkel megmagyarázta. Nem szeretem különösen könnyen átejthető alaknak tartani magamat, de e téren talán felül kell vizsgálnom nézeteimet.
– Mit gondolsz, mi lesz velük? Van valami ötleted? McGovern felsóhajtott, és ujjai hegyével megtapogatta a feje búbját, öntudatlanul keresve a hiányzó panamakalapot.
– Ismersz, Ralph – megrögzött cinikus vagyok. Azt hiszem, nagyon ritka, hogy a szokásos emberi konfliktusok úgy oldódjanak meg, ahogy a tévében szoktak. A valóságban állandóan visszatérnek, egyre kisebb köröket írnak le, míg végül eltűnnek. Illetve talán nem is eltűnnek, hanem fölszáradnak, mint sárfoltok a napon. – Elhallgatott, azután hozzátette: – És a legtöbb ugyanolyan mocskos üledéket hagy maga után.
– Jézusom! – mondta Ralph. – Ez aztán a cinizmus.
McGovern vállat vont.
– A legtöbb nyugalmazott tanár cinikus, Ralph. Látjuk őket bejönni, olyan fiatalok, olyan erősek, annyira meg vannak győződve róla, hogy mások lesznek, aztán látjuk őket, amint megcsinálják a saját balhéikat, és ott tapicskolnak bennük, éppen úgy, ahogy a szüleik, a nagyszüleik. Szerintem Helen vissza fog menni hozzá, Ed egy darabig rendesen fog viselkedni, azután ismét összeveri, az asszony meg megint otthagyja. Olyan ez, mint azok az érzelgős country-western dalok Nicky Kifőzdéjének wurlitzerében. Vannak, akik hosszú-hosszú ideig hallgatják ezeket a dalokat, mielőtt úgy döntenének, hogy nem akarják hallani többé. De Helen okos fiatal teremtés. Úgy gondolom, neki már csak egy strófára van szüksége.
– Az az egy strófa lehet életében az utolsó – szólt halkan Ralph. – Nem holmi részeg férjről beszélünk, aki péntek este hazamegy és megveri a feleségét, mert elpókerezte az egész fizetését, és az asszony balhézni mert miatta.
– Tudom – felelte McGovern –, de a véleményemet kérdezted, én pedig elmondtam. Azt hiszem, Helennek kell még egy forduló, mielőtt ráveszi magát, hogy kiszálljon. És még akkor is képesek lesznek egymásnak ugrani. Ez egy meglehetősen kicsi város. – Elhallgatott, végigpillantott az utcán. – Oda nézz! – mondta, és fölvonta a bal szemöldökét. – A mi Loisunk. Ahogy itt jár-kél, szép, mint a csillagtüzes éjszaka.
Ralph türelmetlen pillantást vetett rá, amit McGovern vagy nem látott, vagy úgy tett, mintha nem látna. Fölállt, ismét megtapogatta ujjai hegyével azt a helyet, ahonnét hiányzott a panamakalap, azután lement a lépcsőn a járdára Lois elé.
– Lois! – kiáltott McGovern. Fél térdre ereszkedett, karját színpadiasan széttárta. – Egyesítsük éltünket a szerelem csillagos kötelékével! Kössed sorsodat az enyémhez, hadd repítelek messzi tájakra érzeményeim arany kocsiján!
– Jó ég! Mézeshetekről beszélsz vagy csak egy éjszakáról van szó? – kérdezte Lois bizonytalan mosollyal.
Ralph megbökte McGovern hátát. – Kelj föl, bolond – mondta, és átvette Loistól a kis csomagot. Belenézett, és három doboz sört látott benne.
McGovern feltápászkodott.
– Bocsáss meg, Lois – mondta. – Csak a nyári szürkület és szépséged kombinációja szédített meg. Más szóval, átmeneti elmezavar a mentségem.
Lois rámosolygott, azután odafordult Ralphhoz.
– Hallottam, mi történt – mondta –, és siettem, ahogy tudtam. Egész délután Ludlow-ban voltam, filléres pókért játszottam a lányokkal. – Ralphnak nem kellett McGovernre néznie, hogy tudja, a bal szemöldök – az, amelyik azt mondja: Póker a lányokkal! Milyen csodálatosan, tökéletesen illik a mi Loisunkhoz! – a lehető legmagasabbra emelkedik. – Helen jól van?
– Igen – válaszolta Ralph. – Na, hát nem egészen jól – éjszakára bent tartják a kórházban –, de nincs veszély.
– És a kicsi?
– Semmi baja. Helen egyik barátnőjénél van.
– Hát, fiúk, akkor menjünk föl a verandára, és meséljetek. – Egyik karját McGovernébe öltötte, a másikat Ralphéba, és fölsétált velük az ösvényen. Így mentek föl a lépcsőn is, mint két agg muskétás, oltalmazva a hölgyet, kinek szívéért ifjúkoruk óta küzdenek. Ahogy Lois leült hintaszékébe, kigyúltak a Harris sugárút lámpái, és mint két gyöngysor, úgy ragyogtak a ködben.

6

Ralph akkor este rögtön elaludt, ahogy letette a fejét a párnára, és pénteken hajnali fél négykor tökéletesen éberen serkent föl. Tüstént tudta, hogy nem alhat vissza; annyit tehet, hogy odaballag a nappali hintaszékéhez.
Azért mindenesetre még hevert egy darabig, és a sötétbe bámulva igyekezett visszaemlékezni, mit álmodott. Nem bírt. Csak arra emlékezett, hogy szerepelt benne Ed... meg Helen... és Rosalie, a kutya, amely néha az újságkihordó Pete fölbukkanása előtt föl-alá sántikált a Harris sugárúton.
Dorrance is szerepelt benne. Őt el ne felejtsd.
Igen, pontosan. És mint amikor kulcsot fordítanak el a zárban, úgy jutott hirtelen eszébe Ralphnak a furcsaság, amit Dorrance mondott tavaly, amikor Ed és a nehézsúlyú sofőr egymásnak estek... amire előző este Ralph nem tudott visszaemlékezni. Ő Edét fogta vissza, oda akarta nyomni a kocsi összegyűrődött motorházának, míg magához nem tér, és Dorrance azt mondta,
(Én nem)
hogy Ralphnak nem kéne hozzáérnie.
– Azt mondta, nem látja a kezemet – motyogta Ralph, miközben kilépett az ágyból. – Ez az.
Még ücsörgött egy kis ideig, lehorgasztott fejjel, haja szilajon ágaskodott a tarkóján, összekulcsolt kezét lazán lógatva a két combja között. Végül belebújt a papucsába, és átcsoszogott a nappaliba. Itt volt az ideje, hogy elkezdje várni, amíg fölkel a nap.

4. FEJEZET

1

Noha a cinikusok mondókája sokkal hihetőbb, mint a bolondos derűlátóké, Ralph tapasztalatai szerint ők is legalább annyiszor tévednek, ha nem többször, és örömmel látta, hogy McGovern tévedett Helen Deepneau-val kapcsolatban, akinek egy strófa is elég volt a „Tört szívű, tört orrú blues”-ból.
A rá következő hét szerdáján, épp amikor Ralph úgy döntött, megkeresi azt a nőt, akiről a kórházban fekvő Helen mesélt (Tillbury a neve – Gretchen Tillbury), és megpróbálja megtudni, jól van-e Helen, levelet kapott tőle. Feladónak annyit írtak rá, hogy Helen és Nat, High Ridge – de ez is elég volt ahhoz, hogy Ralph rettenetesen megkönnyebbüljön. Letelepedett a verandán, leszakította a boríték végét és kirázta belőle a két vonalas lapot, amelyet Helen írt tele dőlt betűivel.

KEDVES RALPH (így kezdődött a levél), feltételezem, mostanra eldöntötted, hogy mégiscsak haragszom rád, pedig ez egyáltalán nem így van. Csak arról van szó, hogy az első napokban sem telefonon, sem levélben nem szabad érintkezni senkivel. Ez hozzátartozik a házirendhez. Nagyon tetszik ez a hely, Natnak úgyszintén, ami természetes is, mert van itt legalább hat vele korú gyerek, akikkel együtt mászkálhat. Ami engem illet, több olyan nőt találtam itt, akik tapasztalatból tudják, min mentem keresztül, mint valaha hittem volna. Úgy értem, nézi az ember a tévét – Oprah beszélget nőkkel, akik szeretik azokat a férfiakat, akik szeretik ronggyá verni őket –, de amikor veled történik ugyanez, akkor akaratlanul is úgy érzed, hogy ilyen még soha, senki mással nem esett meg, ez valami vadonatúj a teremtésben. A megkönnyebbülés, amit akkor éreztem, amikor megtudtam, hogy ez nem igaz, a legjobb dolog, ami nagyon hosszú ideje történt velem...

Beszámolt a mindennapi házimunkákról, amelyeket rábíztak – dolgozott a kertben, segített átfesteni egy szerszámoskamrát, ecetes vízzel lemosta a zsalukat –, meg a járni tanuló Nat kalandjairól. A levél hátralevő része a történtekről szólt, és hogy mit szándékozik tenni. Ralph itt érezte meg először igazán, micsoda érzelmi vihar tombolhat Helenben, mennyire félhet a jövőtől, de mindezt ellensúlyozta valami fantasztikus elszántság, hogy azt teszi, ami jó Natnak... és neki is. Úgy látszott, Helen csak most fedezi föl, hogy neki is joga van ahhoz, ami jó. Ralph boldog volt, hogy a fiatalasszony rájött, de szomorú is, ha a sötét időkre gondolt, amelyeken át kellett vergődnie, hogy ezt az egyszerű igazságot meglássa.

Elválok tőle (írta Helen). Agyam egyik fele (amelyiknek olyan a hangja, mint az anyámnak) majdnem bömböl, amikor ezt ilyen nyersen kimondom, de belefáradtam, hogy tovább bolondítsam magamat. Van itt egy csomó terápia, az a fajta, amikor az emberek körben ülnek és egy óra alatt négy csomag papír zsebkendőt használnak el, de láthatólag mindennek az a célja, hogy meglássuk az egyszerű tényeket. Esetemben az az egyszerű tény, hogy a férfi, akihez feleségül mentem, átadta a helyét egy veszedelmes paranoiásnak. Az, hogy néha tud szeretetreméltóan, kedvesen is viselkedni, nem szempont, csupán zavaró tényező. Észben kell tartanom, hogy az az ember, aki egykor maga szedte nekem a virágot, mostanában néha ott ül a verandán és beszélget valakivel, aki nincs is ott, és akit úgy hív, hogy „a kis kopasz doktor”. Szép, mi? Van is valami elképzelésem, Ralph, hogy hogyan kezdődött, és majd el is mondom, amikor találkozunk, ha tényleg hallani akarod.
Szeptember közepén vissza kellene mennem a Harris sugarúira (egy kis időre mindenképpen), hogy munkát keressek... de erről most ne többet, mert az egész téma halálra rémít! Kaptam egy lapot Edtől – csak néhány sor, de mindegy –, azt írja, hogy a Hawkings Laboratórium egyik bungalójában lakik a Fresh Harbor-i telephelyen, és a kezességi megállapodás záradékában kötelezték, hogy ne érintkezzék velem. Azt mondja, nagyon bán mindent, de én nem érzem úgy, mintha tényleg ez lenne az igazság. Nem mintha könnyfoltos levelet várnék tőle, vagy egy csomagot, benne a fülével, de... Nem is tudom. Olyan, mintha egyáltalán nem bocsánatot akarna kérni, csak a róla készülő feljegyzés miatt írna. Van ennek valami értelme? Mellékelt egy csekket is hétszázötven dollárról, ami, úgy látszik, azt jelenti, hogy tudja a kötelességét. Ez jó, de azt hiszem, boldogabb lennék, ha azt hallanám, hogy segítséget keres lelki problémái megoldásához. Erre kellene ítélni: tizennyolc hónap kemény kezelésre. Ezt elmondtam a csoportban is, és többen nevettek, azt hitték, hogy viccelek. Pedig nem vicceltem.
Néha szörnyű képeket látok magam előtt, amikor megpróbálok a jövőre gondolni. Látom magam, amint a sorban állok a Mannánál ingyen kosztért, vagy megyek be a Harmadik utcába a hajléktalanok menhelyére, karomon a plédbe csomagolt Nattal. Amikor ilyesmire gondolok, reszketni kezdek, és néha sírok. Tudom, hogy ostobaság; diplomás könyvtáros vagyok, az isten szerelmére, de akkor se tehetek róla. És tudod, mi tartja bennem a lelket, amikor ezek a csúnya képek üldöznek? Az, amit azután mondtál, hogy bevittél a Piros Alma pultja mögé és leültettél. Azt mondtad, sok barátom van a környéken, és majd ők átsegítenek a bajokon. Azt tudom, hogy van legalább egy barátom. Egy igazi barátom.

Az aláírás az volt, hogy Puszi, Helen.
Ralph kitörölte a könnyeket a szeme sarkából – mostanában elég könnyen ment nála a sírás, valószínűleg azért, mert olyan nyomorultul fáradt volt –, és elolvasta az utóiratot is, amelyet az asszony a levél aljára meg a jobb oldali margóra firkált:

Szeretném, ha eljönnél és meglátogatnál, de a férfiak itt „nemkívánatosak”, hogy milyen okból, azt bizonyára megérted. Sőt még azt is elvárják, hogy eltitkoljam a pontos címet! H.

Ralph csak ült néhány percig, ölében Helen levelével, és kibámult a Harris sugarúira. Augusztus utolsó napja volt, még nyári nap, de a nyárfalevelek már ezüstösen csillogtak, amikor a szél megsimogatta őket, a levegőben pedig érzett egy leheletnyi hűvösség. A Piros Alma ajtaján megjelent a tábla: MINDENFAJTA TANSZER KAPHATÓ! ELŐSZÖR ITT KERESSE! Valahol, túl Newport határán, egy tágas öreg tanyaházban ronccsá vert asszonyok próbálják megint összerakni az életüket, és Helen Deepneau a zsalukat mossa, készülődve egy újabb hosszú télre.
Gondosan visszacsúsztatta a levelet a borítékba, és megpróbált visszaemlékezni, hogy Ed és Helen mióta házasok. Úgy vélte, hat-hét éve. Carolyn biztosan tudná. Mennyi bátorság kell ahhoz, hogy beindítsd a traktorodat és beszántsd a terményt, amit hat-hét évig nevelgettél?, kérdezte magától. Mennyi bátorság kell ahhoz, hogy nekiláss és csináld, miután hat-hét évig máson se törted a fejed, mint hogy miként készítsd elő a talajt, mikor palántázz, hogyan öntözz és mikor takaríts be? Mennyi kell, hogy csak annyit mondj: „Abba kell hagynom a borsót, nekem ez nem jó, okosabban teszem, ha gabonát vagy babot ültetek.”
– Sok – mondta, kitörölve ismét egy könnycseppet a szeme sarkából. – Fenemód sok, az a véleményem.
Hirtelen nagyon szerette volna látni Helent, hogy elismételhesse neki, amire az asszony olyan jól emlékezett, ő pedig alig: – Majd szépen túl fogsz jutni rajta. Egy csomó barátod van a környéken.
– Erre mérget vehetsz – mondta Ralph. Nagy kő esett le a szívéről, hogy hallott Helenről. Felállt, a levelet a farzsebébe tette, és elindult a Harris sugárúton, a leágazás melletti piknikező felé. Ha szerencséje van, ott találja Faye Chapint vagy Don Veazie-t, és sakkozhatnak egy kicsit.

2

A megkönnyebbülés, hogy hallott Helenről, semmit sem enyhített álmatlanságán; továbbra is korán ébredt és a Munka napján már hajnali háromnegyed háromkor kipattant a szeme. Szeptember tizedikén, azon a napon, amikor Ed Deepneau-t ismét letartóztatták, ezúttal tizenöt másikkal együtt, Ralph átlagos éjszakai alvása alig három órára zsugorodott. Kezdte magát úgy érezni, mintha egy tárgylemezen lenne, mikroszkóp alatt. Csak egy magányos egysejtű, az vagyok én, gondolta, ahogy ott ült füles karosszékében, kibámult a Harris sugarúira, és azt kívánta, bár tudna nevetni.
Listája a holtbiztos, csődöt sohase mondó népi gyógymódokról tovább bővült, és többször is eszébe jutott, hogy mulatságos könyvecskét írhatna a témáról... ha valaha is eleget alhatna ahhoz, hogy ismét képes legyen a rendezett gondolkodásra. Ezen a nyárutón elég gondot okozott neki az is, hogy reggelente mindkét lábára egyforma zoknit vegyen föl, és agya állandóan visszatért ahhoz a sziszifuszi erőlködéshez, amellyel levesporos zacskót keresett a konyhaszekrényben azon a napon, amikor Helent összeverték. Ilyen mélyre nem süllyedt, mert legalább valamennyit minden éjjel képes volt aludni, de rettenetesen félt, hogy ismét odáig juthat – és talán még tovább is –, ha a dolgok nem javulnak. Voltak időszakok (rendszerint a füles karosszékben ülve, hajnali fél öt tájban), amikor megesküdött volna, hogy valóban érzi, amint ürül az agya.
A csodaszerek a fenségestől a nevetségesig terjedtek. Az előbbire egy színes brosúra volt a legjobb példa, amely a St. Paulban székelő Minnesotai Alváskutató Intézet csodáit reklámozta, az utóbbira a Varázsszem, egy minden célra használható amulett, amelyet a National Enquirer vagy Belső Látás-féle, áruházban kapható bulvárlapok hirdettek. Sue, a Piros Alma pultoslánya vásárolt egyet, és meg is ajándékozta vele Ralphot egy délután. Ralph lenézett az előző életét vélhetőleg pókerzsetonként leélt medálról visszabámuló, gyatrán festett kék szemre, és érezte, miként bugyborog benne a vad hahota. Valahogy sikerült elfojtania addig, amíg emeleti lakásának biztonságába ért az utca túloldalán, és ezért nagyon hálás volt. Az ünnepélyesség, amellyel Sue odanyújtotta – és a drágának tűnő aranylánc, amelyet átfűzött a szem fölötti lyukon –, arról árulkodott, hogy jókora summába kerülhetett. Sue valami áhítatfélével nézte Ralphot, amióta ők ketten segítő kezet nyújtottak Helennek. Ralph feszengett miatta, de fogalma sem volt, mit tehetne ellene. Mellesleg úgy vélte, a medál viselése nem árthat, így legalább a lány láthatja a körvonalait az inge alatt. Ettől azonban nem aludt többet.
Miután megtette vallomását Deepneau-ék házi viadalával kapcsolatban, John Leydecker nyomozó hátratolta a székét, összefonta ujjait meglehetősen vaskos tarkóján, és közölte: McGovern mesélte, hogy Ralph álmatlanságban szenved. Ralph elismerte, hogy ez így van. Leydecker bólintott, ismét előregurult a székkel, rácsapta tenyerét az íróasztala nagy területét beborító papírkupacra, és komolyan ránézett.
– Lépes méz – mondta. Hangszíne McGovernére emlékeztette, amikor azt mondta Ralphnak, hogy a whisky a megoldás, és Ralph is csaknem pontosan ugyanazt válaszolta.
– Tessék?
– Az öregapám esküdött rá – folytatta Leydecker. – Kis darab lépes méz, közvetlenül lefekvés előtt. Szívja ki a mézet, és rágja meg egy kicsit a viaszt – mintha rágógumi lenne –, azután köpje ki. A méhek kiválasztanak valamilyen nyugtatót is, amikor mézet csinálnak. Próbálja ki.
– Ne vicceljen – felelte Ralph, aki egyszerre gondolta, hogy ez vegytiszta hülyeség, és azt is, hogy minden szava igaz. – Mit képzel, honnan szedhet az ember manapság lépes mézet?
– A Nutrából. Az egy biotermékbolt a bevásárlóutcában. Próbálja meg. Mához egy hétre megszabadul a gondjaitól.
Ralph élvezte a kísérletet – a lépes méz olyan áthatóan édes volt, hogy valósággal átitatta egész lényét –, az első adag után mégis hajnali három óra tízkor, a második után három nyolckor, a harmadik után három hétkor ébredt. Ekkor elfogyott a kis darab lépes méz, amit vásárolt, és ismét elment a Nutrába, hogy vegyen egy másikat. Altatónak lehet nulla, de nyalánkságnak pazar. Bárcsak hamarabb felfedezte volna!
Megpróbált meleg lábfürdőt venni. Lois katalógusból rendelt neki valami Általános Zselés Priznicet – a nyakra kellett tekerni, állítólag jót tesz az ízületi gyulladásnak, de segít az elalvásban is (Ralphnak ez sem segített, és épp csak kezdődő, nagyon enyhe gyulladása volt). Majd mikor véletlenül összefutott Trigger Vachonnal Nicky Kifőzdéjének pultjánál, megpróbálkozott a kamillateával. – A kamilla remek – állította Trig. – Prímán fogsz szundizni tőle, Ralphie. – És ő aludt is... egészen hajnali három előtt két percig.
Ezek voltak a népi és homeopatikus gyógymódok, amelyekkel próbálkozott. Olyanokat meg sem kísérelt, mint a megavitamin-csomag, amely sokkal többe került, mint amennyit megengedhetett magának állandó jövedelméből; az Almodónak nevezett jógaállás (ahogy a postás elmondta, egészen úgy hangzott, mint a legegyszerűbb módszer, amellyel az ember saját szemével láthatja az aranyerét), vagy a marihuána. Ralph ez utóbbit nagyon alaposan megfontolta, mielőtt úgy döntött volna, hogy nem más, mint a whisky, a lépes méz és a kamillatea törvénytelen változata. Mellesleg, ha McGovern neszét veszi, hogy ő füvet szív, akkor sose lesz vége a kárpálásának.
Mindeme kísérletek közben egy hang az agyában állandóan azt firtatta, tényleg lemegy-e a gőteszem és varangynyelv szintjéig, mielőtt föladná és orvoshoz fordulna. A hang nem annyira bíráló volt, mint őszintén kíváncsi. Maga Ralph is kíváncsi volt.
Szeptember 10-én, amikor az Élet Barátai első tüntetésüket tartották a Menedéknél, Ralph elhatározta, hogy megpróbálkozik valamivel a gyógyszertárból... de nem a belvárosi Rexallból, ahol Carolyn receptjeit váltotta be. Ott ismerik, jól ismerik, és nem akarta, hogy Paul Durgin, a Rexall gyógyszerésze lássa, amint altatót vásárol. Valószínűleg hülyeség volt – mintha a város másik végébe menne valaki kotonért –, de akkor is ezt érezte. Még sohasem járt a Rite Aidben, a Strawford park túloldalán, így hát úgy döntött, odamegy. És ha a gőteszem és varangynyelv gyógyszertári változata se válik be, akkor tényleg el kell mennie az orvoshoz.
Igazán, Ralph? Tényleg így gondolod?
– Tényleg – mondta hangosan, miközben lassan baktatott lefelé a Harris sugárúton a szeptemberi ragyogó napfényben. – Kutya legyek, ha ezt még sokáig bírom.
Kemény szavak, Ralph, felelte kétkedően a hang.
A parknál ott állt Bill McGovern és Lois Chasse. Láthatólag izgatottan beszélgettek. Bill fölnézett, észrevette Ralphot és intett, jöjjön közelebb. Ralph odament. Nem tetszett neki az arcuk: McGovern fénylő szemű érdeklődése, Lois rosszkedve és aggodalma.
– Hallottad, mi történt a kórháznál? – kérdezte Lois, amikor Ralph csatlakozott hozzájuk.
– Nem a kórháznál – kötözködött McGovern. – Tüntetés volt – egyébként ők is annak nevezték –, és a Menedéknél volt, a kórház mögött. Lecsuktak egy csomó embert, úgy hat és húsz között, egyelőre senki se tudja, hányat.
– Ed Deepneau az egyik! – vágott közbe sietve Lois, és McGovern undorral nézett rá. Nyilvánvalóan azt hitte, hogy ezt az újságot neki kell feltálalnia.
– Ed? – hökkent meg Ralph. – Ed Fresh Harborban van!
– Tévedés – felelte McGovern. Viharvert barna puhakalapja, amit aznap viselt, némileg kackiás külsőt kölcsönzött neki; olyan volt, mint egy újságíró a negyvenes évek valamelyik krimijéből. Ralph azon tűnődött, vajon még most sem került elő a panamakalap, vagy egyszerűen megérkezett az ősz. – Ma megint ott rostokolhat festői városi fogdánkban.
– Mi történt pontosan?
Ezt senki sem tudta. Mostanáig a történet alig volt több pletykánál, amely náthajárványként terjedt a parkban, mivel ebben a városrészben különös érdeklődésre tarthatott számot Ed Deepneau neve. Marie Callan azt mondta Loisnak, hogy kődobálás is volt, ezért tartóztatták le a tüntetőket. Stan Eberly szerint, aki röviddel azelőtt mesélte el a történetet McGovernnek, hogy az összefutott Loisszal, valaki – lehet, hogy Ed, de éppúgy lehetett bárki más – gázzal lefújt néhány orvost a Menedék és a kórház hátsó bejárata közötti járdán. Ez a járda közterületnek számított, és kedvenc helye volt az abortuszellenes tüntetőknek a hét év alatt, amióta a Menedékben kérésre terhességmegszakítást végeztek.
A történet két változata annyira bizonytalan és ellentmondásos volt, hogy Ralph úgy érezte, az a legvalószínűbb, hogy egyik sem igaz, talán csak néhány túllihegő volt ott, akiket birtokháborításért vagy valami ilyesmiért tartóztattak le. Így szokott ez történni a Derry-féle helyeken; a történetek, míg szájról szájra járnak, fölfúvódnak, akár a strandlabda.
Mégsem tudott szabadulni az érzéstől, hogy ez alkalommal sokkal komolyabb dologról lehet szó, főleg, mert Bill változatában és Loiséban is szerepelt Ed Deepneau, és Ed nem a szokásos abortuszellenes tüntető. Végül is ő volt az a pasas, aki kitépett egy csomót a felesége hajából, átrendezte a fogsorát és eltörte az arccsontját, csak azért, mert meglátta a nevét egy petíción, amelyben a Menedékről volt szó. Ő az a fickó, aki őszintén meg volt róla győződve, hogy valaki, aki Bíbor Királynak nevezi magát – príma név egy fogd-ahol-éred birkózónak, gondolta Ralph –, itt ólálkodik Derryben, és udvaroncai zárt teherautókon fuvarozzák el a városból meg nem született áldozataikat (plusz néhány kisteheren, amikor is GYOMIRTÓ feliratú hordókba szokták gyömöszölni a magzatokat). Nem, Ralphnak volt egy olyan érzése, hogy ha Ed ott volt, akkor nem csupán annyi történt, hogy valakit véletlenül fejbe vertek egy transzparenssel.
– Gyerünk hozzám – javasolta hirtelen Lois. – Telefonálok Simone Castonguaynek. Az unokahúga a nappali recepciós a Menedékben. Ha valaki pontosan tudja, mi történt ott ma reggel, akkor az Simone. Barbarának okvetlenül fel kellett hívnia.
– Éppen az ABC-be indultam – mondta Ralph. Ez természetesen hazugság volt, de meglehetősen ártatlan; az ABC ott állt a Rite Aid mellett a bevásárlóutcában, fél háztömbnyire a park végétől. – Nem nézhetnék be inkább visszafelé jövet?
– Jól van – mosolygott Lois. – Akkor elvárunk pár perc múlva, helyes, Bill?
– Helyes – válaszolta McGovern, és hirtelen átnyalábolta az asszonyt. Jól ki kellett nyújtania a karját, de sikerült neki. – És addig teljesen az enyém leszel. Ó, Lois, hogy fognak repülni azok az édes percek!
Bentről a parkból gyerekkocsikat toló fiatal nők figyelték őket (anyai pletykakör, gondolta Ralph). Alighanem Lois mozdulataira figyelhettek fel, aki felindult állapotban hajlamos volt lendületesebben gesztikulálni. Amikor McGovern hátradöntötte Loist és olyan mímelt hévvel bámult rá, mint egy ripacs, aki most fejezett be egy színpadi tangót, az egyik mama mondott valamit egy másiknak, és mindketten fölnevettek. Éles, kellemetlen hang volt, táblán csikorgó krétára, porcelánon karistoló villára emlékeztette Ralphot. Nézd már ezeket a fura öregecskéket, mondta a nevetés. Nézd ezeket a fura öregembereket, úgy tesznek, mintha megint fiatalok lennének.
– Hagyd abba, Bill! – mondta Lois. Elvörösödött, valószínűleg nem csak azért, mert Bill megint bedobta a szokásos trükkjét. Ő is hallotta a nevetést a parkból. Kétségtelenül McGovern is, de ő meg volt győződve róla, hogy vele nevetnek, nem rajta. Néha, gondolta fáradtan Ralph, a kissé püffedt önérzet is védelmet jelenthet.
McGovern elengedte Loist, azután leemelte puhakalapját, és egy túlzottan mély bókkal lendítette tova maga előtt. Lois alig figyelt rá, olyan gondosan ellenőrizte, hogy selyemblúza nem csúszott-e ki szoknyája derekából. Arcából már lehúzódóban volt a vér, és Ralph látta, hogy elég sápadt, és nincs valami jól. Remélte, hogy azért nem túl súlyos a baj.
– Gyere, ha tudsz – mondta halkan Ralphnak.
– Megyek, Lois.
McGovern átölelte Lois derekát – ezúttal már baráti és őszinte volt a mozdulat –, és együtt indultak el az utcán. Ahogy utánuk nézett, Ralphot hirtelen erővel elkapta a déjà vu érzése: mintha már látta volna őket valami más helyen. Vagy más életben. Aztán amikor McGovern leengedte a karját és ezzel megtörte az érzékcsalódást, Ralphnak beugrott: Fred Astaire vezet egy sötét hajú és inkább gömbölyded Ginger Rogerst egy kisvárosi forgatáson, ahol együtt fogják járni Jerome Kern vagy talán Irving Berlin valamelyik dallamára.
Különös, gondolta, és a kis sétálóutca felé fordult, amely félúton volt fölfelé a Mérföldes Dombon. Ez nagyon különös, Ralph. Bill McGovern és Lois Chasse éppen olyan messze esik Fred Astaire-től és Ginger Rogerstől, mint te...
– Ralph! – szólt utána Lois, és ő megfordult. Most már egy háztömb és egy kereszteződés választotta el őket. Autók cikáztak ide-oda az Elizabeth utcában, zötyögősre darabolva Ralph látóterét.
– Tessék! – szólt vissza.
– Jobban nézel ki! Pihentebbnek látszol! Tudsz végre aludni egy kicsit?
– Igen! – válaszolta, és arra gondolt, ismét egy apró hazugság a jó ügy érdekében.
– Nem megmondtam, hogy jobban fogod érezni magad, ha elmúlik a nyár? Akkor várunk!
Lois integetett, és Ralph hüledezve látta, hogy az asszony rövid, de gondosan manikűrözött körmei alól rézsút higanykék sávok patakzanak. Olyanok voltak, mint a kondenzcsíkok.
Mi a franc...?
Szorosan behunyta a szemét, azután ismét kinyitotta. Semmi. Csak Bill és Lois, amint hátat fordítva ballagnak Lois háza felé. Semmi ragyogó kék átló a levegőben, semmi olyan...
Tekintete leereszkedett a járdára és látta, hogy Lois és Bill csapást hagynak maguk mögött a betonon, szakasztott olyan talpnyomokat, amilyeneket az ócska, postán rendelhető Arthur Murray-féle táncoktató füzetekben lehetett látni. Lois nyoma szürke volt, McGoverné – nagyobb, mégis sajátosan kifinomult – sötét olajzöld. Ott izzottak a járdán, és Ralph, aki csaknem a szegycsontjáig lógó állkapoccsal állt az Elizabeth utca túloldalán, hirtelen rádöbbent, hogy színes kis füstpántlikák bodorodnak a nyomokból. Vagy talán gőz volt.
Old Cape-be tartó busz hortyogott el az úton, egy pillanatra elzárva Ralph elől a kilátást, és amikor tovahúzott, a nyomok már nem voltak ott. Semmi sem volt a járdán, csak egy fakuló rózsaszín szívbe krétázott üzenet: SAM + DEANIE.
Azok a nyomok nem tűntek el, Ralph; azok ott se voltak. Ugye tudod?
Igen, tudta. Szöget ütött a fejébe, hogy Bill és Lois valahogy emlékeztetnek Fred Astaire-re és Ginger Rogersre; hogy ezután Arthur Murray-féle táncoktató füzetbe való lábnyomokat vélt látni a járdán, annak megvolt a maga bizarr logikája. Mégis ijesztő volt. A szíve vadul lüktetett, és amikor egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy megpróbáljon megnyugodni, ismét látta a sugarakat, amelyek Lois integető ujjaiból emelkednek föl, mint lökhajtásos gépek ragyogó kondenzcsíkjai.
Többet kell aludnom, gondolta Ralph. Muszáj. Ha nem tudok többet aludni, még majd képzelődni fogok.
– Így igaz – motyogta az orra alatt, ahogy ismét a patika felé fordult. – Mindenféléket.

3

Tíz perccel később Ralph ott állt a Rite Aid gyógyszertár előtt, és egy táblát olvasott, amely láncon lógott a mennyezetről, JOBBAN LESZEL A RITE AIDBEN!, szólt a felirat, láthatólag azt sugallva, hogy a jó közérzet elérhető cél minden józan eszű, keményen dolgozó vevő számára. Ralphnak kételyei voltak ezzel kapcsolatban.
Ez, gondolta, nem egyéb, mint kábítószer-kereskedelem kicsiben, nagy felhajtással. Ehhez képest a Rexall, ahová rendszerint járt, úgy fest, mint egy lakótelepi bérlakás. A fluoreszkáló fényben úszó sorok akkorák voltak, mint egy tekepálya, és egyszerűen minden volt a polcokon, kenyérpirítótól kirakósig. Némi töprengés után a hármas polcköz mellett döntött, ahol a legtöbb különleges készítményt látta. Lassan végigbaktatott a GYOMORPANASZOK területén, rövid ideig elácsorgott a FÁJDALOMCSILLAPÍTÓK birodalmában, gyorsan eliszkolt a HASHAJTÓK földjéről. És ott, a HASHAJTÓK és GYULLADÁSCSÖKKENTŐK között megtorpant.
Hát ez az – az utolsó dobásom. Ezután már csak dr. Litchfield marad, és ha ő is azt javasolja, hogy rágjak lépes mézet vagy igyak kamillateát, akkor valószínűleg leütöm, és csak a nővérek meg a recepciós bírnak majd leszedni róla.
ALTATÓK, hirdette a hármas polcköznek ezen a pontján a felirat.
Ralph sohasem volt valami nagy gyógyszerfogyasztó (máskülönben hamarabb jutott volna ide), nem tudta pontosan, mire is számított, de ilyen vad, már-már zabolátlan termékbőségre bizonyosan nem. Szeme végigpásztázott a többnyire csitítóan kék dobozokon, elolvasta a zömében furcsa és némiképpen fenyegető neveket: Compoz, Nytol, Sleepinal, Z-Power, Somindex, Sleepinex, Drow-Zee. Volt néhány ismerős márka is.
Te viccelsz, gondolta. Ezek közül egy se használ neked. Ideje, hogy abbahagyd a hülyéskedést, nem gondolod? Amikor kezdesz színes lábnyomokat látni a járdán, ideje abbahagyni önmagad kábítását és elmenni az orvoshoz.
De rögtön meg is hallotta dr. Litchfield hangját, olyan világosan, mintha egy magnó működne a fejében: A felesége ideges fejfájásban szenved, Ralph – kellemetlen, fájdalmas, de nem életveszélyes. Azt hiszem, meg tudjuk oldani a problémát.
Kellemetlen, fájdalmas, de nem életveszélyes – igen, pontosan ezt mondta. Azután fogta a recepttömbjét, és fölírta az első adagot a haszontalan pasztillákból, miközben az idegen sejtek apró csapata tovább lődözte szerte a pusztítás parányi permetét Carolyn agyában, és talán dr. Jamalnak volt igaza, talán már akkor is késő volt, bár az is lehet, hogy mellédumált, hogy Jamal csak egy idegen volt idegen földön, aki próbált zöld ágra vergődni, próbált nem vetni hullámokat maga körül. Ez is lehet, az is; Ralph nem tudta biztosan, és soha nem is fogja megtudni. Azt azonban tudta, hogy Litchfield nem volt ott, amikor házasságuk két utolsó feladatát kellett megoldaniuk: egyiküknek azt, hogy meghaljon, másikuknak azt, hogy végignézze.
Tényleg ezt akarom? Elmenni Litchfieldhez és megint végignézni, amint a recepttömbjéért nyúl?
Talán most bejön, vitatkozott magával. Ugyanakkor a keze mintegy önállósítva magát előrenyúlt, és levett a polcról egy doboz Sleepinexet. Körbeforgatta, kissé távolabb tartotta a szemétől, hogy elolvassa az oldalán az apró betűs szöveget. Tekintete lassan végigfutott az összetevők listáján. Fogalma sem volt róla, miként kell a legtöbb nyelvtörő szót kiejteni, arról még kevésbé, hogy melyiknek és milyen módon kellene segítenie az elalvásban.
Igen, mondta a hang. Talán most használni fog. De talán az lenne a helyes megoldás, ha keresnék egy másik orvost...
– Segíthetek? – szólalt meg egy hang pontosan a háta mögött.
Éppen azon volt, hogy visszategye a doboz Sleepinexet a helyére, úgy vélte, inkább valami mással próbálkozik, aminek kevésbé kísérteties neve van, nem emlékeztet ennyire valamelyik Robin Cook-regényre, amikor a hang megszólalt. Ralph ugrott egyet, és tucatnyi válogatott mesterséges álomhozót vert le a földre.
– Ó, bocsánat, ügyetlen vagyok! – mondta, és hátranézett.
– Egyáltalán nem. Én voltam a hibás. – És mire Ralphnak sikerült összekaparnia két doboz Sleepinexet és egy doboz Drow-Zee zselékapszulát, a fehér köpenyes férfi, aki megszólította, már össze is kapkodta és egy pókerhez lapot osztó folyami hamiskártyás gyorsaságával helyre is tette a többit. A mellére tűzött arany névtábla szerint ő volt JOE WYZER A RITE AID GYÓGYSZERÉSZE.
– Most pedig – mondta Wyzer, miközben leporolta a kezét és megeresztett Ralph felé egy barátságos mosolyt – kezdjük elölről. Segíthetek? Egy kicsit elveszettnek tűnik.
Ralph kezdeti bosszankodását, amiért megzavarták, miközben elmerült és jelentőségteljes társalgást folytatott önmagával, óvatos érdeklődés váltotta fel.
– Hát nem is tudom – válaszolta, és az altatók felé bökött. – Van ezek között olyan, amelyik használ?
Wyzer vigyora kiszélesedett. Magas, középkorú, világos bőrű ember volt, aki középen választotta el gyérülő barna haját. Kinyújtotta a kezét, és Ralph alig indította el az udvarias válaszmozdulatot, amikor Wyzer keze már meg is szorította az övét. – Joe vagyok – mondta a gyógyszerész, megpöcögtetve szabad kezével a köpenyére tűzött táblácskát.
Ralph udvariasan szerény és némileg aggodalmas mosollyal válaszolt. A kéz, amely az övét fogta, érezhetően erős volt, és Ralph attól tartott, hogy ha a gyógyszerész erősebben megszorítja, a keze gipszben végzi a mai napot. Egy pillanatra azt kívánta, bár ment volna inkább Paul Durgin belvárosi patikájába. Azután Wyzer kétszer energikusan megrázta a kezét és elengedte.
– Ralph Roberts vagyok. Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Wyzer.
– Az öröm kölcsönös. Most pedig foglalkozzunk eme kiváló termékek hatékonyságával. Hadd válaszoljak a kérdésére a magaméval, azaz, szokott-e a medve telefonfülkébe szarni?
Ralphból kitört a nevetés.
– Azt hiszem, ritkán – mondta, amikor ismét szóhoz jutott.
– Így van. És most a tárgyra térek. – Wyzer ránézett az altatók kék falára. – Hála istennek, gyógyszerész vagyok, nem Ügynök, Mr. Roberts; éhen is halnék, ha házról házra kellene handlíroznom. Álmatlanságban szenved? Részben azért kérdem, mert az altatókat tanulmányozta, de főképp azért, mert beesett a szeme és üres a pillantása.
– Mr. Wyzer, én lennék a legboldogabb ember a földön, ha egy éjszaka öt órát tudnék aludni, de már néggyel is beérném – mondta Ralph.
– Mennyi ideje tart ez, Mr. Roberts? Vagy szólíthatom Ralphnak?
– Nyugodtan.
– Jól van. Engem meg hívjon Joe-nak.
– Azt hiszem, áprilisban kezdődött. Egy hónappal vagy hat héttel azután, hogy a feleségem meghalt.
– Istenkém, hát ez szomorú, hogy elvesztette a feleségét. Fogadja részvétemet.
– Köszönöm – mondta Ralph, azután elismételte a szokásos szöveget: – Nagyon hiányzik, de örültem, amikor nem kellett tovább szenvednie.
– Viszont most maga szenved. Nézzük csak... – Gyorsan számolt nagy ujjain. – Most már fél éve.
Ralphot hirtelen megbűvölték azok az ujjak. Most nem húztak kondenzcsíkot, de valami ragyogó, ezüstös pára burkolta be őket, olyan, amilyen a sztaniol lenne, ha át lehetne látni rajta. Hirtelen ismét Carolynra gondolt, és eszébe jutottak a szagkáprázatok, amelyekről utolsó ősszel panaszkodott – szegfűszeg, odaégett sonka, csatornaszag. Lehet, hogy ez ennek a férfi megfelelője, és az ő saját agydaganata nem fejfájással jelentkezik, hanem álmatlansággal?
Az öndiagnózis hülye játék, Ralph. Nem hagynád abba?
Tekintetét határozottan visszakormányozta Wyzer nyájas, nagy arcára. Azon nem volt semmiféle ezüst köd, még csak egy foszlány se. Ebben úgyszólván biztos volt.
– Így igaz – helyeselt. – Fél éve lesz. De többnek tűnik. Sokkal többnek.
– Észlel benne valami szabályosságot? Rendszerint szokott lenni. Úgy értem hánykolódik, forgolódik elalvás előtt vagy...
– Korán ébredek.
Wyzer szemöldöke fölszaladt. – És feltételezem, olvasott két-három könyvet a problémáról. – Ha Litchfield tesz ilyen megjegyzést, Ralph leereszkedést olvas ki belőle. Joe Wyzernél azonban nem leereszkedést érzett, hanem inkább őszintecsodálatot.
– Elolvastam, amit a könyvtárban találtam, de az nem volt valami sok, és nem is segített sokat. – Elhallgatott, azután hozzátette: – Az az igazság, hogy semmit sem segített.
– No, akkor hadd mondjam el, amit én tudok a témáról, és maga csak emelje föl a kezét, ha olyan területhez érek, ahol már járt. Mellesleg ki az orvosa?
– Litchfield.
– Aha. És rendszerint... melyik gyógyszertárba jár? A Népek Patikájába a bevásárlóutcában? A belvárosi Rexallba?
– A Rexallba.
– Gondolom, akkor most rangrejtve van itt.
Ralph elvörösödött... azután elvigyorodott.
– Olyasformán.
– Aha. Azt kérdeznem se kell, hogy fordult-e ezzel a problémával Litchfieldhez, ugye? Ha megtette volna, akkor nem merészkedett volna be a csodaszerek fantasztikus világába.
– Ezek azok? Csodaszerek?
– Felfoghatja így is. Jóval kellemesebben érezném magamat, ha a legtöbb ilyen szemetet egy cifra sárga kerekű, nagy piros kocsi hátuljából kellene árulnom.
Ralph nevetett, és nevetésétől szétfoszlott a fényes, ezüstös felhő, amely Joe Wyzer köpenye előtt gyülekezett.
– Ilyesfajta ügynökölésbe én is belevághatnék – mondta Wyzer ködös kis vigyorral. – Beszereznék egy helyes kis cicust, aki flitteres cicifixben és hárembugyiban riszálna... elnevezném Kis Egyiptomnak, mint abban az öreg tengerésznótában... ő lenne a csalogató. Meg felfogadnék egy bendzsózót. Az a tapasztalatom, hogy semmi sem növeli annyira az emberek vásárlási kedvét, mint egy jó kis bendzsózene.
A hashajtókra és fájdalomcsillapítókra révedve gyönyörködött vidám álmában, azután visszanézett Ralphra.
– A magafajta koránkelő számára, Ralph, ezek a vackok nem használnak. Jobban teszi, ha belök egy adag piát, vagy rendel postán egy olyan hullámmasinát. Ahogy elnézem, gyanítom, hogy valószínűleg ki is próbálta már mindkettőt.
– Igen.
– Két tucat régi vágású háziszerrel együtt.
Ralph ismét fölnevetett. Egyre jobban megkedvelte ezt a fickót.
– Mondjon négy tucatot, és biztos, hogy telibe trafál.
– Meg kell adni, maga szorgalmas szivar – dicsérte Wyzer, és a kék dobozok felé intett. – Ezek itt közönséges antihisztaminok. Arra az egyetlen mellékhatásra épülnek, hogy az antihisztamintól az emberek elálmosodnak. Csak nézzen meg egy doboz Comtrexet vagy egy Benadrylt itt, a gyulladáscsökkentők között, és azokra is rá van írva, hogy ne szedje be, ha vezetni akar vagy nehézgéppel óhajt dolgozni. Azoknak, akik alkalmanként szenvednek álmatlanságban, a Sominex rendszerint segíthet. Megadja a kezdő rúgást. De magának semmiképpen nem segít, mert nem az a gondja, hogy elaludjon, hanem hogy ne ébredjen föl... jól mondom?
– Jól mondja.
– Föltehetek egy kényes kérdést?
– Persze. Tegye csak.
– Ennek kapcsán van-e valami gondja dr. Litchfielddel? Esetleg kétli, hogy a doktor megértené, milyen kutyául érzi magát az álmatlanság miatt?
– Igen – felelte hálásan Ralph. – Gondolja, hogy el kellene mennem hozzá? Próbáljam elmagyarázni neki, hogy megérthesse? – Ilyen kérdésre Wyzer természetesen igennel fog válaszolni, és Ralph telefonálni fog. Dr. Litchfieldet fogja felhívni, őt kell felhívnia – ezt most már belátta. Őrültség azon gondolkoznia, hogy az ő korában új orvost keressen.
El tudod mondani dr. Litchfieldnek, hogy dolgokat látsz? Bírsz neki beszélni a kék jelekről, amelyeket Lois Chasse ujjai húztak az égbe? A lábnyomokról a járdán, amelyek olyanok voltak, mint Arthur Murray tánclépésrajzai? A Joe Wyzer ujjbegyeit borító ezüstös valamiről? Tényleg elmondod Litchfieldnek? És ha nem, ha nem bírod, akkor miért mennél el hozzá, akármit mondjon is ez a pasas?
Meghökkenésére Wyzer azonban egészen más irányba indult el.
– Szokott még álmodni?
– Igen. Ahhoz képest, hogy éjszakánként csak három órát Iszom, meglehetősen sokat.
– Összefüggő álmokat? Olyanokat, amelyekben felfogható események zajlanak, mesélnek valamiről, akármilyen hibbantan is? Vagy csak összevissza képeket?
Ralphnak eszébe jutott az előző napi álma. Ő, Helen Deepneau meg Bill McGovern háromszög alakban állva műanyag korongot dobáltak egymásnak a Harris sugárút közepén. Helen ormótlan, betétes férficipőt viselt, McGovern pulóvert, melyen vodkásüveg volt és ABSZOLÚTE A LEGJOBB felirat. A műanyag korong ragyogó vörös volt, fluoreszkáló zöld csíkokkal. Aztán megjelent Rosalie, a kutya, amelynek valaki megfakult kék kendőt kötött a nyakára. A kendő lifegett, ahogy Rosalie feléjük sántikált. Hirtelen a levegőbe ugrott, elkapta a korongot és elrohant. Ralph utána akart szaladni, de McGovern azt mondta: Nyugi, Ralph, egész ládával kapunk karácsonyra. Ralph ránézett és azt akarta mondani, hogy karácsonyig még három hónap van hátra, és meg akarta kérdezni, mi a fenét fognak csinálni, ha néha-néha korongot szerétének dobálni, de mielőtt megtehette volna, az álom véget ért, vagy átsiklott egy másik, kevésbé élénk tudati moziba.
– Ha jól értem, amit mond – felelte –, az álmaim összefüggőek.
– Helyes. Azt is tudni szeretném, tisztánlátó álmok-e. A tisztánlátó álom két feltételnek tesz eleget. Először is, maga tisztában van vele, hogy most álmodik. Másodszor, gyakran épes beavatkozni az álomba – több, mint tétlen megfigyelő.
– Hát persze – bólintott Ralph –, mindkettőnek megfelelek. Mostanában sokszor álmodtam ilyeneket. Éppen most jutott eszembe az egyik tegnapi álmom. Szerepelt benne az a óbor kutya, amelyet időről időre látok az utcán. Az vitte el a korongot, amellyel a barátaimmal játszottunk. Dühös lettem, hogy megzavarta a játékot, és gondolatban próbáltam megparancsolni neki, hogy dobja el. Olyan telepatikus vezérléssel, tudja.
Halkan, zavartan kuncogott, de Wyzer csak tárgyilagosan bólintott.
– Működött?
– Most nem – mondta Ralph –, de úgy rémlik, más álmaimban valahogyan sikerült működtetnem. Csak nem vagyok benne biztos, mert a legtöbb álmom azonnal elhalványodik, amint fölébredek.
– Mindenki így van vele – válaszolta Wyzer. – Az agy a legtöbb álmot hulladékként kezeli, a legrövidebb távú emlékezetben tárolja.
– Ugye sokat tud az ilyesmiről?
– Nagyon érdekel az álmatlanság. Egyetemista koromban két publikációt is írtam az álmok és az alvászavarok kapcsolatáról. – Wyzer az órájára pillantott. – Ebédidő. Elfogyasztana velem egy kávét és egy szelet almás pitét? Van itt egy jó kis hely két házzal lejjebb, és a pitéjük fantasztikus.
– Jól hangzik, de azt hiszem, én maradok a narancslénél. Igyekszem minél kevesebb koffeint fogyasztani.
– Érthető, még ha tökéletesen haszontalan is – mondta vidáman Wyzer. – Nem a koffein a maga problémája, Ralph.
– Nem, azt hiszem nem... de akkor mi? – Eddig viszonylag sikeresen fojtotta el a kétségbeesést, de az most visszakúszott a hangjába.
Wyzer a vállára csapott és nyájasan végigmérte.
– Ez az – mondta – amiről beszélgetni fogunk. Gyerünk.

5. FEJEZET

1

– A dolog a következőképpen áll – folytatta Wyzer öt perc múlva. Egy olyan legújabb kori bisztróban ültek, aminek Napfelkelte-Naplemente volt a neve. Kicsit túl sok volt benne a zöld Ralph ízlésének, aki a krómtól csillogó, zsírszagú régimódi falatozókra esküdött, de a pite jó volt, a kávé pedig, noha nem érte el a Lois Chasse-i mércét – Lois főzte a legfinomabbat, amit Ralph valaha kóstolt –, forró és erős.
– Hogyan? – kérdezett vissza.
– Vannak bizonyos dolgok, amelyekre az ember fia – és az asszony lánya – kitartóan törekszik. Nem olyasmik, amik a történelemkönyvekben szoktak szerepelni; én a fontos dolgokról beszélek. Egy tető, amely megvéd az esőtől. Egy meleg kanál étel. Tisztességes nemi élet. Egészséges emésztés. De talán az a legfontosabb, ami magának hiányzik, barátom. Mert nincs a világon, ami egy rendes éjszakai alváshoz volna fogható, igaz?
– De még mennyire – mondta Ralph.
Wyzer bólintott.
– Az alvás a lenézett hős, a szegény ember orvosa, Shakespeare szerint a gond kibogozója. Napóleon az éjszaka áldott végének hívta, Winston Churchill pedig, egyike a huszadik század nevezetes álmatlanjainak, kijelentette, hogy az alvás volt egyetlen szabadulása a mély depresszióból. Az összesét beleírtam a publikációimba, de minden idézet csak oda lyukad ki, amit az imént mondtam: nincs a világon, ami egy rendes éjszakai alváshoz lenne fogható.
– Magának is ez volt a baja, igaz? – kérdezte hirtelen Ralph. – Ez az oka, amiért... hát... amiéit a szárnyai alá vett?
Joe Wyzer elvigyorodott.
– Ezt tettem volna?
– Azt hiszem, igen.
– Ezt már szeretem. A válasz pedig igen. Tizenhárom eves korom óta szenvedek attól, hogy nehezen alszom el. Ez volt az oka, hogy nem egy, de mindjárt két dolgozatot szenteltem a témának.
– Hogy tud együtt élni vele?
Wyzer vállat vont.
– Ez a mostani elég jó év. Nem a legjobb, de elvagyok. Amikor elmúltam húsz, néhány évig heveny volt a probléma – lefeküdtem tízkor, négykor aludtam el, hétkor ébredtem és úgy vonszoltam magam egész nap, mintha valaki másnak a lidércnyomásában lennék szereplő.
Ez olyan ismerősen hangzott, hogy Ralphnak libabőrös lett a karja és a háta.
– Most következik a legfontosabb dolog, amit elmondhatok, úgyhogy figyeljen, Ralph.
– Figyelek.
– A legfontosabb, amit észben kell tartania, hogy alapvetően egészséges, még akkor is, ha az idő nagy részében szarul érzi magát. Tudja, nem minden alvás egyenértékű – van jó alvás és rossz alvás. Ha vannak összefüggő álmai, és ami talán ennél is fontosabb, tisztánlátó álmai, akkor jól alszik. És mivel ez a helyzet, magának most egy altatórecept lenne a létező legártalmasabb dolog a világon. Ismerem Litchfieldet. Egész rendes pasas, de odáig van a recepttömbjéért.
– De még mennyire – válaszolta Ralph, és Carolynra gondolt.
– Ha elmondja Litchfieldnek, amit nekem mondott ide jövet, akkor benzodiazepint fog fölírni, valószínűleg Dalmane-t, Restorilt, talán Halciont vagy éppen Valiumot. Aludni fog, de megfizeti az árát. A benzodiazepinhez hozzá lehet szokni, légzéscsökkentő hatású, és ami mindennél rosszabb a magunkfajta pasiknak, jelentősen megnyirbálja a REM-alvást. Más szóval álmodó szakaszt. Hogy ízlik a sütemény? Csak azért kérdem, mert alig nyúlt hozzá.
Ralph nagyot harapott és lenyelte, anélkül hogy érezte volna az ízét.
– Jó – mondta. – Most mesélje el, miért kell ahhoz álmodnunk, hogy az alvásunk jó legyen.
– Ha tudnék rá válaszolni, akkor nem tologatnám tovább a pirulákat, hanem elmennék alvás ügyi tanácsadónak. – Megette a süteményét, és most a mutatóujja hegyével szedegette föl a tányéron maradt testesebb morzsákat. – A REM betűszó természetesen a rapid eye movement, a gyors szemmozgás rövidítése, és a köztudatban a REM-alvás egyet jelent az álmodó alvással, de igazából senki sem tudja, hogy az alvó gyors szemmozgása milyen kapcsolatban van az álmaival. Valószínűtlen, hogy „figyelés” vagy „nyomkövetés” okozná a szemmozgást, mert az álomkutatók akkor is följegyeztek egy csomót, mikor a vizsgálat alanyai meglehetősen nyugalmas álmokról számoltak be, például párbeszédekről, mint amilyet mi folytatunk most. Hasonlóképpen senki sem tudja igazán, miért van kapcsolatban a lelki egészség a tisztánlátó, összefüggő álmokkal, de minél több ilyet álmodik valaki, annál egészségesebb lelkileg, és minél kevesebbet, annál betegebb. Szabályszerű skála létezik erre.
– A lelki egészség meglehetősen általános kifejezés – kétkedett Ralph.
– Igaz – vigyorodott el Wyzer. – Erről eszembe jut egy lökhárító-matrica, amit pár éve éve láttam, TÁMOGASD A LELKI EGÉSZSÉGET, VAGY MEGÖLLEK! Mindenesetre valamilyen alapvető, mérhető összetevőkről beszélünk: megismerőképességről, problémamegoldó képességről, annak induktív és deduktív formájáról, az összefüggések megragadásának képességéről, az emlékezetről...
– Az én emlékezetem elég ócska mostanában – jegyezte meg Ralph. Arra gondolt, hogy képtelen volt felidézni a mozi telefonszámát, és hogy milyen sokáig vadászott a konyhaszekrényben az utolsó levesporos zacskóra.
– Igen, valószínűleg szenved némi rövid távú emlékezetkiesésben, de a slicce föl van húzva, az inge nincs kifordítva, és lefogadom, ha megkérdezem, mi a második keresztneve, meg tudja mondani. Nem akarom lekicsinyelni a problémáját – én lennék az utolsó ember a világon, aki megtenné –, de arra megkérem, hogy egy-két percre változtassa meg a nézőpontját. Gondoljon életének mindazokra a területeire, amelyeken még mindig tökéletesen helytáll.
– Rendben van. Ezek a tisztánlátó és összefüggő álmok – szóval ezek csak azt jelzik, mennyire működik az ember, úgy, mint a benzinóra a kocsiban, vagy segítenek is működni?
– Ezt senki sem tudja biztosan, de a legvalószínűbb válasz az, hogy egy kicsit mindkettőt. Az ötvenes évek végén, amikor az orvosok kezdték kivonni a forgalomból a barbiturátokat – egy Thalidomid nevű drog volt köztük az utolsó igazán ismert –, néhány tudós még azt is megpróbálta bemagyarázni, hogy a jó alvásnak, amiért itt a szájunkat tépjük, semmi köze az álmokhoz.
– És?
– A vizsgálatok nem támasztották alá ezt az elméletet. Az embereknek, akik abbahagyják az álmodást, vagy akiket folyton megzavarnak álmodás közben, mindenféle problémáik támadnak, beleértve a megismerőképesség és az érzelmi stabilitás elvesztését. Ezenfelül olyan érzékelési problémáktól kezdenek szenvedni, mint a hiperrealitás.
Wyzer mögött, a pult másik végében egy fickó ült, és a derryi Híradó-t olvasta. Csak a kezét és a feje búbját lehetett látni. Bal keze kisujján meglehetősen hivalkodó gyűrűt viselt. A címoldal kopfja szerint AZ ABORTUSZJOG VÉDŐJE A JÖVŐ HÓNAPBAN HAJLANDÓ BESZÉDET TARTANI DERRYBEN. Lejjebb, valamivel kisebb betűkkel, egy alcím: Az életvédő csoportok tiltakozó tüntetéseket helyeznek kilátásba. Az újság közepe táján Susan Day színes képe díszelgett, amely sokkal méltóbb volt hozzá, mint azok a vacakok, amelyekkel Ralph a Használt Rózsi Használt Ruhák kirakatában találkozott. Azokon közönségesnek látszott, talán némileg baljósnak, ezen ragyogott. Hosszú, mézszőke haját hátrafésülte a homlokából. Szeme sötét volt, értelmes, lenyűgöző. Úgy tűnik, Hamilton Davenport borúlátása alaptalan. Susan végül is jön.
Azután Ralph meglátott valamit, amitől tüstént elfelejtette Ham Davenportot és Susan Dayt.
Szürkéskék fénykör kezdett gyülekezni az újságot olvasó férfi keze körül, és épphogy látható feje búbján. Különösen erősen ragyogott ónixköves gyűrűje körül. Nem sötétítette el, hanem inkább mintha fölerősítette volna a fényt, és a kő úgy villogott, akár egy kisbolygó egy nagyon valósághű sci-fiben...
– Mit mondott, Ralph?
– Hmm? – Nagy erőfeszítéssel elszakította tekintetét az újságolvasó férfi gyűrűjéről. – Nem tudom... beszéltem? Úgy rémlik, azt kérdeztem, mi az a hiperrealitás.
– Emelt szintű érzékelési tudatosság – válaszolta Wyzer. – Mintha LSD-utazáson venne részt az ember, de vegyi anyag nélkül.
– Ó – hümmögött Ralph, nézve, milyen bonyolult rúnákban kavarog a ragyogó szürkéskék fény Wyzer ujja körül, amellyel a morzsákat szedegeti. Először olyanok voltak, akár a dérbe rajzolt betűk... aztán ködbe írt mondatok... majd tátogó, furcsa arcok.
Pislogott, mire eltűntek.
– Ralph! Figyel?
– Naná. De hallgasson ide, Joe – ha nem segítenek a népi gyógymódok, se a hármas polcköz bűvszerei, a receptre kapható gyógyszerek inkább ártanak, mint használnának, akkor mi marad? Semmi, igaz?
– Megeszi a maradékot? – bökött oda Wyzer Ralph tányérjára. Dermesztő szürkéskék fény hullámzott ujja hegyéről, mintha arab betűket írna szárazjég porába.
– Dehogy. Tele vagyok. Legyen a vendégem.
Wyzer maga elé húzta Ralph tányérját.
– Ne adja föl ilyen gyorsan – mondta. – Szeretném, ha visszajönne velem a gyógyszertárba, adnék magának néhány névjegyet. Úgy is, mint a szomszédság barátságos narkóárusa, azt tanácsolom, adjon egy esélyt ezeknek a pasasoknak.
– Milyen pasasoknak? – Ralph megdelejezve figyelte, amint Wyzer kinyitja a száját, hogy bekapja az utolsó falat süteményt. Minden foga vad szürke fényben világított. Zápfogaiban a tömések mint apró napok izzottak. Nyelvén sütemény- és almadarabkák
(tisztán, Ralph, tisztán)
vibráltak a fényben. Ekkor Wyzer becsukta a száját, rágni kezdett, és az izzás kihunyt.
– James Roy Hong és Anthony Forbes. Hong akupunktőr, a Kansas utcában rendel. Forbes hipnotizőr a keleti városrészben, ha jól emlékszem, a Hesser utcában. És mielőtt kuruzslót kiáltana...
– Nem fogok kuruzslót kiáltani – mondta Ralph nyugodtan. Fölemelte a kezét, hogy megérintse a Varázsszemet, amelyet még mindig az inge alatt hordott. – Higgye el, hogy nem.
– Akkor rendben. Azt tanácsolom, először Honggal próbálkozzék. A tűk ijesztőnek látszanak, de csak egy kicsit fájnak, és csakugyan érnek valamit. Nem tudom, mi a pokol az, vagy hogyan működik, de azt tudom, hogy amikor két éve télen rossz passzban voltam, nekem sokat segített. Úgy hallottam, Forbes is jó, de én Hongnál maradok. Marhára elfoglalt, de én elintézem, hogy bejusson hozzá. Mit szól hozzá?
Ralph most ragyogó szürke fényt pillantott meg, nem vastagabbat, mint egy cérnaszál, amely Wyzer szeme sarkából siklott ki, és természetfölötti könnycseppként csúszott lefelé az arcán. Ettől elhatározta magát.
– Azt mondom, vágjunk bele.
Wyzer megveregette a vállát.
– Derék! Fizessünk és menjünk. – Elővett egy negyeddollárost. – Intene a fizetőnek?

2

Félúton visszafelé a gyógyszertárba Wyzer megállt, hogy szemügyre vegyen egy plakátot egy üres kirakatban a Rite Aid és a vendéglő között. Ralph épp csak odapillantott. Látta már korábban, a Használt Rózsi Használt Ruhák kirakatában.
– Gyilkosságért körözik! – csodálkozott Wyzer. – Tudja, hogy az emberek teljesen elveszítik az arányérzéküket?
– Tudom hát – felelte Ralph. – Ha farkunk nőne, a legtöbbünk egész nap azzal lenne elfoglalva, hogy kergesse, hátha beleharaphat.
– Elég pocsék plakát – méltatlankodott Wyzer. – De nézze csak ezt!
Valamit mutatott a plakát mellett, valamit, amit az üres kirakat üvegére rákérgesedett koszba írtak, ÖLD EZT A PICSÁT, szólt a felirat. A szavak alól egy nyíl mutatott bal felé, Susan Day képére.
– Jézusom! – suttogta Ralph.
– Hát igen – bólintott Wyzer. Előhúzta a zsebkendőjét a hátsó zsebéből, és letörölte az üzenetet. Fényes ezüst legyező maradt a szavak helyén, de Ralph tudta, hogy ezt csak ő látja.

3

Követte Wyzert a gyógyszertár végébe, és a nyilvános vécé enteriőrjénél nem sokkal tágasabb iroda küszöbén ácsorgott, amíg Wyzer leült az egyetlen bútordarabra, egy magas székre, amely úgy festett, mintha egyenesen Ebenezer Scrooge számvevőségéből került volna ide, és fölhívta James Roy Hongnak, az akupunktúra tudorának rendelőjét. Megnyomta a telefon hangosítógombját, így Ralph követni tudta a beszélgetést.
Hong asszisztensnője (valami Audra, akit hallhatólag a hivatalosnál melegebb szálak fűztek Wyzerhez) először azt mondta, hogy dr. Hong hálaadás napjáig nem tud vállalni új beteget. Ralph válla megroskadt. Wyzer fölemelte egyik nyitott tenyerét – várjon egy percet, Ralph –, azután tovább fűzte Audrát, amíg az talált (esetleg teremtett) egy kis üres helyet Ralphnak október elejére. Az még csaknem egy hónap, de sokkal jobb a hálaadás napjánál.
– Kösz, Audra – mondta Wyzer. – Együtt vacsorázunk ma este?
– Igen – mondta a lány. – Most pedig kapcsold ki azt a vacak hangszórót, Joe, mert mondani akarok valamit, amit csak a te fülednek szánok.
Wyzer engedelmeskedett, fülelt, aztán addig nevetett, amíg könnyek – ahogy Ralph látta, pazar folyékony gyöngyök – jelentek meg a szemében. Azután cuppantott kettőt a kagylóba és letette.
– Minden rendben – nyújtott oda Ralphnak egy kis fehér kártyát, amelynek hátlapjára ráfirkantotta a vizit idejét. – Október negyedike, nem valami nagy szám, de tényleg ez volt a legtöbb, amit elérhettem. Audra rendes lány.
– Nagyon jó így.
– Itt van Anthony Forbes névjegye arra az esetre, ha időközben föl akarná hívni.
– Köszönöm – tette el Ralph a második névjegyet. – Sokkal tartozom magának.
– Az egyetlen dolog, amivel nekem tartozik, az, hogy meglátogat, hadd tudjam, milyen sikerrel járt. Aggódom. Tudja, vannak orvosok, akik semmit nem írnak föl álmatlanság ellen. Szeretik azt mondogatni, hogy álmatlanságba még senki se halt bele, de én itt megmondhatom, hogy ez marhaság.
Ralph úgy vélte, hogy ettől meg kellene rémülnie, de egész jól érezte magát, legalábbis pillanatnyilag. A fényburkok eltűntek, az a szürke ragyogás Wyzer szemében, az volt az utolsó, amikor a gyógyszerész fölnevetett azon, amit utoljára mondott neki Hong asszisztensnője. Ralph kezdte azt hinni, hogy az egész csak a kizökkenés miatt volt, amit az ő rendkívüli fáradtsága és a Wyzer említette hiperrealitás okozott. Volt még egy oka, hogy jól érezze magát: be volt jelentve ahhoz az emberhez, aki Wyzernek is segített hasonlóan rossz helyzetben. Bánja is ő, döfködjön bele Hong annyi tűt, míg végül úgy néz ki, akár egy sündisznó, csak tudjon aludni, amíg föl nem kel a nap.
És volt még egy harmadik ok: a szürke fényburkok igazából nem voltak ijesztőek. Inkább valahogy... érdekesek.
– Az emberek mindig is belehaltak az alváshiányba – mondta éppen Wyzer –, noha az orvosi vizsgálatok végeztével a halál oka rovatba azt írták, hogy öngyilkosság, nem pedig azt, hogy álmatlanság. Az alkoholizmus és az álmatlanság sokban hasonlítanak egymásra, de az a legfontosabb, hogy mindkettő egyszerre betegíti meg a szívet és az elmét, és amikor hagyják, hogy kifussák magukat, rendszerint hamarabb elpusztítják a szellemet, mint a testet. Így hát mégiscsak meghalnak az emberek az alvás hiánya miatt. Ez most veszélyes időszak, és vigyáznia kell magára. Ha csakugyan rozogának érzi magát, akkor hívja föl Litchfieldet. Megértette? Ne törődjön semmivel.
Ralph elfintorodott.
– Én inkább hajlok rá, hogy magát hívjam föl.
Wyzer bólintott, mintha pontosan ezt várta volna.
– A Hong alatti telefonszám az enyém.
Ralph meglepve nézett le megint a névjegykártyára. Tényleg volt rajta még egy szám, mellette a J. W. betűk.
– Éjjel-nappal – folytatta Wyzer. – De igazán. A feleségemet nem fogja zavarni; 1983-ban elváltunk.
Ralph meg akart szólalni, de nem tudott. Mindössze valami fuldokló, értelmetlen kis hang jött ki belőle. Nagyot nyelt, hogy eltávolítsa a dugót a torkából.
Wyzer látta, hogyan küszködik, és hátba veregette.
– Csak semmi hangoskodás a boltban, Ralph, elriasztja a komoly kuncsaftokat. Kér egy papír zsebkendőt?
– Nem, jól vagyok. – Hangja kissé reszketeg volt, de hallható és többnyire kormányozható.
Wyzer kritikusan méregette.
– Még nem, de majd jól lesz. – Nagy keze még egyszer megmarkolta Ralphét, aki ezúttal már nem aggodalmaskodott. – Addig is igyekezzék pihenni. És ne feledje, legyen hálás annyiért is, amit aludni tud.
– Rendben van. Még egyszer köszönöm.
Wyzer bólintott, és hátrament az árazópulthoz.

4

Ralph visszasétált a hármas polcközben, a lélegzetelállító óvszerkiállításnál balra fordult, és kilépett az ajtón, amelyre a KÖSZÖNJÜK, HOGY A RITE AIDBEN VÁSÁROLT! feliratot matricázták a kilincsgomb fölé. Először azt hitte, semmi szokatlan nincs a vakító ragyogásban, amely miatt hunyorgatnia kellett már-már összezárt szemét, elvégre dél volt, és a gyógyszertárban talán kicsit sötétebb lehetett, mint gondolta. Azután ismét tágra nyitotta a szemét, és elakadt a lélegzete.
Villámsújtott döbbenet ömlött el az arcán. Így nézhet a felfedező, amikor átvágva még egy leírhatatlan bozóton, egyszer csak ott találja magát egy mesés elveszett város, vagy valami agyrepesztő geológiai formátum – talán egy gyémántszikla vagy egy csigavonalban zuhogó vízesés – előtt.
Nekihátrált a gyógyszertár bejárata mellé fölszerelt kék Postaládának, még most sem kapott levegőt, szeme vadul ugrált balról jobbra, ahogy a mögötte levő agy igyekezett felfogni a beléje csapódó csodálatos és szörnyű újdonságokat.
Visszatértek a fényburkok, de ez a kijelentés kicsit olyan, mintha azt mondanánk, hogy Hawaii olyan hely, ahol nincs szükség télikabátra. Ez alkalommal mindent elborított a fény, fékezhetetlenül, fodrozódón, idegenszerűen és gyönyörűen.
Ralph, amióta az eszét tudta, egyszer élt át olyasmit, ami erre távolról emlékeztetett. 1941 nyarán, amikor betöltötte a tizennyolcat, stoppal indult el Derryből, hogy meglátogassa hatszáz kilométerre, a New York állambeli Poughkeepsie-ben élő nagybátyját. A második napon kora este az úton kapta el a zivatar, ő pedig iszkolt a legközelebbi elérhető menedékbe, abba a roggyant istállóba, amely részegen dülöngélt egy hosszú rét végében. Azon a napon többet gyalogolt, mint autózott, ezért még alább se hagyott a feje fölött a mennydörgés, amikor már mélyen aludt a lóistálló egyik rég elhagyott állásában.
Másnap délelőtt ébredt föl, miután tizennégy órát aludt egyfolytában, és a legnagyobb döbbenettel nézett körül, mert az első pillanatban még abban sem volt biztos, hogy hol van. Csak annyit tudott, hogy valami sötét, édes illatú helyen, és hogy fölötte és mellette ragyogó fényszálakra bomlik szét a világ. Azután eszébe jutott, hogyan keresett menedéket az istállóban, és rájött, hogy az épület falának és tetejének repedésein behulló ragyogó nyári napfény okozza a különös látomást... csak az és semmi más. Mégis ott ült néma csodálattal legalább öt percig, egy tágra nyílt szemű tizenéves fiú, hajában szénaszálak, karja pelyvától poros; ott ült, fölnézett a táncoló aranyporra, amely lustán gomolygott a nap egymást keresztező ferde sugaraiban. Emlékezett rá, hogy olyan érzése volt, mintha templomban lenne.
Ez a mostani ugyanaz az élmény volt, csak ezerszeres nagyításban. És az volt benne a feneség, hogy nem tudta pontosan leírni, mi történt, hogyan változott meg, mitől lett ilyen csodálatos a világ. Igen, a dolgokat és az embereket, főleg az embereket fényburok vette körül, de ez csupán kezdete volt a meghökkentő jelenségeknek. A dolgok még sohasem voltak ilyen káprázatosak, ennyire teljesen, tökéletesen jelenvalók. Az autók, a telefonpóznák, a bevásárlókocsik az ABC előtti kocsitárolóban, a gerendavázas házak az utca túloldalán, minden olyannak látszott, akár egy öreg filmből előugrott háromdimenziós kép. A Witcham utcai kopott kis bevásárlósor hirtelen átváltozott csodaországgá, és noha Ralph ezt nézte, nem volt benne biztos, hogy látja is, csak azt tudta, hogy színpompás, pazar és mesésen idegen.
Az egyetlen, amit biztosan észlelt, az embereket körülölelő fényburok volt, azoké, akik ki-bejártak a boltokba, csomagokat gyömöszöltek kocsijuk csomagtartójába, vagy beszálltak és elhajtottak. Néhány fényburok ragyogóbb volt a többinél, de még a fakóbbak is százszorta jobban szikráztak, mint amikor először pillantotta meg őket.
Pontosan ez az, amiről Wyzer beszélt, efelől semmi kétség. Ez a hiperrealitás, és amit most látsz, nem más, mint az LSD-mámoros emberek látomása. Amit most látsz, az csak az álmatlanságod egyik tünete, nem több és nem kevesebb. Nézd csak meg, Ralph, csodáld, ha akarod – hiszen csodálatos is –, csak el ne hidd.
Csodálatra nem is nagyon kellett biztatnia magát, hiszen csodák vették körül mindenfelé. A Napfelkelte-Naplemente előtt egy pékség kocsija hátrált ki egy keskeny közből, és fényes gesztenyebarna anyag – majdnem olyan színű, mint az alvadt vér – áradt a kipufogócsövéből. Nem volt az sem füst, sem por, de mindkettőre emlékeztetett. Fűrészfogas vonalat fit le, mint amilyet az EEG-készülék oszcilloszkópja. Ralph lenézett a kövezetre, és meglátta az ugyanolyan gesztenyebarna nyomokat, amelyeket a teherautó kerekei hagytak a betonon. A kisteher gyorsított és kifurakodott a parkolóhelyéről; eközben a kipufogógázzal együtt hullámzó kísérteties grafikon élénkpiros lett, akár az artériás vér.
Mindenfelé ilyen furcsaságokat látott, amelyek rézsútos vonalakban metszették egymást, és erről megint arra kellett gondolnia, hogyan sütött át a napfény a régi istálló falának és tetejének résein. De az emberek voltak csak igazán csodálatosak, akik körül a legélesebben rajzolódott ki és a legvalószerűbbnek tűnt a fényburok.
Csomagkihordó fiú jött ki az ABC-ből, és olyan vakító fehér sugárkoszorúban tolta a kocsiravaló élelmiszert, mintha vándorló fényszóró lenne. Hozzá képest fakónak tűnt a mellette levő asszony, aki az éppen penészedésnek induló sajt zöldesszürkéjébe burkolózott.
Fiatal lány kiabált a kifutófiúnak egy Subaru nyitott ablakából, és integetett is neki; bal kezén az ujjak mozgás közben fénylő kondenzcsíkokat húztak a levegőben, rózsaszínűeket, mint a vattacukor. Ahogy megjelentek, rögtön halványodni is kezdtek. A kifutófiú elvigyorodott és visszaintett; keze nyomán sárgásfehér legyező nyílt a levegőben. Olyan volt, akár egy trópusi hal farka. Ez is nyomban fakulni kezdett, csak sokkal lassabban.
Ralph először meglehetősen félt ettől a zűrzavaros, fényes látomástól, de egy idő után a félelem átadta a helyét a csodálatnak, az áhítatnak, a leghétköznapibb hüledezésnek. Sokkal szebb volt, mint bármi, amit életében látott. De ez nem igazi, figyelmeztette magát. Ezt ne feledd, Ralph. Megfogadta, hogy igyekszik majd észben tartani, de egyelőre nagyon a távolba veszett a figyelmeztető hang.
Most valami más ütötte meg a szemét: minden ember fejéből, akit látott, fénycsík nyúlt a magasba. Úgy szökött fel, mint egy zászlószalag vagy tarka krepp-papír girland, majd elvékonyodott és eltűnt: némelyeké másfél méter, másoké három-öt méter magasan. Az emelkedő fényes vonal többnyire ugyanolyan színű volt, mint a fényburok, például a kifutófiúé szikrázó fehér, a mellette álló nőé szürkészöld, de volt néhány meghökkentő kivétel. Ralph látott egy sötétkék fényburokban lépkedő középkorú férfit, akiből rozsdavörös vonal emelkedett ki, meg egy világosszürkébe burkolt nőt, aki meglepően (és kissé riasztóan) bíbor vonalban folytatódott, néhány esetben pedig – legföljebb kétszer-háromszor – csaknem fekete volt az ég felé húzott vonal. Ralphnak ezek egyáltalán nem tetszettek, és észrevette, hogy az emberek, akikhez ezek a „léggömbzsinegek” tartoztak (mert gondolatban ilyen egyszerűen és gyorsan nevezte el a dolgot), valamennyien rosszul néztek ki.
Hát persze. A léggömbzsinegek az egészségi állapotot jelzik... vagy bizonyos esetekben a betegséget. Mint a Kirlian-aurák, amelyek a hatvanas évek végén meg a hetvenesek elején annyira elbűvölték az embereket.
Ralph! figyelmeztette egy másik hang, te valójában, ugye, nem látod ezeket a dolgokat. Igazán utálnálak nyaggatni, de...
De tényleg nem lehet, hogy ez a jelenség mégis van! Hogy folytonos álmatlansága, tisztánlátó és összefüggő álmai stabilizáló hatásával párosulva lehetővé tette, hogy bepillanthasson a közönséges érzékelés határain túl eső mesés tartományba?
Hagyd ezt abba Ralph, méghozzá most rögtön! Szedd össze magad, különben ugyanabban a cipőben fogsz járni, mint szegény őrült Ed Deepneau!
Ahogy Edre gondolt, ez valami képzettársítást indított el fenne – valamit mondott azon a napon, amikor letartóztatták a felesége összeverése miatt –, de mielőtt rájött volna, hogy igáit, egy hang szólalt meg a bal könyöke magasságában.
– Mami! Mami! Veszünk megint mézes mogyit?
– Majd meglátjuk, ha bemegyünk, drágám.
Fiatal mama haladt el előtte, kézen fogva vezetve kisfiát. A négy-öt év körüli fiúcska szólalt meg az előbb. Anyját már-már vakító fehér burok vette körül. Szőke hajából előbújó „zsinege” ugyancsak fehér volt és nagyon széles, inkább emlékeztetett valami drága ajándék csomagkötöző szalagjára, mint madzagra. Legalább hét méter magasra emelkedett, és ahogy a nő ment, kissé mögötte lebegett. Ralphnak esküvői dolgok jutottak eszébe róla: uszályok, fátylak, habos tüll-szoknya.
Fiának fényburka ibolyába hajló egészséges sötétkék volt, és ahogy elmentek előtte, Ralph valami egészen elbűvölő dolgot látott. Fénykacsok indáztak összekulcsolódott kezükről is: fehér az asszonyéról, sötétkék a fiúcskáéról. Vékony fonattá sodródtak emelkedés közben, majd elhalványodtak és nyomuk veszett.
Anya és fia, anya és fia, gondolta Ralph. Volt valami tökéletes, egyszerű jelképiség azokban a szalagokban, amelyek úgy csavarodtak egymás köré, ahogy a jerikói lonc fut föl a kerti karóra. Ahogy rájuk nézett, felvidult a szíve – lehet, hogy érzelgős, de pontosan ezt érezte. Anya és fia, fehér és kék, anya és fia...
– Mama, mit néz az az ember?
A szőke nő kurta pillantást vetett Ralphra és ő látta, hogyan szorítja össze elvékonyodó száját, mielőtt elfordul. De látott még ennél fontosabbat is: az asszony fénykoszorúja hirtelen elsötétedett, összébb húzódott, és sötétvörös csigavonalak tekergőztek benne.
Ez a félelem színe, gondolta Ralph. Vagy esetleg a haragé.
– Nem tudom, Tim. Gyere már, ne húzasd magad. – Gyorsabbra fogta a lépést, lófarka előre-hátra lengett, rőtesszürke kis legyezők nyíltak utána a levegőben. Ralph éppolyannak látta őket, mint amilyen nyomot az ablaktörlő szokott hagyni a koszos szélvédőn.
– Mami, ne csináld ezt! Ne ráncigálj! – A kisfiúnak trappolnia kellett, hogy lépést tudjon tartani az anyjával.
Az én hibám, gondolta Ralph, és elképzelte, milyennek tűnhetett a fiatal anya szemében: nyúzott arcú öreg pasi, nagy bíborlila zacskókkal a szeme alatt. Ott áll – bujkál – a Rite Aid gyógyszertár előtt, a postaláda mellett, és úgy bámulja őt és kisfiát, mintha a legérdekesebb látvány lennének a világon.
Ami így is van, asszonyom, még ha nem is tetszik tudni róla.
Biztosan olyan volt a nő szemében, mint minden idők legperverzebb alakja. Ettől szabadulnia kell. Akár valóság, akár látomás, végét kell vetnie. Mert ha nem, valaki kihívhatja a zsarukat vagy a fehér köpenyes pacákokat. A csinos mama első útja akár a nyilvános telefonhoz is vezethet az ABC bejárata mellett.
Éppen azon töprengett, hogy lehet eltüntetni valamit, ami csak a fejünkben létezik, mikor arra ocsúdott, hogy már meg is történt. Ha fizikai jelenség volt, ha látomás, egyszerűen eltűnt, miközben ő még javában azon filozofált, milyen rémesnek láthatta őt a helyes fiatal anya. A nappalba visszatért a vénasszonyok nyarának tündöklése, ami csodálatos volt, de messze esett attól a kristálytiszta, mindenen átizzó tűztől. Az emberek, akik a bevásárlósor parkolójában járkáltak, emberek lettek megint: semmi fényburok, semmi madzag, tűzijáték. Csak emberek, akik mentek a maguk útján, hogy bevásároljanak a fűszer-csemegében, kiváltsák az utolsó nyári fényképeket a Fotomatnál, esetleg bedobjanak egy kávét a Napfelkelte-Naplemente bisztróban. Páran még a Rite Aidbe is beugrottak, hogy vegyenek egy doboz hashajtót, vagy ne adj' isten, egy tubus altatót.
Csak a te derryi közönséges, mindennapi polgártársaid mennek a maguk közönséges, mindennapi dolgai után.
Ralph hatalmas sóhajjal kiengedte magából a bennszorult levegőt, és felkészült a megkönnyebbülés hullámára. És a megkönnyebbülés jött is, de nem olyan áradatban, ahogy várta. Nem volt olyan érzése, hogy épp időben tántorodott vissza az őrültség szakadékának széléről; egyáltalán nem volt olyan érzése, hogy bármiféle meredély szélén állt volna. Mégis tökéletesen tisztában volt vele, hogy nem élhetett volna huzamosabb ideig abban a villogó és varázslatos világban anélkül, hogy ne került volna veszélybe az ép esze; olyan lett volna, mint egy orgazmus, amely órákig tart. Zsenik, nagy művészek így tapasztalhatják meg a dolgokat, de neki ez nem való; ennyi kakaó záros határidőn belül kivágná az összes biztosítékát, és ha aztán állítanának be a fehér ruhás pacákok, hogy belenyomjanak valami dilibogyót és elfuvarozzák, alighanem boldogan követné őket.
Legkönnyebben azonosítható érzelme most nem a megkönnyebbülés volt, hanem valami kellemes szomorúság, arra emlékeztető, amit nagyon fiatal fejjel tapasztalt a szex után. Úgy töltötte ki teste-lelke üregeit ez a nem mély, de szélesen kiterjedő melankólia, mintha levonuló ár terítené szét a zsíros, laza humuszt. Azon tűnődött, vajon lesz-e még egyszer módja találkozni valaha a kinyilatkoztatás ilyen riasztó, felvillanyozó pillanatával. Úgy gondolta, erre meglehetősen jók az esélyei... legalábbis a jövő hónapig, amikor James Roy Hong belenyomja a tűit, vagy talán amíg Anthony Forbes el nem kezdi lengetni az arany zsebóráját a szeme előtt, miközben azt mondja neki, hogy egyre... álmosabb... lesz... Az is lehet, hogy se Hongnak, se Forbesnak nem sikerül kigyógyítania az álmatlanságából, de ha mégis, akkor Ralph vélhetőleg nem fog több fényburkot és léggömbzsineget látni, amint egyszer kialudta magát. És egyhónapnyi vagy annál is több végigaludt éjszaka után alighanem el fogja felejteni, hogy ez egyáltalán megtörtént. Ez pedig tökéletesen megfelelő indok volt egy csepp mélabúhoz.
Jobb, ha csipkeded magad, haver – ha új barátod történetesen kinéz a gyógyszertár kirakatán és meglátja, hogy még mindig itt ácsorogsz, mint aki belőtte magát, akkor valószínűleg ő maga fogj a rád küldeni a fehér ruhás pacákokat.
– Vagy inkább felhívja dr. Litchfieldet – motyogta Ralph, és keresztülvágott a parkolón a Harris sugárút felé.

5

Bedugta a fejét Lois bejárati ajtaján, és bekiáltott:
– Juhú! Van itthon valaki?
– Gyere be, Ralph! – invitálta Lois. – A nappaliban vagyunk!
Ralph mindig olyannak képzelte a hobbit-odúkat, amilyen Lois Chasse házikója volt úgy fél háztömbnyire a Piros Alma alatt a domboldalban – tipp-topp, zsúfolt, cseppet talán túl sötét, de aggályosan tiszta. Sejtette, hogy Zsákos Bilbó, akit az őseinél csak az érdekelt jobban, hogy mi lesz vacsorára, ugyancsak el lett volna bűvölve az apró nappaliban, ahol rokonok néztek le az emberre minden falról. A díszhelyet a tévé tetején annak a férfiúnak a színezett műtermi fényképe foglalta el, akit Lois mindig csak Mr. Chasse-ként emlegetett.
McGovern előregörnyedve ült a díványon, és sajtos makarónit egyensúlyozott csontos térdén. A televízió be volt kapcsolva, és éppen egy szerencsejáték jutalomkereke pörgött.
– Mit jelent az, hogy a nappaliban vagyunk! – kérdezte Ralph, de mielőtt McGovern válaszolhatott volna, Lois lépett be, gőzölgő tányérral a kezében.
– Tessék – mondta. – Ülj le, egyél. Beszéltem Simonénál, azt mondta, valószínűleg benne lesz a Déli Króniká-ban.
– Igazán, Lois, ezt nem kellett volna –, vette át a tányért Ralph, de a gyomra hangosan felmorrant, amikor a hagyma és az olvadt sajt első illatfelhője megcsapta az orrát. A faliórára pillantott – alig lehetett látni egy mosómedvebundás férfi és egy nő között, aki úgy nézett ki, mint aki kettőig sem tud számolni –, és meglepődve konstatálta, hogy öt perccel múlt tizenkettő.
– Ez csak egy kis maradék, amit betettem a mikrohullámú sütőbe – felelte Lois. – Egyszer majd főzök neked, Ralph. Most ülj le.
– De azért ne a kalapomra – jegyezte meg McGovern, anélkül hogy levette volna a tekintetét a jutalomkörről. Fölvette puhakalapját a díványról, maga mellé ejtette a földre, és visszatért gyorsan ürülő tányérjához. – Ez nagyon finom, Lois.
– Köszönöm. – Várt, amíg az egyik versenyző nyert egy barbadosi utazást meg egy új kocsit, azután visszasietett a lanyhába. A visongó győztes elhalványodott, helyén gyűrött pizsamás ember bukkant föl, amint hánykolódva forgolódik az ágyon. Negyed négy múlt rajta három perccel. A napnak az órája ugyancsak ismerős volt Ralphnak.
– Nem tud aludni? – kérdezte együttérzően a bemondó. – Belefáradt, hogy ébren heverjen minden éjszaka? – Apró, izzó tabletta siklott be az álmatlan férfi hálószobájának ablakán. Ralph szerint olyan volt, mint a világ legkisebb repülő Csészealja. Egyáltalán nem csodálkozott, hogy kék a színe.
Leült McGovern mellé. Noha mindketten meglehetősen soványak voltak (Billre jobban illett volna a keszeg szó), a dívány nagy részét mégis elfoglalták.
Bejött Lois a saját tányérjával, és letelepedett az ablak melletti hintaszékre. A szerencsejáték végét jelző konzervzene és tapsgép fölött megszólalt egy női hang.
– Lisette Benson vagyok. Déli Króniká-nak legfontosabb híre: válaszul a női jogok egyik közismert élharcosának azon bejelentésére, hogy beszédet fog tartani Derryben, heves tiltakozásra került sor a helyi kórháznál, amelynek során hat embert letartóztattak. Hallhatjuk még Chris Altobergtől az időjárás-jelentést és Bob McClanahantól a sporteseményeket. Helyszíni közvetítést látnak.
Ralph bevillázott egy adag sajtos makarónit a szájába. Fölnézett és látta, hogy Lois figyeli.
– Ízlik? – kérdezte az asszony.
– Finom – mondta Ralph, és az is volt, de arra gondolt, hogy pillanatnyilag ugyanennyire ízlene neki egy dobozból azon hidegében kiborított nagy adag francia-amerikai spagetti is. Nem egyszerűen éhes volt; ki volt éhezve. A fényburkok látványa nyilván sok kalóriát égetett el.
– Az események röviden a következőek – mondta McGovern, miután lenyelte ebédjének utolsó falatját, és odatette a tányért a kalapja mellé. – Ma reggel fél kilenckor, épp amikor érkeztek a Menedékbe a munkatársak, vagy tizennyolcan beállítottak a menhelyre. Lois barátnője, Simone szerint az Élet Barátainak nevezték magukat, de a kemény mag, amely válogatott dilisekből és hibbantakból áll, általában Mindennapi Kenyerünk néven hallat magáról. Azt is mondta, hogy Charles Pickering az egyik, az a pasas, akit tavaly év végén akkor kapcsoltak le a zsaruk, amikor éppen gyújtóbombát akart elhelyezni a menhelynél. Simone unokahúga azt állította, hogy csak négy embert tartóztattak le. Úgy látszik, kissé alábecsülte a számukat.
– Ed tényleg köztük volt? – kérdezte Ralph.
– Igen – válaszolta Lois –, és le is tartóztatták. Végül is senkit sem fújtak le gázzal. Csak pletyka volt. Egyáltalán senki sem sérült meg.
– Ez alkalommal – tette hozzá sötéten McGovern.
Lois parányi televízióján feltűnt a Déli Krónika felirat, azután átolvadt Lisette Bensonba.
– Köszöntöm kedves nézőinket – mondta. – Legfontosabb hírünk ezen a szép nyár végi napon, hogy Susan Day, a jeles író és a női jogok harcias védője beleegyezett, a jövő hónapban beszédet tart a derryi Kultúrközpontban. Bejelentésének hírére tüntetők tiltakoztak a női segélyközpontnak és abortuszklinikának otthont adó Menedék előtt, ami annyira megosztotta...
– Már megint kezdik az abortuszklinikát! – kiáltott föl McGovern. – Jézusom!
– Csitt! – szólt rá Lois olyan parancsolóan, ami alig emlékeztetett szokásos tétova mormolására. McGovern meglepetten pillantott rá, és elhallgatott.
– A kettő közül elsőnek John Kirkland riportját látják, amely a Menedéknél készült – fejezte be Lisette Benson, és a képen megjelent a riporter, amint ott áll egy hosszú, alacsony téglaépület előtt. A képernyő aljának feliratából a nézők megtudhatták, hogy ez egy EGYENES ADÁS. A Menedék oldalán húzódó ablaksorból kettő be volt törve, több másik pedig össze volt maszatolva valami vörös lével, ami úgy nézett ki, mint a vér. Sárga rendőrségi szalag feszült a riporter és az épület között; három egyenruhás derryi rendőr és egy civil ruhás nyomozó állt a túloldalán. Ralphot nem nagyon lepte meg, amikor John Leydeckert ismerte föl a nyomozóban.
– Halló, Lisette? Az Élet Barátainak nevezik magukat, és azt állítják, hogy ma reggeli tüntetésük a felháborodás spontán túlcsordulása volt, amit az váltott ki, hogy Susan Day, az a nő, akit radikális életvédő csoportok országszerte Amerika első számú csecsemőgyilkosának neveznek, a jövő hónapban Derrybe jön, hogy felszólaljon a Kultúrközpontban. Mindazonáltal a derryi rendőrségnek legalább egy tisztje kételkedik ennek a kijelentésnek a valóságában.
A kamera ráközelített Leydeckerre, aki láthatólag beletörődött, hogy mikrofont dugnak a képébe.
– Ez egyáltalán nem volt spontán megmozdulás – mondta. – Egy csomó előkészület kellett hozzá. Nyilván előre tudták, hogy Susan Day idejön és felszólal, úgyhogy nekikészültek és vártak, amíg a hír megjelenik az újságokban. Ez ma reggel történt meg.
A kamera csak kettejüket mutatta. Kirkland átható pillantást vetett Leydeckerre.
– Mit ért azon, hogy egy csomó előkészület? – kérdezte.
– A legtöbb táblájukon rajta volt Ms. Day neve. És volt még egy tucat ilyen.
Meglepően emberi indulat tükröződött Leydecker interjút-ad-a-rendőr álarcán: Ralph undornak vélte. Fölemelt egy nagy nyomtároló zacskót, és Ralph egy szörnyű pillanatig bizonyosra vette, hogy egy megcsonkított és véres csecsemő van benne. Azután rájött, hogy bármi legyen is a vörös anyag, a zacskóban egy játék baba van.
– Ezt nem az itteni boltban vették – mondta a riporternek Leydecker. – Erről kezeskedem.
Hosszú közeli felvétel következett az összekent és betört ablakokról. A kamera hosszan pásztázott rajtuk. Az odakent mocsok mindennél jobban emlékeztetett a vérre, és Ralph úgy döntött, hogy inkább nem kéri az utolsó három falat sajtos makarónit.
– A tüntetők ezekkel a játék babákkal érkeztek, amelyeknek puha testébe a rendőrség feltételezése szerint Karo sziruppal kevert piros ételfestéket injekcióztak – szólt közben Kirkland hangja. – A babákat hozzávágták az épület falához, miközben Susan Day-ellenes jelszavakat skandáltak. Két ablak betört, de nagyobb kár nem esett.
A kamera megállt egy vérfagyasztóan összemázolt ablaküvegen.
– Számos baba szétnyílt – mondta Kirkland –, és a belőlük kifröccsenő anyag épp eléggé hasonlított a vérhez, hogy megrémítse az alkalmazottakat, akik tanúi voltak a bombázásnak.
Bő nadrágot-pulóvert viselő, sötét hajú, csinos nő jelent meg a vörösre mázolt ablak helyén.
– Nahát, oda nézzetek, a Barbie! – kiáltott föl Lois. – A csudába, remélem, Simone nézi a tévét! Talán föl kellene...
Most McGovern volt az, aki csitította.
– Ijesztő volt – nyilatkozta Barbara Richards Kirkland-nek. – Először azt hittem, tényleg halott babákkal dobálnak bennünket, vagy talán magzatokkal, amelyekre szert tettek valahogy. Még akkor se voltam benne biztos, amikor dr. Harper idefutott és kiabált, hogy ezek csak játék babák.
– Azt mondta, skandáltak valamit? – kérdezte Kirkland.
– Igen. Legtisztábban valami olyasmit hallottam, hogy „Ne engedjétek a Halál Angyalát Derrybe”.
A kamera visszatért Kirklandre.
– A tüntetőket ma reggel kilenc óra körül elszállították a Menedéktől, a nők menhelyétől a derryi rendőrség Fő utcai kapitányságára. Úgy értesültem, hogy tizenkettőt kihallgattak és elengedtek; hat másikat letartóztattak rendbontás és garázdaság miatt. Így hát újabb lövés dörrent a Derryben zajló abortuszháborúban. Önök John Kirklandet hallották a Négyes Csatorna híradójából.
– Újabb lövés – kezdte McGovern, és égnek lökte a karját.
Ismét Lisette Benson jelent meg a képernyőn.
– Most kapcsoljuk Anne Riverst, aki nem egészen egy órája beszélt az úgynevezett Élet Barátai közül kettővel, akiket a ma reggeli tüntetés során tartóztattak le.
Anne Rivers a Fő utcai őrszoba lépcsőjén állt, egyik oldalán Ed Deepneau-val, a másikon egy magas, sápadt, kecskeszakállas egyénnel. Ed nettül és kimondottan csinosan festett szürke tweedzakójában és tengerészkék nadrágjában. A magas férfi úgy nézett ki, ahogy a „maine-i proletár” öltözik a liberálisok álmaiban: kopott farmer, kopott kék ing, széles, tűzoltóvörös nadrágtartó. Csupán másodpercekbe került, amíg Ralph rájött, hogy ki az. Dan Dalton volt, a Használt Rózsi Használt Ruhák tulajdonosa. Amikor Ralph utoljára látta, ott állt az üzlete kirakatában lógó gitárok és madárkalitkák mögött, és úgy legyintett Ham Davenportra, mint aki azt mondja: Ki nem szarja le, mi a véleményed
De persze megint visszatért a tekintete Edre, aki nett volt és rendezett, méghozzá nem is egy értelemben.
McGovern láthatólag ugyanezt érezte.
– Istenem, nem tudom elhinni, hogy ez ugyanaz az ember – motyogta.
– Lisette – mondta a mutatós szőke –, itt van velem Edward Deepneau és Daniel Dalton, mindketten derryi lakosok, akiket a ma reggeli tüntetésen tartóztattak le. Így van, uraim? Letartóztatták önöket?
Bólintottak, Ed a humor némi szikrájával, Dalton zordonan, összeszorított fogú határozottsággal. Az utóbbi, legalábbis Ralph szerint, úgy meredt Anne Riversre, mintha arra igyekezne visszaemlékezni, melyik abortuszklinikára látta besietni, lehajtott fejjel, megroskadt vállal.
– Óvadék ellenében helyezték szabadlábra önöket?
– Saját felelősségünkre bocsátottak el – válaszolta Ed. – A vádak minimálisak voltak. Nem volt szándékunkban bárkit is bántani, és senkinek sem esett baja.
– Csak azért tartóztattak le, mert az istentelen, bitorló városi elöljáróság velünk akar példát statuálni – mondta Dalion, és Ralph mintha egy villanásnyi feszes rándulást vett volna észre Ed arcán. Afféle már-megint-kezdi arckifejezés volt ez.
Anne Rivers ismét Ed felé fordította a mikrofont.
– A fő kérdés itt nem filozófiai, hanem gyakorlati – Mondta Deepneau. – Noha a Menedék vezetői jobban szereik hangsúlyozni tevékenységük olyan aspektusait, mint a tanácsadás, kezelés, ingyenes emlővizsgálat és egyéb csodálatra méltó szolgáltatások, van ennek a helynek egy másik oldala. Patakvér árad a Menedékből...
– Ártatlanok vére! – rikoltotta Dalton. Szeme izzott hosszú, sovány arcában, és Ralphnak felzaklató látomása támadt: egész Kelet-Maine-ben ezt nézik az emberek, és az a véleményük, hogy ez a piros hózentrógeres pali a hibbant, társa pedig egész normális fickó. Ez már majdnem vicces.
Ed úgy kezelte Dalton közbeszólását, mintha az életvédők Hallelujája lenne, és csak egy ütemnyi tiszteletteljes szünet után folytatta:
– Most már közel nyolc éve folyik a mészárlás a Menedékben – mondta Ed. – Sokan, főleg az olyan radikális feministák, mint dr. Roberta Harper, a Menedék igazgatója, szeretik olyan „korai befejezés”-féle szépítgető kifejezésekkel körülírni a dolgot, de amiről szó van, az a terhességmegszakítás, a nő meggyalázásának netovábbja egy szexista társadalomban.
– De művérrel feltöltött babákkal bedobálni egy magánklinika ablakait, ez volna a módja, amivel felhívhatják magukra a közvélemény figyelmét, Mr. Deepneau?
Egy pillanatra – épp csak egy pillanat volt, aztán elmúlt – Ed tekintetében valami sokkal keményebb és hidegebb lobbanás fojtotta el a humor szikráját. Ebben az egyetlenegy pillanatban Ralph ismét azt az Ed Deepneau-t látta, aki immár ugrott volna neki a nálánál vagy fél mázsával nehezebb teherautó-sofőrnek. Elfelejtette, hogy amit néz, azt úgy egy órája vették föl, és féltette a vékony szőke nőt, aki majdnem olyan csinos volt, mint az az asszony, aki még mindig házastársa annak az embernek, akit éppen kérdezgetett. Vigyázz, ifjú hölgy, gondolta Ralph. Vigyázz és féljél. Nagyon veszedelmes ember mellett állsz.
Azután kialudt a lobbanás, és a tweedzakós férfi ismét az a komoly fiatalember volt, akit lelkiismerete juttatott börtönbe. Dalton, aki most idegesen csattogtatta a nadrágtartóját, mint két nagy piros gumiszalagot, ismét csak ő festett úgy, mint akinek nincs ki a négy kereke.
– Amit mi teszünk, az nem más, mint amit az úgynevezett jó németek elmulasztottak a harmincas években – mondta Ed. Türelmes, leckéztető hangon beszélt, annak az embernek a modorában, aki kénytelen újra és újra kifejteni az álláspontját... főképp olyanoknak, akiknek már illene ismerniük azt. – Hallgattak, és hatmillió zsidó halt meg. Ebben az országban hasonló tömegmészárlás...
– Ezernél több baba mindennap – szólt közbe Dalton. Korábbi krakélersége eltűnt. Iszonyodó és reménytelenül fáradt volt a hangja. – Sokukat cafatokban tépik ki az anyjuk méhéből, és még a halálban is tiltakozva hadonásznak karocskájukkal.
– Jóságos ég! – nyögött föl McGovern. – Ez a legnevetségesebb dolog, amit valaha...
– Csitt, Bill! – szólt rá Lois.
– ...a célja ennek a tüntetésnek? – kérdezte Rivers Daltont.
– Mint valószínűleg tudja – válaszolta a férfi –, a városi tanács hajlandó felülvizsgálni azt az övezeti előírást, amely lehetővé teszi, hogy a Menedék úgy és ott működjön, ahogy és ahol működik. A kérdésről november elején fognak szavazni. Az abortuszjog harcosai attól félnek, hogy a tanács homokot szórhat halálgépezetük fogaskerekei közé, így hát felkérték Susan Dayt, ennek az országnak a leghírhedettebb abortuszbajnokát, hogy igyekezzék a masinát mozgásban tartani. Mi összeszedjük erőinket...
mikrofon ingaként lendült vissza Ed felé.
– Lesznek további megmozdulások is, Mr. Deepneau? – kérdezte Rivers, és Ralphnak hirtelen az a benyomása támadt, hogy nem egészen profi módon érdeklődik a férfi iránt. Miért is ne? Ed jóképű fazon, és Ms. Rivers aligha sejti, hogy hite szerint a Bíbor Király és centuriói itt vannak Derryben, hogy egyesítsék erőiket a Menedék magzatgyilkosaival.
– Amíg nem orvosolják a törvényes aberrációt, amely ajtót nyitott ennek a mészárlásnak, addig a tiltakozások is folytatódni fognak – válaszolta Ed. – Reméljük, a jövő század történészei majd feljegyzik, hogy nem minden amerikai volt jó náci történelmünknek ebben a sötét szakaszában.
– Erőszakos tüntetések lesznek?
– Épp az erőszak az, ami ellen mi tiltakozunk. – Továbbra is tüzesen szemeztek egymással, és Ralph arra gondolt, hogy Anne Riverst olyasmi lelheti, amiről Carolyn azt szokta mondani, hogy viszket neki. Dan Dalton csak állt ott a kép szélén, mindenkitől elfeledetten.
– És ha Susan Day Derrybe jön a jövő hónapban, akkor szavatolni tudják a biztonságát?
Ed mosolygott, és Ralph megint azt látta, milyen volt alig egy hónapja azon a forró augusztusi napon – ott térdel, két kezével az ő két vállát fogja, és az arcába lihegi: A magzatokat Newportban égetik el. Megborzongott.
– Egy olyan országban, ahol gyermekek ezreit szippantják ki az anyjuk méhéből az ipari porszívó orvosi változatával, nem hinném, hogy bárki bármit is szavatolhatna – válaszolta Ed.
Anne Rivers egy pillanatig bizonytalanul nézett rá, mintha azt szeretné eldönteni, tényleg akar-e még kérdezni tőle valamit vagy sem (esetleg azt, mi a telefonszáma), aztán szembefordult a kamerával.
– Anne Riverst hallották a derryi rendőrkapitányságról – mondta.
Ismét feltűnt Lisette Benson, és volt a szája tartásában valami zavarodott vonás, amitől Ralphnak arra kellett gondolnia, talán nem ő volt az egyetlen, aki érzékelte a vonzást a riporternő és a riportalany között.
– Egész nap követni fogjuk az eseményeket – ígérte. – Ha további adatokat szeretnének tudni, figyeljenek bennünket hatkor. Augustában Greta Powers kormányzó válaszolt azokra a vádakra, miszerint neki...
Lois fölkelt és kikapcsolta a tévét. Egy darabig mereven nézte az elsötétülő képernyőt, majd nagyot sóhajtott és leült.
– Van áfonyakompótom – mondta –, de hát ezek után képes enni valamelyikőtök?
A két férfi megrázta a fejét. McGovern Ralphra nézett.
– Ijesztő volt – mondta.
Ralph bólintott. Továbbra is arra gondolt, miként járkált fel-alá Ed a szórófej vízpermetében, testével törve meg a szivárványt, miközben öklével ütögette nyitott tenyerét.
– Hogyan engedhették ki saját felelősségére, és hogyan interjúvolhatták meg, mintha normális emberi lény lenne? – kérdezte fölháborodottan Lois. – Azután, amit szegény Helennel művelt? Istenem, ez az Anne Rivers egészen késznek látszott rá, hogy meghívja vacsorára!
– Esetleg egy kis ropifogyasztásra az ágyába – tette hozzá szárazon Ralph.
– A súlyos testi sértés vádja és ez a mai dolog két teljesen különböző ügy – mondta McGovern –, és lefogadhatod a bakancsodba, hogy az ügyvéd vagy ügyvédek, akiket ezeknek a gyogyósoknak kirendelnek, majd gondoskodnak is róla, hogy így is maradjon.
– És még a súlyos testi sértés is csak kihágásnak minősül – emlékeztette Ralph az asszonyt.
– Hogy lehet a tettlegesség kihágás? – kérdezte Lois. – Bocsáss meg, de a dolognak ezt a részét sohasem fogom megérteni.
– Kihágás, ha csak a feleségeddel csinálod – mondta McGovern, fölhúzva gúnyos szemöldökét. – Ilyen az amerikai törvény, Lo.
Lois idegesen tördelte a kezét, levette Mr. Chasse-t a televízióról, egy darabig nézte, azután visszatette, és tovább tördelte a kezét.
– Hát a törvény egy dolog – mondta –, és én lennék az első, aki elismerem, hogy egyáltalán nem ismerem. De valakinek csak meg kéne mondani, hogy őrült. Őrült, aki összeverte a feleségét.
– És te még nem is tudod, mennyire őrült –, mondta Ralph, és most első ízben elmesélte nekik, mi történt tavaly ínyáron kint a repülőtér mellett. Mintegy tíz percig tartott. Amikor befejezte, egyikük sem szólt semmit – csak néztek rá tágra nyílt szemmel.
– Mi van? – kérdezte bizonytalanul. – Nem hisztek nekem? Azt gondoljátok, képzeltem?
– Dehogynem hiszek – mondta Lois. – Én csak... hát... megdöbbentem. És megrémültem.
– Ralph, énszerintem el kéne mondanod ezt a történetet John Leydeckernek – fűzte hozzá McGovern. – Nem hinném, hogy ki tudna sütni belőle valamit, de ismerve Ed új játszótársait, azt gondolom, erről tudnia kéne.
Ralph alaposan fontolóra vette a dolgot, azután bólintott, és fölállt.
– Ragadjuk meg az alkalmat. Lois, jössz?
Az asszony eltűnődött, azután megrázta a fejét.
– Elfáradtam – mondta. – És egy kicsit – hogy is mondják a gyerekek manapság? –, egy kicsit majrés vagyok. Inkább kinyújtom a lábamat. Szundizok egyet.
– Tedd azt – bólintott Ralph. – Némileg elcsigázottnak tűnsz. És köszönjük, hogy tápláltál minket. – Hirtelen ötlettel lehajolt az asszonyhoz, és megcsókolta a szája sarkát. Lois meglepett hálával nézett föl rá.

6

Valamivel hat óra után, amikor Lisette Benson befejezte a híreket és átadta helyét a sportriporternek, Ralph kikapcsolta a televíziót. A Menedék elleni tüntetés a második helyre csúszott, az a magát csökönyösen tartó állítás lett az este nagy sztorija, hogy Greta Powers kormányzónő kokainozott gimnazista korában, és semmi újság nem volt azon kívül, hogy az Élet Barátainak vezetője Dan Dalton. Ralph úgy gondolta, a névleges vezető megfelelőbb kifejezés lenne. Vajon van-e pillanatnyilag vád Ed ellen? Ha nincs, akkor sejthetőleg hamarosan lesz, legkésőbb karácsonyig. Ami még érdekesebb kérdés, vajon mit szólnak Ed munkaadói alkalmazottuk törvényes kalandozásaihoz a derryi úton? Volt egy olyan érzése, hogy sokkal kevésbé tetszenek nekik a mai történtek, mint a házastárs terhére elkövetett súlyos testi sértés a múlt hónapban; csak mostanában olvasta, hogy nemsokára a Hawking Laboratórium lesz itt északnyugaton az ötödik olyan kutatóközpont, amely magzati szöveteket használ fel. Valószínűleg nem tapsolnának arra a hírre, hogy egyik kutató vegyészüket letartóztatták, mivel művérrel töltött babákat vagdalt egy terhességmegszakításokat végrehajtó klinika oldalához. És ha azt tudnák, hogy igazából mennyire őrült...
És kifogja nekik elmondani? Talán te?
Nem. Ez már túl volt azon, ameddig el kívánt menni, legalábbis pillanatnyilag. Mert ellentétben azzal, hogy lement az őrszobára McGovernnel, és elmesélte John Leydeckernek, mi történt tavaly nyáron, ez már hajsza lenne. Mint kiírni, hogy ÖLD MEG EZT A PICSÁT egy olyan nő képe mellé, akinek a nézetei nem tetszenek.
Te is nagyon jól tudod, hogy ez lószar.
– Semmit sem tudok – mondta, azzal fölállt és kinyitotta az ablakot. – Túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy bármit is tudjak. – De ahogy ott állt, és nézte az utca túlsó oldalán a két embert, akik egy-egy hatdobozos sörösrekesszel most jöttek ki a Piros Almából, hirtelen tudott valamit, visszaemlékezett valamire, amitől a hideg kúszott végig a hátán.
Ma reggel, ahogy kijött a Rite Aidből és megrohanták a fényburkok – meg az az érzés, hogy fellépett a tudat egy új szintjére –, mindegyre emlékeztette magát, hogy ne higgyen a szemének, mert ha nem tudja elvégezni az alapvető distinkciót, akkor olyan cipőben fog majd járni, mint Ed Deepneau. Ez a gondolat már-már feltárta valamilyen asszociatív emlékezet ajtaját, de a sikló fény burkok a parkolóban elrántották tőle, mielőtt képes lett volna teljesen kinyitni. Most ugrott be neki: Ed mondott valamit a fényburkokról, nem?
Nem – lehet, hogy ezekre célzott, de igazából a színek szót használta. Csaknem biztos vagyok benne. Közvetlenül azután volt, amikor azt mesélte, hogy mindenfelé a babák tetemeit látja, még a háztetőkön is. Azt mondta...
Figyelte, amint a két férfi beszáll egy ütött-kopott öreg teherautóba, és arra gondolt, sohasem lesz képes pontosan visszaidézni Ed szavait; túlságosan fáradt. Azután, ahogy a teherautó elhajtott, maga mögött hagyva a pékség teherautójának kipufogójából bodorodó gesztenyeszín fényes valamire emlékeztető füstjét, felnyílt egy másik ajtó, és az emlék visszatért.
– Azt mondta, hogy a világ néha tele van színekkel – mondta Ralph az üres lakásnak –, de egy bizonyos ponton minden feketébe fordul. Azt hiszem, ezt mondta.
Langyos, langyos, de vajon ez volt minden? Mintha lett volna még valami Ed dumájában, de nem bírt visszaemlékezni, hogy mi. Számít egyáltalán? Az idegei azt erősítgették, hogy igen – a hideglelős csík a hátán szélesedett és mélyült.
Mögötte megszólalt a telefon. Ralph megfordult és látta, hogy vészjósló vörös fényben fürdik, sötétvörösben, az orrvérzés és
(a viaskodó kakasok)
a kakastaréj színében.
Nem, nyögött föl elméjének egy darabja. Ó, ne, Ralph, ne kezdd újra...
Valahányszor megszólalt a telefon, a fényburok kiszínesedett. A csöndes szünetekben sötétedett. Olyan volt, mintha egy kísérteties szívet nézne, amelyben egy telefon van.
Ralph szorosan behunyta a szemét, és amikor ismét kinyitotta, a telefonon már nem volt rajta a vörös fényburok.
Nem, csupán most nem látod. Nem vagyok biztos benne, de azt hiszem, te kívántad, hogy tűnjön el. Mint egy tisztánlátó álomban.
Ahogy odament a telefonhoz, azt mondta magának – méghozzá meglehetősen erőteljes szavakkal –, hogy az egész ugyanolyan hülyeség, mint fényburkokat látni. De persze egyáltalán nem volt az, és ő tudta is, hogy nem. Mert ha hülyeség lenne, akkor honnan van az, hogy egyetlen pillantást vetett a kakasvörös dicsfényre, és máris tudta, hogy Ed Deepneau hívja?
Hülyeség, Ralph. Csak azért gondolod, mert éppen Ed járt az eszedben... és mert annyira fáradt vagy, hogy az agyad megviccelt. Gyerünk, vedd föl, majd meglátod. Ez nem az áruló szív, még csak nem is az áruló telefon. Valószínűleg valami pasas akar rád sózni valamilyen előfizetést, vagy egy hölgy érdeklődik a véradóktól, hogy miért nem voltál náluk mostanában.
Csak hát ő jobban tudta.
Fölvette a kagylót és belehallózott.

7

Senki sem válaszolt. Pedig volt ott valaki; Ralph hallotta a lélegzését.
– Halló? – szólt bele ismét.
Még mindig nem jött válasz, és már éppen mondani akarta, hogy most rögtön leteszem, amikor megszólalt Ed Deepneau.
– A szád miatt hívlak, Ralph. Bajba akar keverni.
A hideg csík a lapockái között nem volt többé csík; vékony jéglemez volt, amely a tarkójától a derekáig elborította.
– Hello, Ed. Láttalak ma a híradóban. – Csak ez jutott az eszébe. Úgy érezte, a keze nem bírja megtartani a telefonkagylót, noha görcsösen szorította.
– Rá se ránts, öregfiú. Csak figyelj ide. Meglátogatott az a nagydarab nyomozó, aki a múlt hónapban letartóztatott, az a Leydecker. Tulajdonképpen az imént távozott.
Ralph szíve összeszorult, de nem annyira, amennyire tartott tőle. Végül is mi a meglepő abban, hogy Leydecker meglátogatja Edét? Nagyon érdekelte Ralph sztorija az összepattanásról 1992 nyarán. Tényleg nagyon érdekelte.
– Igazán? – kérdezte nyugodtan.
– Leydecker nyomozó azt vette a fejébe, hogy énszerintem valakik – esetleg holmi természetfölötti fajzatok – kamion- és kisteherszámra viszik a magzatokat a városból. Ijesztő, mi?
Ralph ott állt a dívány mellett, tekergette az ujjára a telefonzsinórt, és rádöbbent, hogy tompa vörös fény üt ki a vezetéken, mint az izzadság. A fény Ed beszédének ütemére lüktetett.
– Te mondtad el neki ezeket a dajkameséket, öregfiú.
Ralph hallgatott.
– Hogy akkor kihívtad a rendőröket, miután leckét adtam annak a kurvának, ami egyébként bőven ráfért, az nem zavar folytatta Deepneau. – Ezt a... mondjuk úgy, a nagy apai aggodalmad számlájára írom. Esetleg azt gondoltad, ha elég hálás lesz, talán leesik egy kegyelemdugás. Végül is vén vagy, de még nem állsz fél lábbal a sírban. Gondolhattál arra is, hogy ha minden kötél szakad, az ujjad még mindig működik.
Ralph hallgatott.
– Igazam van, öregfiú?
Ralph hallgatott.
– Azt hiszed, kiborítasz a csendkúráddal? Felejtsd el! – Pedig éppen hogy kiborultnak tűnt. Mint aki a fejében kidolgozott forgatókönyv szerint hívta föl Ralphot, aki erre nem hajlandó elmondani a ráeső szöveget. – Nem teheted... jobb fesz, hanem...
– Az nem izgatott, amikor kihívtam a rendőröket, mert összeverted Helent, de a mai beszélgetésed Leydeckerrel nyilvánvalóan igen. Miért, Ed? Végre kezdesz kérdéseket föltenni magadnak a viselkedéseddel kapcsolatban? Esetleg még a gondolkodásoddal is?
Most Ed hallgatott. Végül annyit súgott rekedten:
– Ha nem veszed komolyan, Ralph, az talán a legnagyobb hiba.
– Ó, komolyan veszem én – mondta Ralph. – Láttam, mit csináltál ma, láttam, mit csináltál a feleségeddel a múlt hónapban... és láttam, mit csináltál a repülőtérnél egy éve. Most már a rendőrség is tudja. Meghallgattalak, Ed, most te hallgass meg engem. Te beteg vagy. Valamiféle ideg-összeomlásban szenvedsz, téveszméid vannak...
– Nem vagyok köteles a hülyeségeidet hallgatni! – Ed már-már visított.
– Nem, nem vagy köteles. Le is teheted. Elvégre te fizeted a számlát. De amíg nem teszed, folytatom. Mert kedveltelek, Ed, és szeretnélek ismét kedvelni. Téveszmék ide vagy oda, okos fej vagy, és képes leszel megérteni: Leydecker tudja és figyelni fogja a te...
– Látod már a színeket? – kérdezte Ed. A hangja ismét nyugodt volt. Ugyanebben a pillanatban a telefon körül kikapcsolt a vörös izzás.
– Miféle színeket? – kérdezte végül Ralph.
Ed meg se hallotta a kérdést.
– Azt mondtad, kedveltél engem. Nos, én is kedvellek téged. Mindig is kedveltelek. Így hát adok neked egy nagyon becses tanácsot. A mély víz felé sodródsz, és ott olyan dolgok úszkálnak a felszín alatt, amiket te el sem tudsz képzelni. Azt hiszed, megtébolyodtam, de szeretném közölni veled, hogy te nem tudod, mi a téboly. A leghalványabb fogalmad sincs róla. Viszont lesz, ha továbbra is beleütöd az orrod olyan dolgokba, amik nem tartoznak rád. Elhiheted nekem.
– Miféle dolgokba? – kérdezte Ralph. Igyekezett könnyedén beszélni, de még mindig olyan szorosan markolta a telefonkagylót, hogy az ujjai lüktettek.
– Erők – válaszolta Ed. – Olyan erők munkálnak Derryben, amikről ne is akarjál tudni. Vannak... az egyszerűség kedvéért mondjuk úgy, hogy vannak lények. Még nem igazán figyeltek föl rád, de ha továbbra is velem szórakozol, akkor felfigyelnek. És azt ne akard. Higgy nekem, ne akard.
Erők. Lények.
– Azt kérdezted tőlem, honnan tudok az egészről. Hogy kerülök ebbe a képbe. Emlékszel, Ralph?
– Igen. – Emlékezett. Most. Hogy mi volt az utolsó, amit Ed mondott, mielőtt elfordult volna tőle, hogy rivaldai széles mosollyal üdvözölje a zsarukat. Azóta látom a színeket, amióta ő eljött, és csak odaszólt... Majd később megbeszéljük.
– A doktor mondta nekem. A kis kopasz doktor. Neki kell majd felelned, ha újra megpróbálsz beavatkozni a dolgomba. És akkor az Isten legyen hozzád irgalmas.
– A kis kopasz doktor. Aha – mondta Ralph. – Igen, értem. Először a Bíbor Király, aztán a centuriók, most meg a kis kopasz doktor. Gondolom, legközelebb...
– Kímélj meg a gúnyolódástól, Ralph. Csak tartsd tőlem távol magadat, meg a dolgaimtól is, hallod? Tartsd magad távol.
Kattant valami, Ed letette. Ralph egy darabig bámulta a kezében lévő kagylót, azután lassan letette ő is.
Csak tartsd tőlem távol magadat, meg a dolgaimtól is.
Hát igen, miért ne? Éppen elég baja van neki magának is.
Ralph lassan kibaktatott a konyhába, betett a sütőbe egy tévékaját (egészen pontosan tőkehalfilét) és igyekezett kiverni a fejéből az abortusztüntetést, a fényburkokat, Ed Deepneau-t és a Bíbor Királyt.
Könnyebben ment, mint gondolta.

6. FEJEZET

1

Ahogy Maine-ben szokott, úgyszólván észrevétlenül szivárgott el a nyár. Ralph továbbra is korán ébredt, és mire az ősz színeiben kezdtek lángolni a Harris sugárút fái, minden reggel negyed háromkor nyitotta ki a szemét. Pocsék dolog volt, de már közeledett az idő, amikor látogatást tesz James Roy Hongnál, és nem ismétlődött meg az a különös tűzijáték, amelyben azután volt része, hogy először találkozott Joe Wyzerrel. Alkalmanként szikrázott a tárgyak pereme, de Ralph rájött, hogy ha behunyja a szemét és ötig számol, akkor, mire ismét odanéz, eltűnnek a szikrák.
Illetve... általában eltűnnek.
Susan Day beszédét október nyolcadikára, péntekre tűzték ki, és ahogy a vége felé közeledett a szeptember, úgy lett egyre tüzesebb és összpontosult mindinkább Susan fellépésére a terhességmegszakítás ellenzőinek és felszabadítóinak vitája. Ralph többször látta Edét a tévéhíradóban, néha Dan Dalton társaságában, de mind gyakrabban egyedül, amint gyorsan, meggyőzően beszél, és nemcsak a szemében, de a hangjában is fel-felvillan a humor szikrája.
Az emberek kedvelték, és az Élet Barátai olyan széles körből szívták magukhoz a tagságot, amilyenről politikai ősük, a Mindennapi Kenyerünk csak álmodhatott. Nem volt több babadobáló buli vagy egyéb erőszakos tüntetés, annál inkább menetek és ellenmenetek, szitkozódás, ökölrázás meg dühös levelek a kiadónak. Igehirdetők ígértek elkárhozást; tanárok követeltek önmérsékletet és felvilágosítást; magukat Jézus Buzi Babáinak nevező fél tucat fiatal nőt tartóztattak le, akik VIDD A PÖCSÖD A TESTEMBŐL! feliratú táblákkal vonulgattak Derry Első Baptista Temploma előtt. A derryi Híradó egy névtelen politikust idézett, aki abban reménykedett, hogy Susan Dayt ledönti a lábáról az influenza vagy más nyavalya, és nem jön el a városba.
Ed nem kereste meg többé Ralphot, viszont szeptember huszonegyedikén jött egy lap Helentől, hátán tíz odafirkantott ujjongó szóval: Hurrá, munka! Derryi közkönyvtár! Jövő hónapban kezdek! Nemsokára találkozunk: Helen.
Ralph utoljára akkor volt ilyen boldog, amikor Helen fölhívta a kórházból. Leszaladt, hogy megmutassa a lapot McGovernnek, de a lenti lakás ajtaja zárva volt.
Akkor Lois... de persze, Lois is elment, valószínűleg kártyapartira, vagy talán a belvárosba fonalat venni, hogy köthessen egy újabb sálat.
Némiképpen bosszankodva és azon mélázva, hogy amikor az ember majd' szétrobban a közölnivalótól, akkor találja meg a legkevésbé azokat, akikkel a legjobban szeretné megosztani a jó hírt, Ralph lefelé ballagott a Strawford park irányába. Ott aztán meglelte Bill McGovernt, amint egy padon ül a baseballpálya mellett, és sír.

2

A sírás kicsit erős szó volt rá; talán a könnyezés megfelelőbb. Ott ült McGovern, egyik összeszorított ökléből kitüremkedő zsebkendőjével, egy anyát és kisfiát figyelve, amint gurigáznak az alapvonalon, ahol alig két napja zajlott le a baseball-idény utolsó nagy eseménye, a Városi Torna.
McGovern időnként fölemelte zsebkendős öklét, és megtörölte a szemét. Ralph, aki soha, még Carolyn temetésén sem látta sírni, szobrozott néhány pillanatig a pálya szélén, azon töprengve, odamenjen-e, vagy forduljon vissza oda, ahonnan jött.
Végül összeszedte a bátorságát, és odament a padhoz.
– Szia, Bill – mondta.
McGovern fölnézett. Vörös, nedves és kissé zavaros volt a szeme. Ismét megtörölte, és mosolyogni próbált.
– Szia, Ralph. Bocs, hogy rajtam a nyafogás. Sajnálom.
– Semmi baj – ült le Ralph. – Én is csináltam már ilyet. Mi a baj?
McGovern vállat vont, azután megint megtörölte a szemét.
– Nem sok. Csak egy ellentmondás hatásaitól szenvedek.
– Miféle ellentmondásról van szó?
– Valami jó történik az egyik legrégibb barátommal, azzal az emberrel, akinek az első igazi tanári állásomat köszönhetem. Haldoklik.
Ralph fölvonta a szemöldökét, de nem szólt semmit.
– Tüdőgyulladása van. Az unokahúga ma vagy holnap beviszi a kórházba, és lélegeztetőgépre teszik, legalábbis egy időre, de csaknem bizonyosan meghal. Meg fogom gyászolni a halálát, ha eljön, és azt hiszem, ez mindennél nyomósabb indok, hogy magam alatt legyek. – Szünetet tartott. – Ugye nem érted, miről beszélek?
– Egy szót sem – mondta Ralph. – De sebaj.
McGovern az arcába nézett, előrehajolt, azután fölhorkant. Könnyáztatta, nyers hang volt, de Ralph úgy vélte, nevetésnek szánták, és válaszképpen megkockáztatott egy halvány mosolyt.
– Mondtam valami vicceset?
– Nem – válaszolta McGovern, és könnyedén megveregette a vállát. – Csak ránéztem az arcodra, amely annyira komoly és őszinte – te aztán tényleg nyitott könyv vagy, Ralph –, és elgondoltam, mennyire kedvellek. Néha szeretnék a helyedben lenni.
– Hajnali háromkor biztos nem szeretnél – felelte halkan Ralph.
McGovern fölsóhajtott és biccentett.
– Az álmatlanság.
– Így igaz. Az álmatlanság.
– Ne haragudj, hogy nevettem, de...
– Nem kell mentegetőznöd, Bill.
– ...de kérlek, hidd el, ha mondom, hogy ez egy csodálód nevetése.
– Ki a barátod, és miért jó az, ha meghal? – kérdezte Ralph. Már sejtette, mi a gyökere McGovern ellentmondásának: egyáltalán nem volt az az aranyszívű fafej, akinek Bill néha gondolni látszott.
– A neve Bob Polhurst, és a tüdőgyulladása azért jó hír, mert 1988 nyara óta Alzheimer-kórban szenved.
Pontosan erre gondolt Ralph is... noha az AIDS is végigfutott az agyán. Azon tűnődött, vajon az mennyire rendítette volna meg McGovernt, és az ötlet futó derűt keltett benne. Azután Billre nézett, és elszégyellte magát derűje miatt. Való, hogy McGovern félprofi módon ért a borongáshoz, de nem hihető, hogy ettől kevésbé őszintén gyászolná öreg barátját.
– Bob volt a derryi gimnázium vezető történelemtanára 1948 óta, akkor ő sem lehetett több huszonötnél, és ott is tanított 1981-ig vagy 82-ig. Nagyszerű tanár volt, egyike azoknak a tehetségüket véka alá rejtő ragyogó embereknek, akikre nagy néha rábukkansz a tehetségtelenek között. Általában elérik a vezető tanárságot, és ezenkívül legalább még fél tucat szakmán kívüli tevékenységet folytatnak, mert egyszerűen nem tudnak nemet mondani. Bob sem tudott.
Mellettük a mama most vezette el fiacskáját a kis falatozó felé, amelyet évad végeztével nagyon hamar be fognak zárni. A srác arca áttetszően csillogott, és szépségét még tovább fokozta a rózsaszín fényburok, amely a feje körül örvénylett, és békésen hullámzott eleven kis arca előtt.
– Hazamegyünk, mama? – kérdezte. – Szeretnék gyurmázni. Meg akarom csinálni az Agyagcsaládot.
– Először együnk valamit, nagyfiú, jó? A mama éhes.
– Jó.
Horog alakú forradás volt a kisfiú orrnyergén. A fényburok rózsaszíne itt skarlátvörössé sötétült.
Kiesett a bölcsőből nyolc hónapos korában, gondolta Ralph. Azok után a pillangók után nyúlkált, amelyeket anyu akasztott a mennyezetre. Az asszony halálra rémült, mikor berohant, és látta azt a sok vért; azt hitte, szegény srác haldoklik. Patricknak hívják. Az anyja Patnak szólítja. A nagyapjáról nevezték élés...
Egy pillanatra szorosan behunyta a szemét. A gyomra az ádámcsutkája alatt vibrált könnyedén, és hirtelen biztosra vette, hogy hányni fog.
– Ralph! – szólt rá McGovern. – Rosszul vagy?
Kinyitotta a szemét. Nem volt fényburok, se rózsaszín, se másmilyen; csak egy anya és a fia ballagtak a falatozó felé egy hideg üdítőre, és ez lehetetlen, ez képtelenség, de ő tudja, hogy az asszony nem akarja hazavinni Patet, mert Pat apja csaknem hat hónapi önmegtartóztatás után megint elkezdett Inni, és ha iszik, akkor ocsmány...
Az isten szerelmére, hagyd abba!
– Jól vagyok – mondta McGovernnek. – Csak a szemembe esett valami. Folytasd. Fejezd be, amit a barátodról mondani akartál.
– Nem sokat mondhatok. Zseni volt, de az évek során arra a meggyőződésre jutottam, hogy a zseni jócskán túlértékelt portéka. Ez az ország tele van zsenikkel, tyúkokkal és pasasokkal, akik vannak olyan ragyogó koponyák, mint a MENSA akármelyik tagja. És azt hiszem, legtöbbjük tanár, aki a kisvárosi sötétségben él és tanít, mert így tartja kedve. Az biztos, hogy Bob Polhurstnek így tartotta kedve.
Annyira belelátott az emberekbe, hogy az ijesztő volt... eleinte legalábbis. Egy idő után rájöttem, hogy nem kell ijedezni, mert Bob jóindulatú, de addig rettegtem tőle. Néha nem is tudtam, közönséges szemmel néz-e, vagy valami röntgengéppel.
A falatozóban az asszony lehajolt egy kis papírpohár üdítővel. A kisfiú széles vigyorral, két kézzel nyúlt érte. Mohón ivott. Rövid időre ismét fellüktetett körülötte a rózsás izzás, és Ralph tudta, hogy igaza van: a srác neve Patrick, és az anyja nem akarja hazavinni. Képtelenség, hogy ő ilyen dolgokat tud, de akkor is tudja.
– Azokban a napokban – mondta McGovern –, ha itt éltél Maine közepén, és nem voltál százszázalékos heteroszexuális, pokolian igyekezned kellett, hogy annak tartsanak. Vagy ezt választottad, vagy elköltöztél Greenwich Village-be, barettet viseltél és szombat éjszakánként dzsesszklubokba jártál, ahol ujjcsettintgetve szokás tapsolni. Akkortájt még a gondolata is nevetséges volt, hogy az ember előbújjon az egérlyukból. Legtöbbünknek csak az egérlyuk maradt. A világ volt az egérlyuk, hacsak nem akartad, hogy valami beszeszelt legényegylet neked essék egy sikátorban, és megpróbálja lekvárrá verni a képedet.
Pat kiitta az üdítőt, és a papírpoharat ledobta a földre. Az anyja azt mondta, vegye föl és dobja a szemétkosárba, amit ő roppant vidáman hajtott végre. Azután az anyja kézen fogta, és lassan kifelé indultak a parkból. Ralph izgatottan figyelte őket, remélve, hogy az asszony félelme és aggodalmai alaptalannak bizonyulnak, bár félt, hogy nem így lesz.
– Amikor megpályáztam egy történelemtanári állást a derryi gimnáziumban – ez 1951-ben volt –, éppen két éve tanítottam a surmókat Kukutyinban, és úgy gondoltam, ha ott boldogultam anélkül, hogy kérdezgettek volna, akkor bárhol boldogulok. De Bob csak egy pillantást vetett rám – egy fenét, belém – a röntgenszemével, és máris tudta. És ugyancsak nem volt szégyenlős. „Amennyiben úgy döntök, hogy fölajánlom önnek ezt az állást, ön pedig, Mr. McGovern, úgy dönt, hogy elfogadja, ez esetben bizonyosra vehetem, hogy soha egyetlen hangot sem fogok hallani szexuális preferenciájával kapcsolatban?”
Szexuális preferencia, Ralph! Ember! Soha nem is álmodtam korábban ilyen kifejezésről, de az ő szájából simábban csusszant ki, mint egy teflonburkolatú golyóscsapágy. Már kezdtem fölkapni a vizet, azt akartam mondani, a leghalványabb fogalmam sincs róla, miről beszél, de ugyanakkor roppantul meg is sértődtem – mondhatni csak úgy, elvi alapon –, azután még egy pillantást vetettem rá, és úgy döntöttem, nem pocsékolom az energiáimat. Kukutyinban bolonddá tehettem az embereket, de Bob Polhurstöt aligha. Maga se volt még több harmincnál, életében valószínűleg legfeljebb tucatszor járhatott délebbre Kitterynél, de rólam mindent tudott, ami fontos, és mindezt egy huszonöt perces beszélgetés során tudta meg.
– „Nem uram, egy hangot se”, mondtam olyan reszketeg hangon, mint Marika barikája.
McGovern ismét megtörölgette a szemét a zsebkendőjével, de Ralph ezt a gesztust most inkább csak teátrálisnak érezte.
– A huszonhárom év alatt, amíg át nem mentem a derryi főiskolára, Bobtól tanultam meg mindent a történelemtanításról és a sakkról. Briliáns játékos volt... biztosan odavetett volna annak a szószátyár Faye Chapinnek néhány rágni való csontot. Csak egyszer tudtam megverni, és ez már azután volt, hogy az Alzheimer-kór megtámadta. Azután soha többé nem játszottam vele.
Voltak aztán más dolgok is. Sohasem felejtette el a vicceket. Sohasem feledkezett meg a hozzá közel állók születésnapjáról és évfordulóiról – nem küldött lapot, nem adott ajándékot, de mindig gratulált, minden jót kívánt, és senki sem kételkedett őszinteségében. Hatvan cikke jelent meg a történelemtanításról meg a polgárháborúról, amely a specialitása volt. 1967-ben vagy 1968-ban írt egy könyvet, Azon a nyáron volt a címe, és arról szólt, mi történt a gettysburgi csatát követő hónapokban. Tíz évvel ezelőtt megengedte, hogy elolvassam a kéziratot, szerintem a legjobb könyv a polgárháborúról, amit valaha olvastam – az egyetlen, ami megközelíti, Michael Shaara regénye, a Gyilkos angyalok. Ennek ellenére Bob hallani sem akart róla, hogy kiadassa. Amikor megkérdeztem, miért, azt válaszolta, hogy minden ember között leginkább nekem kellene megértenem az indokait.
McGovern hallgatott egy kis ideig, a parkot bámulta, ahol az aranyzöld fényben összefonódó fekete árnyékok imbolyogtak és vibráltak a szellő minden leheletére.
– Azt mondta, hogy fél a nyilvánosságtól.
– Aha – mondta Ralph. – Értem.
– Leginkább talán az volt rá a legjellemzőbb, hogy tintával szokta kitölteni a Sunday New York Times nagy keresztrejtvényét. Egyszer, amikor rajtakaptam, önteltséggel vádoltam. Rám mosolygott és azt mondta: „Nagy különbség van ám a büszkeség és az optimizmus között, Bill – én csak optimista vagyok.”
Így már van némi képed róla. Derék ember, jó tanár, briliáns elme. A polgárháború volt a specialitása, és most már azt se tudja, mi az a polgárháború, azt meg pláne nem, hogy a mienkben ki győzött. Az istenfáját, még a saját nevét se tudja, és hamarosan úgy fog meghalni – és minél előbb, annál jobb –, hogy arról se lesz fogalma, hogy élt valaha!
Rongyos farmert és a Maine Egyetem pólóját viselő középkorú férfi csoszogott át a játszótéren, gyűrött bevásárlózacskót hurcolva a hóna alatt. Megállt a falatozó mellett, hogy szemügyre vegye a szeméttárolót, hátha talál egy-két visszaváltható holmit. Ahogy előrehajolt, Ralph látta körülötte a sötétzöld fényburkot és a feje búbjából vibrálva kiemelkedő, halványabb zöld zsinórt. Hirtelen túl fáradt lett ahhoz, hogy behunyja a szemét és azt kívánja, tűnjön el.
Odafordult McGovernhez.
– Egy hónapja – kezdte – olyasmiket látok, amik...
– Úgy érzem, gyászolok – mondta McGovern, és színpadiasan megint megtörölgette a szemét –, noha nem tudom, Bobot-e vagy magamat. Hát nem vicces? De ha láttad volna, milyen szikrázó volt akkoriban... milyen félelmesen szikrázó...
– Bill! Látod azt a pasast a falatozónál? Amelyik a szemétkosárban turkál? Látom...
– Igen, mostanában ilyen alakok mászkálnak mindenfelé –, válaszolta McGovern, felületes pillantást vetve a boriszák felé (aki talált két üres sörösdobozt, és belegyömöszölte őket papírzacskójába), mielőtt visszafordult volna Ralphhoz. – Gyűlölöm, hogy öreg vagyok – talán azért, mert tényleg úgy tönkretesz mindent. Úgy értem, a nagyszabású dolgokat.
A szesznyák roggyant lábbal csoszogott padjuk felé. Szellő jelezte érkezését olyan szaggal, amely nem volt éppen English Leather kölni. Fénykoszorúja mellett – amelynek tavaszias eleven zöldje a Szent Patrick-napi díszítésekre emlékeztette Ralphot – furcsán festett meghunyászkodó testtartása és émelyítő vigyora.
– Jó napot, haverok! Hogy vannak mindig?
– Voltunk jobban is – válaszolta McGovern, fölhúzva gunyoros szemöldökét –, és úgy számítom, jobban is leszünk, amint eltűnik a balfenéken.
A piás bizonytalanul nézett McGovernre. Láthatólag úgy döntött, hogy reménytelen eset, és Ralphra vetette a pillantását.
– Biztos akad egy kis aprója, uram. Dexterbe kék mennem. A nagybátyám a szállásról a Neibolt utcába, ő szólt, hogy esetleg még a régi melóm is visszakapnám az üzembe, de csak ha...
– Kopj le, haver – kérte McGovern.
A piás kurta, aggodalmas pillantást vetett rá, azután megint Ralphra függesztette véreres barna szemét.
– Az jó meló, tudja. Visszakaphatom, de csak ha máma visszamék. Van egy busz...
Ralph a zsebébe nyúlt, talált egy negyeddollárost meg egy tízcentest, és belepottyantotta a kinyújtott kézbe. A szesznyák elvigyorodott. Glóriája felragyogott, majd hirtelen eltűnt. Ralph nagyon megkönnyebbült.
– Hú, ez baromi! Köszönöm, uram!
– Nem tesz semmit – válaszolta Ralph.
A szivornya elcsámpázott a közért iránt, ahol mindig leárazás volt olyan gugyikból, mint az Éjszakai Vonat, a Vén Herceg vagy az Ezüst Selyem.
A mindenit, Ralph, megártott valami a fejednek, hogy ilyen irgalmas voltál?, kérdezte magától. Innen még vagy egy kilométer a buszpályaudvar.
Ez igaz is volt, de Ralph elég rég élt már, hogy tudja, világok választják el az irgalmat az illúzióktól. Külügyminiszter legyen ő Washingtonban, ha ez a zöld fényburás szesznyák a buszállomásra megy.
– Nem kellett volna ezt tenned, Ralph – mondta McGovern rosszallóan. – Csak elszemtelenednek.
– Bizonnyal – mondta Ralph fáradtan.
Most egyszerre hihetetlenül rossz ötletnek tűnt, hogy beszélni akart McGovernnek a fényburkokról, és ha agyonütik, akkor se tudja, mi vette rá kis híján. Persze, az álmatlanság – ez az egyetlen válasz. Befolyásolja az ítélőképességét, csakúgy, mint a rövid távú emlékezetét vagy az érzékelését.
– Kaptam ma valamit a postával – mondta Ralph. – Úgy gondoltam, fölvidítlak vele. – Odaadta Helen levelezőlapját McGovernnek, aki elolvasta, aztán újra olvasta. Második alkalommal hosszú lóarca széles vigyorra nyílt. Megkönnyebbülése és őszinte öröme láttán Ralph tüstént megbocsátotta neki az önelégült pátoszt. Könnyű volt elfelejteni, hogy Bill éppolyan nagylelkű tud lenni, mint amilyen dagályos.
– Ez aztán a nagyszerű, nem? Állás!
– Az bizony. Nem akarod megünnepelni valami ebédfélével? Van egy remek kis bisztró, kétháznyira a Rite Aidtől – Napfelkelte-Naplemente a neve. Talán kicsit túl sok benne a zöldség, de...
– Kösz, de megígértem Bob unokahúgának, hogy odamegyek és egy darabig ott maradok Bob mellett. Természetesen a leghalványabb fogalma sincs róla, ki lehetek, de nem számít, mert én tudom, hogy ő kicsoda. Érted?
– Ja – válaszolta Ralph. – De fenntarthatom a meghívást?
– Fent. – McGovern, még mindig mosolyogva, megint átolvasta a levelezőlapot. – Ez már döfi! A legnagyobb mértékben döfi!
Ralphot megnevettette a kedves ódon kifejezés.
– Én is úgy gondolom.
– Le merném fogadni veled öt rongyba, hogy egyenesen visszamegy a házasságba a mellé a dilihopp mellé, és tolja maga előtt a kicsit is abban a nyamvadt kocsijában... de boldog lennék, ha elveszteném ezt a fogadást. Gondolom, ez hülyén hangzik.
– Kicsit – mondta Ralph, de csak mert tudta, hogy McGovern ezt akarja hallani. Valójában azt gondolta, hogy Bill McGovern most foglalta össze saját jellemét és világnézetét, olyan tömörséggel, amelyre Ralph sohasem lett volna képes.
– Jó tudni, hogy valakinek jobban megy, holott rosszabbul is mehetne, mi?
– Lefogadhatod.
– Lois látta már?
Ralph megrázta a fejét.
– Nincs otthon. De megmutatom neki, mihelyt találkozunk.
– Tedd azt. Jobban alszol mostanában, Ralph?
– Valamicskével.
– Helyes. Egy kicsit jobban nézel ki. Egy kicsit erősebbnek tűnsz. Ne adjuk föl, Ralph, ez a legfontosabb. Igazam van?
– Igazad – sóhajtott Ralph. – Ebben, azt hiszem, igazad van.

3

Két nappal később Ralph a konyhaasztalnál ülve lassan kanalazott egy tányér korpát, amit nem igazán szeretett (de feltételezte, hogy valami meghatározhatatlan módon jót tesz neki), és a derryi Híradó címoldalát olvasta. A címlapsztorin gyorsan átfutott, a fénykép volt az, ami fogva tartotta a pillantását, mert kifejezte minden megmagyarázhatatlanul rossz érzését, amellyel az utóbbi hónapban együtt élt.
Ralph úgy vélte, a fénykép fölötti szalagcím – A TÜNTETÉS A MENEDÉKNÉL LÁNGRA LOBBANTJA AZ ERŐSZAKOT – nem tükrözi az azt követő cikket, de hát ezen nem csodálkozott; sok éve olvasta a lapot, hozzászokott ferdítéseihez, amelyekhez hozzátartozott a szilárd abortuszellenes álláspont. Mégis aznapi vezércikkében az újság amolyan ejnye-bejnye-fiúk, most-már-igazán-abbahagyhatnátok stílusban gondosan elhatárolta magát az Élet Barátaitól. Ralph nem volt meglepve. A Barátok a Menedék és a derryi kórház közötti parkolóban verődtek össze, ott vártak egy kétszáz fős abortuszpárti csoportot, akik a Kultúrközponttól vonultak át a városon. A legtöbb felvonuló táblát vitt, amelyen Susan Day képe volt, és a VÁLASSZ, NE FÉLJ! jelszó.
A felvonulók úgy gondolták, hogy majd menet közben csatlakoznak hozzájuk támogatóik, amiként a hógolyó gyarapszik, mikor gurul lefelé a hegyről. A Menedéknél rövid gyűlést terveztek, hogy az embereket fölkészítsék Susan Day közelgő beszédére, amit frissítők követtek volna. A gyűlést sohasem tartották meg. Ahogy a választás mellett menetelők megközelítették a parkolót, az Élet Barátai, saját tábláikat (AGYILKOSSÁG AZ GYILKOSSÁG, FRANCBA VELED, SUSAN DAY, HAGYJÁTOK ABBA AZ ÁRTATLANOK MÉSZÁRLÁSÁT!) pajzsként tartva maguk elé, kirohantak és elálltak az utat.
A menetelőket a rendőrség kísérte, de senki sem készült föl arra a sebességre, amellyel a cikizés és a szitkozódás átment rugdosásba és öklözésbe. Azzal kezdődött, hogy az egyik életvédő a tulajdon lányát ismerte föl az abortuszpártiak között. A korosabb nő eldobta a tábláját, és nekiment a fiatalabbnak. A lány barátja elkapta az öregebbet, igyekezett visszatartani. Amikor a mami végigboronálta az arcát a körmeivel, a fiatalember a földre teremtette. Ez indította be a tízperces csetepatét, amelynek több mint harminc letartóztatás lett az eredménye, nagyjából fele-fele arányban elosztva a két tábor között.
A reggeli lap címoldala Hamilton Davenportot és Dan Daltont ábrázolta. A fényképész vicsorgás közben kapta le Davenportot, ami terjesen szokatlan volt ezen a máskor nyugodt és önelégült ábrázaton. Egyik öklét a levegőbe lökte a győzelem primitív mozdulatával. Vele szemben, fején Ham VÁLASSZ, NE ÖLJ! táblájának abszurd papundekli dicsfényével, ott állt az élet Barátainak nagymestere. Dalton szeme kiguvadt, a szája fölhasadt. A nagyfelbontású fekete-fehér fényképen az orrlikából csordogáló vér olyan volt, mint a csokoládésodó.
Ralph megpróbált egy darabig másfelé nézni, és a korpája kanalazására összpontosított, azután eszébe jutott az a nap tavaly nyáron, amikor először látta azt a hamis körözési plakátot, amellyel mostanra teleaggatták Derryt – az a nap, amikor majdnem elájult a Strawford parkban. Főleg az arcuk rögzült meg benne: Davenport dühös élénksége, ahogy bebámul a Használt Rózsi Használt Ruhák poros kirakatán, és Dalton halvány, lenéző mosolya, mintha azt mondaná, ilyen majomtól, mint Hamilton Davenport, nem is lehet elvárni, hogy fölemelkedjék a terhességmegszakítás kérdésének erkölcsi magaslataira.
Ralph a két pillantásra gondolt, a távolságra a két ember között, akik így néztek, majd egy idő után a szeme kelletlenül visszavándorolt az. újságképre. Két ember állt közvetlenül alton mögött, mindkettő életvédő táblát tartott, és feszülten figyelte az összecsapást. A cingár embert, aki szarukeretes szemüveget viselt, és homlokán gyérülő szürke haja szanaszét állt, nem ismerte Ralph, de annál inkább a mellette álló férfit. Deepneau volt. Még ezen a tüntetésen is szinte tárgyilagosak tűnt. Ami megfogta – és meg is rémítette – Ralphot, az annak a két embernek az arca volt, akiknek évek óta egymás mellett volt az üzletük az Alsó-Witcham utcában: Davenport ősemberi vicsorgassál és magasba emelt öklével, Dalton kimeredt szemével és véres orrával.
Ha nem vigyázol a szenvedélyeiddel, gondolta, akkor ide juttatnak. De jobb lenne, ha itt most leállnának a dolgok, mert...
– Mert ha ennek a kettőnek fegyvere lett volna, lelövik egymást – motyogta, és ebben a pillanatban megszólalt a csengő, az, amelyik odakint volt az első verandánál. Ralph fölállt, ismét megnézte a képet, és valami szédülés csapott át rajta, vele együtt pedig furcsa, zord bizonyosság: Ed van odalent, és isten tudja, mit akar.
Akkor hát ne nyisd ki, Ralph!
Egy hosszú, tétova pillanatig csak állt a konyhaasztalnál, keserűen kívánva, bárcsak át tudná vágni a ködöt, amely erre az évre láthatólag állandóra bekvártélyozta magát a fejébe. Azután ismét csilingelt a csengő, ő pedig döntött. Nem számít, ha maga Szaddam Huszein van odalent; ez az ő háza, és ő nem hajlandó meglapulni benne, mint egy megpálcázott korcs kutya.
Keresztülvágott a nappalin, kinyitotta a folyosóra néző ajtót, és lement az árnyas első lépcsőn.

4

Félúton lefelé megpihent egy kicsit. A verandára nyíló ajtó felső része vastag üveglapokból állt. Ezek eltorzították a látványt, de nem annyira, hogy Ralph ne látta volna, mindkét látogatója nő. Azonnal sejtette, kik azok, és kezét könnyedén futtatva a korláton, sietve tette meg a lefelé vezető út hátralévő részét. Kitárta az ajtót, és ott állt Helen Deepneau, akinek egyik válláról oldalán BÉBI-ELSŐSEGÉLY feliratot viselő bevásárlószatyor lógott, a másikról pedig Natalie kukucskált, olyan fényes szemmel, mint egy rajzfilmbeli egér. Helen reménykedve és egy kicsit félénken mosolygott.
Natalie arca egyszer csak felragyogott, föl-alá kezdett ugrálni a kenguruban, amelyben Helen hozta, és karjaival izgatottan hadonászott Ralph irányába.
Emlékszik rád, gondolta Ralph. Ehhez mit szólsz? Kinyújtotta a kezét, hogy az egyik csapkodó kezecske megragadhassa a jobb mutatóujját, és a szemét elöntötték a könnyek.
– Ralph – szólalt meg Helen. – Jól vagy?
Elmosolyodott, bólintott, előrelépett és megölelte az asszonyt. Helen átölelte a nyakát. Egy pillanatra megszédült az egészséges baba tejszagával elegy parfümillattól, aztán az asszony egy mámorítóan cuppanós puszit nyomott a fülére és elengedte.
– Jól vagy, ugye? – kérdezte. Könnyek voltak az ő szemében is, de Ralph alig vette észre; túlságosan el volt foglalva a leltározással, meg akart bizonyosodni róla, hogy a verésnek nem maradt-e nyoma. Amennyire megítélhette, nem. Helen makulátlannak tűnt.
– Jobban vagyok, mint hetek óta bármikor – válaszolta. – Annyira jólesik a szememnek a látásod. A tiéd is, Nat. – Megcsókolta a kicsiny, pufók kezet, amely még mindig az ujja köré fonódott, és nem is nagyon lepődött meg, amikor meglátta, hogy a szája kísérteties szürkéskék nyomot hagyott rajta. Szinte azon nyomban elhalványult, ő pedig ismét megölelte Helent, főképp azért, hogy megbizonyosodjék róla, csakugyan ott van.
– Drága Ralph – súgta a fülébe Helen. – Drága, édes Ralph.
Neki mocorogni kezdett valami az ágyékában, nyilván a könnyű parfüm és a fülkagylóját legyezgető lágy lehelet együttes hatása következményeként... aztán egy másik hang kélt a fülében. Ed hangja. A szád miatt hívlak, Ralph. Bajba akar keverni téged.
Elengedte Helent, és még mindig mosolyogva eltartotta magától.
– Szemvidító látvány vagy, Helen. Kutya legyek, ha nem.
– Te is. Szeretnélek bemutatni egy barátomnak. Ralph Roberts – Gretchen Tillbury. Gretchen, ez itt Ralph.
Ralph a másik nő felé fordult, és most először nézte meg magának alaposan, miközben göcsörtös nagy mancsával óvatosan megmarkolta a keskeny fehér kezet. Gretchen Tillbury az a fajta nő volt, akiért a férfi (még akkor is, ha túl van a hatvanas évein) kihúzza magát és beszívja a hasát. Nagyon magas volt, talán száznyolcvan centi, és szőke, de itt nem is ez volt a lényeg, hanem valami más – valami, ami olyan, mint egy illat, egy rezgés vagy,
(egy fényburok)
jó, rendben, mint egy fényburok. Egész egyszerűen olyan asszony volt, akit nem lehet nem megnézni, nem lehet nem gondolni rá, nem lehet nem spekulálni róla.
Ralphnak eszébe jutott, mit mesélt Helen: hogy a férje egy konyhakést vágott Gretchen combjába, és hagyta volna, hogy elvérezzen. Csodálkozott, hogy létezhet olyan ember, aki képes ilyesmire; hogy érhet férfi ilyen teremtéshez másképp, mint áhítattal?
Meg egy kis bujasággal talán, ha már túl van az „Ahogy itt jár-kél, szép, mint a csillagtüzes éjszaka”-fázison. Mellesleg, Ralph, igazán itt lenne már az ideje, hogy visszatekerd a kocsányi, amin a szemed lóg.
– Nagyon örülök, hogy megismerhetem – mondta, és elengedte az asszony kezét. – Helen mesélte, hogyan látogatta meg a kórházban. Köszönöm, hogy segített nekünk.
– Helennek öröm segíteni – mondta Gretchen, és megajándékozta egy káprázatos mosollyal. – Olyan nő, aki igazán minden erőfeszítést megérdemel... de az az érzésem, hogy ezt már maga is tudja.
– Az bizony igaz lehet – válaszolta Ralph. – Van idejük egy csésze kávéra? Kérem, mondjanak igent.
Gretchen Helenre pillantott, aki bólintott.
– Tényleg jó lenne – mondta Helen –, mert... hát...
– Ez nem egészen társasági vizit, ugye? – kérdezte Ralph, aki Helenről Gretchen Tillburyre nézett, majd vissza Helenre.
– Nem – felelte Helen. – Van valami, amit meg akarunk veled beszélni, Ralph.

5

Mihelyt a sötét első lépcsőhöz értek, Natalie türelmetlenül nyüzsögni kezdett a kenguruban, és megszólalt azon az ellentmondást nem tűrő babanyelven, amelyet hamarosan fel fognak váltani az igazi szavak.
– Vihetem? – kérdezte Ralph.
– Hát persze – válaszolta Helen. – Ha sír, rögtön visszaveszem, ígérem.
– Megegyeztünk.
De Ő Körülrajongott Kisded Felsége nem rítt. Mihelyt Ralph kivette a kenguruból, haveri mozdulattal átnyalábolta a nyakát, fenekét pedig úgy helyezte el az öregember jobb karjának könyökhajlatában, mintha az az ő különbejáratú karosszéke lenne.
– Tyű! – mondta Gretchen. – Ez igen.
– Blig! – közölte Natalie, majd megmarkolta Ralph alsó ajkát, és kihúzta, mint egy napellenzőt. – Andú zisz! Bluuuuu!
– Azt hiszem, az Andrews Sistersről mondott valamit – vélte Ralph. Helen pedig hátravetette a fejét, és arra a szokott jóízű nevetésre fakadt, amely mintha a teste mélyéből tört volna fel. Ralph nem is tudta, mennyire hiányzott neki, amíg nem hallotta.
Natalie csattanva elengedte Ralph alsó ajkát, miközben a férfi bevezette látogatóit a konyhába, amely a lakás legvilágosabb helyisége volt ebben a napszakban. Látta, hogy Helen érdeklődve körülpillant, miközben ő a kávéfőzőt keresi. Hosszú ideje nem járt itt. Túlságosan hosszú ideje. Fölvette Carolyn képét a konyhaasztalról, és alaposan megnézte, miközben kis mosoly játszott a száján. A nap glóriát font kurtára nyírt haja köré, és Ralph hirtelen ráébredt: főleg azért szerette Helent, mert Carolyn is szerette – mindketten a mélyebben fekvő helyekre voltak jogosultak Carolyn szívében és lelkében.
– Olyan szép volt – mormolta Helen. – Ugye, Ralph?
– Igen – felelte a férfi, elővette a csészéket (és elővigyázatosan olyan helyre tette, ahol nem érhette el őket Natalie fáradhatatlan, kíváncsi keze). – Egy-két hónappal azelőtt készült, hogy a fejfájásai elkezdődtek. Gondolom, furcsa dolog, hogy az ember egy bekeretezett képet tartson a konyhaasztalon a cukrosdobozzal szemközt, de ez az a helyiség, ahol mostanában a legtöbb időt töltöm, így...!
– Szerintem ez kedves hely neki – mondta Gretchen. Édesen fátyolos, mély hangja volt, és Ralph azt gondolta, fogadok, ha ő suttogott volna a fülembe, akkor az öreg gyík nemcsak forgolódott volna téli álmában.
– Én is azt hiszem – mondta Helen. Nem egészen a szemébe nézve, félszeg mosolyt küldött Ralph felé, majd lecsúsztatta a válláról és a konyhaasztalra tette a rózsaszín bevásárlószatyrot. Natalie türelmetlenül gagyogni kezdett, és Megint nyújtogatta a kezét a szatyor felé. Ralphnak egy éles, de szerencsére rövid emlékkép suhant át az agyán: Helen bedagadt szemmel, vérgyöngyös arccal tántorog a Piros Alma felé, miközben Natot úgy lógatja a csípőjén, mint a tizenévesek a tankönyveiket.
– Na, teszel egy próbát, öreg harcos? – kérdezte Helen. Kicsit szélesebben mosolygott, és megint Ralph szeme közé nézett.
– Persze, miért ne? De a kávé...
– Majd én elintézem a kávét, ótata – mondta Gretchen. – Milliónyit főztem életemben. Van feles tej?
– A jégen. – Leült az asztalhoz, Natalie pedig a vállgödréhez nyomta a tarkóját, és elragadó kis kezével megmarkolta a cumisüveget. Tökéletes szakértelemmel a szájába dugta a cumit, és azonnal cuppogni kezdett. Ralph rávigyorgott Helenre, és úgy tett, mintha nem látná, hogy ismét elpityeredett egy kissé. – Gyorsan tanulnak, mi?
– Igen – mondta az asszony, és letépett egy papírtörülközőt a mosogató melletti tekercsről. Megtörölgette a szemét. – Nem győzök csodálkozni, hogy milyen jól megvan veled – korábban nem volt ilyen, ugye?
– Nem nagyon emlékszem – hazudta Ralph. Nem volt ilyen. Nem volt éppen tartózkodó, egyáltalán nem, de távolról sem volt ilyen fesztelen.
– Ne engedd vissza a műanyag betétet, jó? Különben egy csomó levegőt nyel, és sokat kell büfiznie.
– Értettem. – Gretchenre pillantott. – Jól csinálom?
– Remekül. Hogy kéri, Ralph?
– Csak bele a csészébe.
Az asszony fölnevetett, és odatette a csészét az asztalra, távol Natalie kezétől. Amikor leült, keresztbe tette a lábát, Ralph pedig odanézett – képtelen volt nem megtenni. Mire megint fölpillantott, kicsiny, csúfondáros mosolyt látott Gretchen arcán.
Mi a kőhíd!, gondolta Ralph. Öreg kecske nem vén kecske, ha jól tudom. Még akkor se, ha az a kecske olyan agg, hogy alig tud összehozni két-két és fél óra alvást éjszakánként.
– Mesélj az állásodról – mondta, amikor Helen leült és belekortyolt a kávéjába.
– Hát, az a véleményem, hogy Mike Hanlon születésnapját nemzeti ünneppé kellene nyilvánítani. Mond ez neked valamit?
– Igen, valamit – mosolygott rá Ralph.
– Határozottan meg voltam győződve róla, hogy el kell hagynom Derryt. Még olyan távoli helyekre is elküldtem a jelentkezésemet, mint Portsmouth, de nem szívesen. Harmincegy leszek, és ebből alig hat évet töltöttem itt, mégis otthonomnak éreztem Derryt – nem tudom elmagyarázni, de ez az igazság.
– Nem kell magyaráznod, Helen. Azt hiszem, az otthon, az ugyanolyan adottság, mint a bőr vagy a szem színe.
– Pontosan – bólintott Gretchen.
– Hétfőn felhívott Mike, és azt mondta, hogy üres a helyettesi állás a gyerekkönyvtárban. Alig tudtam elhinni. Úgy értem, egész héten csak mászkáltam és magamat csipkedtem. Nem így volt, Gretchen?
– De, nagyon boldog voltál – válaszolta Gretchen –, és ezt nagyon jó volt látni.
Rámosolygott Helenre, és Ralphnak ez a mosoly maga volt a megvilágosodás. Hirtelen rájött, hogy nézhet ő Gretchen Tillburyre, ahogy akar, nem sokat számít. Az sem számítana, ha Tom Cruise lenne a férfi a szobában. Azon tűnődött, vajon Helen tudja-e, azután korholta magát a bolondsága miatt. Heten sok minden volt, de buta nem.
– Mikor kezdesz? – kérdezte.
– November közepén – válaszolta Helen. – Tizenkettedikén. Délutánonként és esténként. A fizetés nem éppen királyi, de elég, hogy megéljünk belőle a télen, függetlenül a... attól, hogyan alakul a helyzetem. Hát nem óriási, Ralph?
– De igen – válaszolta ő. – Óriási.
A baba félig kiürítette az üveget, és most a csökkenő érdeklődés jeleit mutatta. A cumi félig kibukott a szájából, és a fej vékony erecskében csordogált a szája sarkából az álla fejé. Ralph kinyújtotta a kezét, hogy letörölje, és az ujjai egy sor finom, szürkéskék vonalat írtak a levegőbe.
A kis Natalie feléjük kapott, azután nevetett, ahogy elolvadtak az öklében. Ralphnak elakadt a lélegzete.
Látja. A baba látja, amit én.
Ez hülyeség, Ralph. Tudod, hogy hülyeség.
Dehogy tudta. Hiszen látta – látta Natot, hogyan igyekszik elkapni a fényburkolat kondenzcsíkjait, amelyeket az ujjai hagytak maguk mögött.
– Ralph! – szólalt meg Helen. – Jól vagy?
– Hát persze. – Fölnézett és látta, hogy Helent pazar elefántcsontszín fényburok veszi körül, olyan atlaszcsillogású, Hunt a drága kombinék anyaga. A fölfelé nyúló zsineg ugyanolyan elefántcsontszínű volt és széles, lapos, akár a nászajándékok kötözőszalagja. Gretchen Tillburyt szélein sárgás, sötétnarancs fényburok övezte. – Visszaköltözöl a házba?
Helen és Gretchen szeme ismét összevillant, de Ralph alig vette észre. Rájött, hogy nem kell figyelnie arcukat, testbeszédük mozdulatait, mert egyébként is olvasni tud érzelmeikben: csak rá kell néznie a fényburkukra. Gretchen citromsárga foltjai besötétedtek, fényhüvelye egységes narancsszín árnyalatot öltött, Helene összezsugorodott és egyre ragyogóbb lett, míg végül alig lehetett belenézni. Helen fél visszamenni. Gretchen tudja ezt és haragszik miatta.
Meg a saját tehetetlensége miatt, gondolta Ralph. Amiatt még jobban haragszik.
– Még egy darabig High Ridge-ben maradok – mondta Helen. – Talán télig. Később esetleg visszaköltözünk Nattal a városba, de a házat eladom. Ha valaki tényleg megveszi – és az ingatlanpiacot tekintve ez egy szép nagy kérdőjel –, akkor a pénz lekötött számlára megy, amit az ítélet szerint osztunk meg. Tudod – a válóperes ítélet szerint.
Alsó ajka megremegett. Fényburka még jobban összehúzódott, szinte úgy feszült rajta, mint egy második bőr, és Ralph látta benne a pillanatnyi vörös villanásokat. Akár a szikrák, amelyek a krematórium fölött táncolnak. Átnyújtotta a kezét és megszorította Helen karját. Az asszony hálásan mosolygott rá.
– Most két dolgot árultál el nekem – mondta Ralph. – Azt, hogy szépen haladsz előre a válás felé, és hogy még mindig félsz tőle.
– Rendszeresen verte és erőszakoskodott vele házasságuk utolsó két évében – közölte Gretchen. – Természetes, hogy még mindig fél tőle. – Halkan, nyugodtan, ésszerűen beszélt, de a fényburkára nézni éppolyan volt, mintha a széntüzelésű kazánok kis máriaüveg ablakán nézne be az ember.
Ralph lepillantott a babára, akit most esküvői szaténként tündöklő légies felhő gomolygott körül. Kisebb volt az anyjáénál, de egyébként mindenben szakasztott mása... akárcsak kék szeme és vörösbarna haja. Natalie zsinege patyolat pántlikaként emelkedett a mennyezetig, és ott légies kupacfélébe tekeredett a lámpa mellett. Ha be-befújt a szellő a tűzhely melletti nyitott ablakon, a széles fehér szalag imbolygott és fodrozódott. Felnézett és látta, hogy Helen és Gretchen zsinegje is hullámzik.
És ha látnám a magamét, az is ugyanezt tenné, gondolta. Ez valódi, akármit gondol is elmém logikus része, ezek a fényburkok valódiak. Valódiak, és én látom őket.
Várta a látomás elkerülhetetlen megszűnését, de az ezúttal elmaradt.
– Úgy érzem magam, mintha mostanában az idő nagy részében valami érzelmi mosógépbe dugnának – mondta Helen. – Anyu haragszik rám... majdhogy a szemembe nem mondja, hogy az első nehézségre beijedtem... néha én is úgy érzem... és szégyellem magam...
– Semmi okod a szégyenkezésre – mondta Ralph. Megint Natalie zsinegjét nézte, amely reszketett a szellőben. Szép volt, de nem vágyott rá, hogy megérintse; valami titkos ösztön azt súgta neki, hogy mindkettejükre nézvést veszélyes lehet.
– Én is tudom – válaszolta Helen –, de a lányokba úgy belesulykolnak mindenfélét. Ilyesmit, hogy itt a Barbie babád, itt van Ken, itt a babakonyhád. Tanuld meg jól, mert amikor kikerülsz a való életbe, ez lesz a dolgod, és ha bármi rosszul sikeredik, mindig téged fognak hibáztatni. És komolyan, én tudomásul is vettem volna ezt. Csak azt nem mondta senki, hogy egyes házasságokban Ken be szokott golyózni. Úgy hangzik ez, mintha felmentést keresnék?
– Nem. Amennyire én látom, pontosan ez történt.
Helen nevetett – szaggatott, keserű, bűntudatos nevetéssel.
– Meg ne próbáld ezt mondani az anyámnak. Nem hajlandó elhinni, hogy Ed bármi többet tett volna, minthogy egyszer-egyszer házastársilag ráhúzott a hátsó felemre... csakis azért, hogy visszatereljen a kellő irányba, ha netán kirúgtam volna. Úgy gondolja, a többit csak hozzáképzeltem. Nem jön elő a farbával, nem mondja ki, de hallom a hangjában, valahányszor beszélünk egymással telefonon.
– Én nem gondolom, hogy csak képzelődsz – válaszolta Ralph. – Láttalak, emlékszel? És ott voltam, amikor könyörögtél, hogy ne hívjam a rendőrséget.
Érezte, hogy az asztal alatt megszorítják a combját, és meglepetten fölnézett. Gretchen Tillbury aprót biccentett, és ismét megszorította, ezúttal nyomatékosabban.
– Igen – bólintott Helen. – Te ott voltál, nem igaz? – Gyöngén elmosolyodott, ami örvendetes dolog volt, de a fényburok még jobbat ígért: az apró vörös villanások elhalványodtak, a burok ismét kitágult.
Nem, gondolta Ralph. Nem kitágult. Ellazult. Megnyugodott.
Helen fölállt és megkerülte az asztalt.
– Nat szabadságolt. Jobb lesz, ha visszaadod.
Ralph lenézett, és látta, hogy Nat álmatag, elbűvölt pillantással bámul át a szobán. Követte a tekintetét, és felfedezte a kis vázát, amely az ablakpárkányon állt a mosogató mellett. Alig két órája tett bele őszi virágokat. Szirmaik most ritkás zöld párát izzadtak, ami elmosódó ködös izzással vette körül őket.
Azt látom, ahogy kilehelik a lelküket, gondolta Ralph. Uram Isten, soha többé életemben nem tépek le virágot. Megígérem.
Helen gyöngéden kifejtette a kicsit a karjai közül. Nat elég kezesen viselkedett, noha a szemét nem vette le a párálló virágokról, miközben az anyja ismét megkerülte az asztalt, leült és elhelyezte a könyökhajlatában.
Gretchen könnyedén megkocogtatta a karóráját.
– Ha délig be akarjuk fejezni ezt a látogatást...
– Igen, természetesen – nézett rá Helen egy kicsit bocsánatkérően. – Benne vagyunk a Susan Dayt fogadó hivatalos bizottságban – tájékoztatta Ralphot –, és ez ebben az esetben nem olyan kiscserkészeknek való dolog, amilyennek hangzik. A fő dolgunk nem is annyira az, hogy fogadjuk, hanem hogy megvédjük.
– Gondolod, hogy problémás lesz?
– Mondjuk úgy, hogy rázós – válaszolta Gretchen. – Neki is van fél tucat saját testőre, és ezek megfaxolnak nekünk minden Derryvel kapcsolatos fenyegetést, amit csak kap. Ez a szokott eljárás, Susan az évek során sok ellenséget szerzett magának. Tájékoztatnak bennünket, hogy jól megértsük: mi, mint meghívók, velük együtt felelősek vagyunk Susan biztonságáért.
Ralph már nyitotta a száját, hogy megkérdezze, sok fenyegetés érkezett-e, de úgy vélte, már tudja a választ. Idestova hetven esztendeje élt Derryben, és tudta, hogy veszélyes szerkezet: tüskék és kifent élek lappanganak közvetlenül a felszín alatt. Ez persze sok városra igaz, de Derrynek valahogy mindig extra méretben kijutott az ocsmányságból. Helen az otthonának hívja, és az is, de...
Eszébe jutott valami, ami kis híján tíz éve történt, nem sokkal azután, hogy véget ért a minden évben megrendezett Csatorna-fesztivál. Három fiú összevert és megszurkált egy Adrian Mellon nevű, légynek sem ártó homoszexuális fiatalt, aztán beledobták a Kenduskeagba; a pletyka szerint a Sólyom kocsma mögötti hídról nézték végig, amíg meghal. A rendőröknek azt mondták, hogy nem tetszett nekik a kalap, amit Mellon viselt. Ez is Derry, amiről csak a bolond nem vesz tudomást.
Mintha ez az emlék vezette volna a tekintetét (talán az is tette), Ralph ismét odapillantott az aznapi újság címlapjára: az öklét rázó Ham Davenportra és a vérző orrú, zavaros szemű Dan Daltonra, fején Ham táblájával.
– Mennyi fenyegetést kapott? – kérdezte. – Többet egy tucatnál?
– Kábé harmincat – válaszolta Gretchen. – A testőrei szerint ebből fél tucat komoly. Ketten azzal fenyegetőznek, hogy felrobbantják a Kultúrközpontot, ha nem mondja le a szereplését. Egyet, ami igazán tündéri, olyasvalaki küldött, akinek állítólag van egy vízipisztolya, feltöltve akkumulátorsavval. „Ha kapsz tőlem egy löketet, még a meleg barátnőid se fognak tudni rád nézni anélkül, hogy ki ne dobnák a tacskót.” Ezt írta.
– Szép – mondta Ralph.
– Ezzel el is érkeztünk a tárgyhoz – mondta Gretchen. Beletúrt a táskájába, elővett egy vörös tetejű kis fémflakont, és etette az asztalra. – Csekély ajándék minden menedékbeli hálás barátjától.
Ralph fölvette a flakont. Egyik oldalán egy nő permetezett gázfelhőt egy lehajtott karimájú kalapot és bankrabló-álarcot viselő férfira. A másikon egyetlen szó volt jajvörös nagybetűkkel: TESTŐR.
– Mi ez? – kérdezte önkéntelen megbotránkozással. – Könnygáz?
– Dehogy – nyugtatta Gretchen. – A könnygáz hivatalosan szólva kockázatos javaslat Maine-ben. Ez az anyag enyhébb... de ha valakinek az arcába fújja, az illető legalább néhány percig még gondolni se fog tudni zrikálásra. Elzsibbasztja a bőrt, marja a szemet, és hányingert okoz.
Ralph levette a palackról a kupakot, megnézte alatta a piros fúvófejet, aztán visszatette.
– Az ég szerelmére, hölgyem, minek cipelném én magammal ezt a micsodát?
– Mert hivatalosan kinevezték centurióvá – közölte Gretchen.
– Mivé?
– Centurióvá – ismételte Helen. Nat mélyen aludt a karján, és Ralph rádöbbent, hogy megint eltűntek a fényburkok. – Így hívják az Élet Barátai legádázabb ellenségeiket: az ellenállás gyűrűhordozóit.
– Jól van – mondta Ralph –, már értem. Ed emlegetett valami centuriókat azon a napon, amikor... neked támadt. De hát sok mindent összehordott aznap, és mind csupa őrültség volt.
– Igen, Ed nyakig benne van, és valóban őrült – bólintott Helen. – Nem hisszük, hogy ezt a centurió akármicsodát közhírré tette volna, legföljebb egy szűk körben, olyanok között, akik legalább annyira flúgosak, mint ő. Az Élet többi Barátjának... kétlem, hogy fogalmuk lenne róla. Neked volt? A legutolsó hónapot leszámítva sejtetted, hogy háborodott?
Ralph megrázta a fejét.
– Végül csak kirúgták a Hawking Laboratóriumból – folytatta Helen. – Tegnap. Tartották, amíg lehetett – nagyon érti a dolgát, és egy csomó pénzt fektettek bele –, de a végén mégis ki kellett tenniük. Háromhavi bér hivatalos felmondás helyett... nem is rossz egy olyan alaknak, aki összeveri a feleségét, és művérrel töltött babákat vagdos a helyi női klinika ablakához. – Megütögette az újságot. – Ez a tüntetés volt az utolsó csepp a pohárban. Ez a harmadik vagy negyedik letartóztatása, amióta az Élet Barátai közé keveredett.
– Van köztük téglátok, ugye? – kérdezte Ralph. – Innen tudjátok.
– És nem mi vagyunk az egyetlenek, akiknek van legalább egy féltéglájuk – mosolygott Gretchen. – Nálunk van egy olyan vicc, hogy nincsenek is Élet Barátai, csak egy rajzás kettős ügynök. Beépült közéjük a derryi rendőrség is; az állami rendőrség is. És ezek csak azok, akikről a mi... a mi egyedünk... tud. Lehet, hogy még az FBI is figyeli őket. Ralph, az Élet Barátai közé kitűnően be lehet épülni, mert meg vannak róla győződve, hogy valahol mélyen mindenki az ő oldalukon áll. De úgy hisszük, a mi egyedünk az egyetlen, aki a középpontig jutott, és ő azt mondja, hogy Dan Dalton csak a farok, amit Ed Deepneau csóvál.
– Már akkor sejtettem, amikor először láttam őket együtt a tévéhíradóban – mondta Ralph.
Gretchen fölállt, összeszedte a kávéscsészéket, betette a mosogatóba és elöblítette őket.
– Tizenhárom éve dolgozom a nőmozgalomban, és ezalatt láttam éppen elég eszelős szarládát, de ilyet még soha. Elhitette ezekkel az agyalágyultakkal, hogy a derryi asszonyokon akaratuk ellenére hajtják végre az abortuszt, hogy legalább a fele még csak nem is tudott a terhességéről addig, amíg éjszaka el nem jöttek a centuriók, hogy elrabolják a magzatukat.
– Mesélt nekik a newporti hamvasztóról? – kérdezte Ralph. – Ami valójában babakrematórium?
Gretchen tágra nyílt szemmel fordult vissza a mosogatótól.
– Erről meg honnan tud?
– Ó, magától Edtől vettem a bizalmas és közeli értesülést, személyesen mondta el. Kilencvenkettő júliusában kezdődött. – Csak egy pillanatig habozott, azután beszámolt nekik árról a napról, amikor találkozott Eddel a repülőtérnél; hogyan vádolta Ed a kisteher vezetőjét, hogy halott csecsemőket szállít a GYOMIRTÓ feliratú hordókban. Helen némán hallgatta, a szeme egyre nagyobbra és kerekebbre nyílt. – Ugyanerről hadovált azon a napon, amikor összevert téged – fejezte be Ralph –, de addigra gyönyörűen kicifrázta.
– Ez megmagyarázza, miért szállt rá magára – mondta Gretchen –, bár itt a miért nem is számít. Tény az, hogy a hülyébb haverjainak átadott egy listát az úgynevezett centuriókról. Nem tudjuk, ki mindenki van rajta, de én igen, és Helen is, meg természetesen Susan Day... és maga.
És én miért?, csúszott ki majdnem Ralph száján, de aztán rájött, hogy ez is csak egy újabb értelmetlen kérdés lenne. Ed talán azért vette célba, mert Ralph hívta a rendőröket, amikor ő megverte a feleségét; valószínűbb, hogy egyáltalán nincs is érthető oka. Eszébe jutott, mit olvasott David Berkowitzról, más néven Sam Fiáról, aki azt állította, hogy bizonyos alkalmakkor a kutyája utasítására gyilkolt.
– Mire számítanak, mit fognak tenni? – kérdezte. – Fegyveres támadást kísérelnek meg, mint Chuck Norris filmjeiben?
Mosolygott, de Gretchen nem viszonozta.
– Az a helyzet, hogy nem tudjuk, mivel fognak próbálkozni – válaszolta. – A legvalószínűbb az, hogy egyáltalán semmivel. De az is lehet, hogy Ed vagy valamelyik másik gondol egyet, és megpróbálja kihessegetni a saját konyhája ablakán. A permet tulajdonképpen nem más, mint vízzel hígított könnygáz. Csak afféle biztosítás.
– Biztosítás – tűnődött Ralph.
– Igazán válogatott társaságban vagy – mondta Helen halvány mosollyal. – Tudomásunk szerint az egyetlen hímnemű centurió a listájukon rajtad kívül Cohen polgármester.
– Neki is adtatok ebből? – emelte föl Ralph a palackot. Nem látszott veszedelmesebbnek, mint azok az ingyenes borotvahabok, amelyeket időnként a postájában talált.
– Nem volt rá szükség – válaszolta Gretchen. Ismét az órájára nézett. Helen látta a mozdulatot, és fölállt, karjában az alvó babával. – Neki engedélye van fegyverviselésre.
– Honnan tudnak ilyesmiket? – kérdezte Ralph.
– Vannak kapcsolataink a városházán – mosolygott rá Gretchen. – A fegyverviselési engedély nem titkosított irat.
– Aha. – Végigfutott fejében egy gondolat. – És Eddel mi van? Őt is ellenőrizték? Neki van ilyen engedélye?
– Nincsen – felelte az asszony. – De az olyan pasik, mint Ed, ha egyszer elértek egy bizonyos pontra, nem feltétlenül folyamodnak fegyverviselési engedélyért... bár ezt tudja, ugye?
– Igen – válaszolta Ralph, és ugyancsak fölállt. – Gondolom. És magukkal mi a helyzet? Vigyáznak magukra?
– Lefogadhatja, ótata. Vigyázunk.
Ralph bólintott, de nem volt teljesen elégedett. Volt valami enyhe leereszkedés Gretchen hangjában, ami nem tetszett neki. Mintha már maga a kérdés is butaság lenne. Pedig nem volt az, és ha Gretchen ezt nem tudja, akkor ő meg a barátai jócskán belekerülhetnek a pácba. Méghozzá csúnya pácba.
– Remélem is – mondta. – Őszintén remélem. Levihetem a lépcsőn Natot, Helen?
– Inkább ne, mert fölébresztenéd. – Most nagyon komolyan nézett rá az asszony. – Ralph, a kedvemért magadnál hordod ezt a flakont, ugye? Nem tudnám elviselni a gondolatot, hogy valami bajod essék, csak azért, mert megpróbáltál segíteni nekem, Ednek pedig elmentek hazulról.
– Nagyon komolyan fontolóra veszem a dolgot. Így jó lesz?
– Annak kell lennie. – Jól szemügyre vette Ralphot, tekintete végigpásztázott az arcán. – Sokkal jobban nézel ki, mint mikor legutoljára láttalak. Ugye, megint tudsz aludni?
Ralph vigyorgott.
– Hát, az igazat megvallva még mindig vannak az alvásai gondjaim, de muszáj jobban lennem, mert az emberek állandóan ezt hajtogatják.
Helen lábujjhegyre állt, és megcsókolta a szája sarkát.
– Ugye kapcsolatban maradunk? Úgy értem, fenntartjuk a kapcsolatot?
– Én mindent megteszek érte, ha te is teszel róla, drágám.
Helen elmosolyodott.
– Arra számíthatsz, Ralph. Te vagy a legaranyosabb hímnemű centurió, akit ismerek.
Ezen valamennyien nevettek, olyan hangosan, hogy Natalie fölriadt, és álmos meglepetéssel bámult rájuk.

6

Miután végignézte az asszonyok távozását (Gretchen Tillbury Accord kupéjának hátsó lökhárítóján a VÁLASZTÁSPÁRTI VAGYOK ÉS SZAVAZOK IS! matrica díszelgett), Ralph ismét fölvánszorgott az emeletre. A fáradtság láthatatlan súlyként húzta a bokáját. A konyhában legelőször a virágvázára pillantott, hogy látja-e a szirmokból fölemelkedő furcsa, harsogó zöld párát. Semmi. Majd fölemelte a flakont, és újra szemügyre vette az oldalán levő képet. Egy Veszélyben Forgó Asszony, aki hősként szembeszáll támadójával; egy Gonosz Férfi, kajla szélű kalapban, álarccal. Itt nincs helye szürke árnyalatoknak; csak gyere, huligán, majd megdorgállak.
Arra gondolt, hogy Ed őrültsége ragályos. Asszonyok járkálnak Derry-szerte – köztük Gretchen Tillbury és a drága Helen – ezekkel a kis permetszórókkal a retiküljükben, és mindegyik flakon ugyanazt mondja: Félek. Megjöttek Derrybe a kajla kalapos, álarcos, gonosz férfiak, és én félek.
Ralph nem kért belőle. Lábujjhegyre állt, feltette a Testőr sprayt a mosogató melletti konyhaszekrény tetejére, azután vállára dobta öreg, szürke bőrzubbonyát. Ki akart menni a repülőtér melletti piknikezőhelyre, hátha talál valakit, akivel sakkozhat. Vagy ha nem, akkor römizhet.
A konyhaajtóban megállt, merően ránézett a virágokra, megpróbálta rávenni őket, hogy ismét zöld párát leheljenek. Semmi sem történt.
Pedig tényleg így volt. Láttad; Natalie is.
De látta-e? Csakugyan látta? A kisbabák örökké álmélkodnak, mindenen csodálkoznak, hát honnan tudhatná biztosan?
– Mert tudom – mondta az üres lakásnak. Így van. Ott párolgott a virágszirmokból a zöld köd, ott volt minden fényburok, és...
– És most is ott van – jelentette ki, és nem tudta, megkönnyebbüljön vagy megrémüljön-e a hangjából sütő rendíthetetlen meggyőződéstől.
Mi lenne, ha eperében mindkettőt mellőznéd, drágám?
A gondolat az övé, a hang Carolyné. Okos tanács.
Bezárta a lakást, és kiment a derryi Vén Madárijesztőkhöz egy parti sakkra.

7. FEJEZET

1

Október másodikán, amikor Ralph a Hátsó Oldalakból jövet, kezében néhány újrafelhasznált papírra nyomott Elmer Kelton-féle westernnel éppen hazafelé ballagott a Harris sugárúton, meglátta, hogy valaki ugyancsak könyvvel a kézben ül a verandája lépcsőjén. A látogató azonban nem olvasott; álmatag éberséggel figyelte, amint az egész nap fújó meleg szél learatja a sárga és arany leveleket a tölgyekről meg a túloldal három életben maradt szilfájáról.
Közelebb érve észrevette, hogy a verandán ülő alaknak röpködő, gyér fehér haja van, és mintha az egész törzse hasból, csípőből és fenékből állna. Vaskos törzséhez csatlakozó girhes nyakával, szűk mellével, ócska, zöld flanelnadrágba bújtatott pipaszár lábával olyan volt, mint aki csövet visel a ruhája alatt. Már százötven méterről sem volt kétséges, hogy ki a látogató: Dorrance Marstellar.
Ralph sóhajtva végigballagott az úton, ami még hátravolt. Dorrance-t annyira elbűvölték a ragyogó hulló levelek, hogy föl sem pillantott, amíg rá nem esett Ralph árnyéka. Akkor odafordult, felszegte a fejét és rámosolygott kedves, különös, védtelen mosolyával.
Faye Chapin, Don Veazie és néhány más öregfiú, akik ott Szoktak lebzselni a piknikezőben a hármas kifutónál (a vénasszonyok nyarának elmúltával és a hideg beköszöntével pedig a Jackson utcai Billárdterembe vonultak vissza), ebben a mosolyban csupán újabb jelét látták annak, hogy az öreg Dor, verseskötet ide vagy oda, alapvetően agyament. Don Veazie, akit ellenségei sem vádolhattak túlzott széplelkűséggel, rendszerint Öreg Kuka Főnöknek szólította, Faye pedig azt mondta egyszer Ralphnak, hogy ő, mármint Faye a legkisebb mértékben sem csodálkozik azon, hogy a vén Dor megélte a kilencvenötöt. – Mindig azok az emberek élnek a legtovább, akiknek egyáltalán nincsen bútoruk a legfelső emeleten – magyarázta Ralphnak valamikor korábban. – Nincs min izgulniuk. Ettől alacsony marad a vérnyomásuk, kevésbé purcannak ki a szelepeik, és egyben maradnak a drótjaik.
Ralph azonban nem volt ebben olyan biztos. Szerinte az édes mosoly egyáltalán nem tette Dorrance-t süsüvé, sőt épp hogy átszellemültnek és beavatottnak látszott tőle... afféle kisvárosi Merlinnek. Mindazonáltal meglett volna Dor látogatása nélkül; ma reggel új rekordot állított föl, mert két óra előtt két perccel ébredt, és ki volt facsarva. Csak arra vágyott, hogy leüljön a saját nappalijában, igyék egy kávét, és megpróbáljon elolvasni egy westernt, amit a belvárosban vett. Talán később próbát tesz a szunyálással is.
– Hello – szólalt meg Dorrance. Papírkötésű könyv volt a kezében – a Temetői éjszakák valami Stephen Dobynstól.
– Hello, Dor – válaszolt Ralph. – Jó a könyv?
Dorrance, mintha elfelejtette volna, mit tart a kezében, a kötetre nézett, elmosolyodott és bólintott.
– Igen, nagyon jó. A versei olyanok, mintha történetek lennének. Nem mindig szeretem az ilyesmit, de néha igen.
– Az remek. Ide figyelj, Dor, örülök, hogy látlak, de elfáradtam, amíg felmásztam a domboldalon, így hát talán egy másik n...
– Semmi baj – állt föl Dor. Enyhe fahéjillat lengett körülötte, ami Ralphot mindig az egyiptomi múmiákra emlékeztette, amelyeket vörös bársonydrapériák között tartanak, árnyas múzeumokban. Arcán, a szeme körüli apró szarkalábakat leszámítva, szinte nem voltak ráncok, a kora azonban félreismerhetetlen volt (és egy kicsit ijesztő): kék szeme az áprilisi ég vizesszürkéjére fakult, bőrének áttetsző világossága Natéra emlékeztette Ralphot. Ajka petyhüdten lógott, majdnem levendulalila volt, és aprókat cuppogott beszéd közben. – Semmi baj, nem látogatóba jöttem; üzenetet hoztam.
– Miféle üzenetet? Kitől?
– Nem tudom, kitől jött – válaszolta Dorrance, és a pillantása elárulta, azt hiszi, Ralph vagy bolond, vagy annak adja ki magát. – Én nem ártom magam a nagyidősek dolgába. Neked is ezt ajánlottam, emlékszel?
Ralph emlékezett valamire, de nem tudta pontosan, hogy mire. Nem is érdekelte. Fáradt volt, és máris egy csomó kidöglesztő hittérítő szöveget hallott Susan Dayről Ham Davenporttól. Egyáltalán nem csábította, hogy ennek tetejébe most Dorrance Marstellarral értekezzék vég nélkül, akármilyen szép is a szombat délelőtt.
– Akkor hát add át az üzenetet – mondta –, hogy aztán fölvánszoroghassak az emeletre. Jó lesz így?
– Hát persze, de mennyire! – Mégis elhallgatott, és keresztülbámult az utcán, amikor az újabb szélroham levélfelhőt hajtott végig a fényes októberi égen. Kifakult szeme tágra nyílt, és volt benne valami, ami Ralphot ismét Ő Körülrajongott Kisded Felségére emlékeztette – ahogy a szürkéskék nyomok után kapott, amelyeket Ralph ujjai hagytak, meg hogy a mosogató melletti vázában álló virágok párolgását bámulta. Ralph látta már Dort, amikor ugyanilyen tátott szájal bámulta a hármas út mentén a föl-alá szálló repülőgépeket, néha egy óráig vagy annál is tovább.
– Dor! – noszogatta.
Dorrance ritkás szempillái megremegtek.
– Ó, persze! Az üzenet! Az üzenet... – Kicsit összevonta szemöldökét, és lebámult a könyvre, amelyet a kezében gyűrögetett. Azután kitisztult az arca, és ismét föltekintett Ralphra. – Az üzenet az, hogy mondd le a találkozót.
Most Ralph ráncolta össze a szemöldökét.
– Milyen találkozót?
– Nem kellett volna belekeveredned – ismételte Dorrance, majd nagyot sóhajtott. – De most már túl késő. Ami megtörtént, megtörtént. Csak mondd le a találkozót. Ne hagyd, hogy az az ipse tűket szurkáljon beléd.
Ralph már útban volt a veranda lépcsője felé, de most visszafordult Dorrance-hoz.
– Hong? Te Hongról beszélsz?
– Honnan tudhatnám? – kérdezte Dorrance sértődötten. Már mondtam, hogy én nem ártom bele magam. Itt-ott elviszek egy üzenetet, mint most is, de ez minden. Nekem azt mondták, szóljak neked, hogy töröld a találkozót a tűs emberrel, és megtettem. A többi már rajtad múlik.
Dorrance, ránctalan öreg arcán szelíd ujjongással, ismét az utca túloldalán nőtt fákat nézte. Haja moszatként lobogott az erős őszi szélben. Amikor Ralph megérintette a vállát, az öregember készségesen fordult felé, és Ralph hirtelen rájött, hogy amit Faye Chapin és a többiek kukaságnak látnak, az igazából öröm lehet. Ha így van, a tévedés inkább jellemző rájuk, mint az öreg Dórra.
– Dorrance?
– Tessék, Ralph.
– Ki küldte ezt az üzenetet?
Dorrance eltöprengett – vagy talán csak töprengeni látszott –, majd odanyújtotta a Temetői éjszakák-at.
– Tessék.
– Nem, kösz – szabadkozott Ralph. – Nem nagyon olvasok verseket, Dor.
– Ezek tetszeni fognak. Olyanok mint a történetek...
Ralph hirtelen borzasztóan szerette volna elkapni a vénembert és addig rázni, míg a csontjai úgy zörögnek, akár a kasztanyetta.
– Épp most hoztam a belvárosi Hátsó Oldalakból pár westerntörténetet. Én tudni akarom, ki küldte az üzenetet, hogy...
Dorrance meglepő erővel nyomta bele a verseskötetet Ralph jobbjába – abba a kezébe, amelyben nem szorongatott westerneket.
– Az egyik úgy kezdődik, hogy „Minden dologgal, amit megteszek, sietek, így valami mást is megtehetek”.
Mielőtt Ralph kinyithatta volna a száját, az öreg Dor átvágott a gyepen a járda felé. Ott balra fordult, és elindult a leágazás irányába, arcát olyan álmatagon fordítva a kék égnek, amelyen levelek vitorláztak szilajon, mintha találkozója lenne valakivel a látóhatáron.
– Dorrance! – ordított utána Ralph hirtelen feldühödve. A túloldalon Sue söprögette a lehullott leveleket a Piros Alma ajtaja elől. Ralph hangjára abbahagyta, és érdeklődve nézett fel. Ralph ostobának – öregnek – érezte magát, kikényszerített magából valamit, amiről remélte, hogy széles, barátságos vigyor, és integetett. Sue visszaintegetett, és folytatta a söprögetést. Közben Dorrance ballagott tovább derűsen a maga útján. Már csaknem fél háztömbnyire volt az utcán fölfelé.
Ralph úgy döntött, hogy nem tartja vissza.

2

Fölment a lépcsőn a verandára, a Dorrance-tól kapott könyvet áttette a bal kezébe, hogy a kulcskarikája után tapogatózhasson, aztán meglátta, hogy nem kellett volna bajlódnia – az ajtó nemcsak hogy nem volt bezárva, de résnyire nyitva állt. Ralph ismételten korholta McGovernt a trehánysága miatt, hogy nyitva hagyja a bejárati ajtót, és azt hitte, sikerült is beleplántálnia az üzenetet az alsó lakás bérlőjének vastag koponyájába. Úgy látszik, McGovern visszaesett régi hibájába.
– A kutya mindenit, Bill! – morogta az orra alatt. Végigbaktatott az árnyas földszinti folyosón, és idegesen nézett föl a lépcsőre. Nem esett nehezére elképzelni, hogy Ed Deepneau odafent lapul, fényes nappal ide vagy oda. Mégse rostokolhat egész nap az előszobában. Becsukta az ajtót, és elindult fölfelé a lépcsőn.
Persze semmi oka nem volt az aggodalomra. Volt egy kellemetlen pillanat, amikor úgy rémlett, áll valaki a nappali túlsó sarkában, de az csak az öreg, szürke bőrzubbonya volt. A változatosság kedvéért a fogason lógott, ahelyett hogy csak úgy odahajította volna a székre vagy a díványra; nem csoda, ha megijedt.
Bement a konyhába, kezét a farzsebébe dugva megállt, és rábámult a naptárra. A hétfő be volt karikázva, és a karika alá oda volt firkantva: HONG – 10.00.
Nekem azt mondták, szóljak neked, hogy töröld a találkozódat a tus emberrel, és én megtettem. A többi már rajtad múlik.
Egy pillanatig úgy érezte, kihátrált az életéből oda, ahonnan láthatja léte freskójának legutolsó mezőjét, nem csak azt a kis részletet, amit a mai nap jelent. És amit látott, megrémítette: ismeretlen út vezetett egy fénytelen alagúthoz, ahol akármi várhatta. Akármi.
Akkor fordulj vissza, Ralph!
De volt egy olyan érzése, hogy nem ezt fogja tenni. Felvillant benne, hogy ő az alagútért van, akár be akar menni, akár nem. Nem annyira vezették, mint inkább lökdöstek idáig hatalmas, láthatatlan kezek.
– Nem érdekes – motyogta, idegesen masszírozva ujjhegyeivel a halántékát, miközben tovább bámulta a bekeretezett holnaputáni dátumot a naptáron. – Ez az álmatlanság. Amikor a dolgok igazán kezdenek...
Igazán kezdenek mit?
– Furcsák lenni – mondta az üres lakásnak. – Amikor a dolgok kezdenek igazán furcsák lenni.
Igen, furcsák. Furcsa volt egy csomó dolog, de mind közül a legfurcsábbak a fényburkok, amelyeket látott. Hideg szürke fény – akár az eleven fagy – kúszik végig a Napfelkelte-Naplemente bisztróban az újságolvasó emberen. Anya és fia, amint mennek az áruház felé, összefonódott kezükből copfként nyúlik a magasba összefonódott fénykoszorújuk. Helen és Nat elefántcsontszínű pompás fényfelhőben; Natalie kapkod a csak neki és Ralphnak látható kísérteties kondenzcsíkok után, amelyeket Ralph mozgó ujjai írtak a levegőbe.
Most meg az öreg Dor bukkan föl a lépcsője aljában, mint valami különös ótestamentumi próféta... épp csak jóslat helyett felszólítja, hogy törölje a találkozóját azzal az akupunktőrrel, akit Joe Wyzer ajánlott. Akár vicces is lehetett volna, de nem volt az.
Az alagút szája. Mindennap közelebbről tátong. Csakugyan van ott egy alagút? És ha igen, akkor hová vezet?
Sokkal jobban érdekel, mi várhat rám odabent, gondolta Ralph. Mi várakozik a sötétben.
Nem kellett volna belekeveredned, mondta Dorrance. De most már túl késő.
– Ami megtörtént, megtörtént – dünnyögte Ralph, és hirtelen úgy döntött, nem érdekli tovább a teljes kép; felzaklató volt. Jobb lesz, ha megint közelebb megy, és egyszerre csak egy dologgal foglalkozik, kezdve az akupunktőrrel megbeszélt találkozón. Menjen el a kezelésre, vagy kövesse öreg Dor, avagy Hamlet atyja szellemének tanácsát?
Ralph úgy gondolta, ezen a kérdésen nem kell túl sokat töprengeni. Joe Wyzer úgy sírta ki Hong titkárnőjétől, hogy október elején elmehessen, és ő tartani szándékozott magát a megállapodáshoz. Ha van ösvény kifelé ebből a sűrűből, akkor nyilván azzal kell kezdeni, hogy átalussza az éjszakákat. Akkor pedig Hong a következő logikus lépés.
– Ami megtörtént, megtörtént – ismételte meg, és bement a nappaliba, hogy elolvassa az egyik piffpuff-regényt.
Ehelyett azon kapta magát, hogy azt a verseskötetet lapozgatja, amelyet Dorrance adott neki: a Temetői éjszakák-at Stephen Dobynstól. Dorrance-nak kétszeresen is igaza volt: a versek többsége csakugyan olyan volt, mint egy történet, és Ralph megállapította, hogy meglehetősen tetszenek neki. Annak a versnek, amelyet az öreg Dor idézett, az volt a címe, hogy Üldözés, és így kezdődött:

Minden dologgal, amit megteszek, sietek, így
valami mást is megtehetek. Így pereg a nap –
teherautóverseny fog benne kezet
befejezhetetlen gótikus katedrálissal.
Gyorsuló autóm ablakából látom,
hogy marad el minden, amit szeretek:
olvasatlan könyv, elmondatlan vicc,
nem látott vidék...

Ralph mélységesen lenyűgözve kétszer is elolvasta a verset, és arra gondolt, hogy ezt el kellene olvasnia Carolynnak. Tetszene neki, az pedig még jobban, hogy ő (aki rendszerint a westerneket vagy a történelmi regényeket bújta) fölfedezte és elhozta, mint egy csokor virágot. Már éppen fölállt, hogy keressen egy papírfecnit könyvjelzőnek, amikor eszébe jutott, hogy Carolyn fél éve halott, és könnyezni kezdett. Csaknem tizenöt percig ült a füles karosszékben, a Temetői éjszakák-kat az ölében, és a szemét törölgette bal tenyerével. Végül bement a hálószobába, lefeküdt és megpróbált elaludni. Miután egy órán át bámulta a mennyezetet, fölkelt, főzött egy csésze kávét, bekapcsolta a tévét és a meccset kezdte nézni.

3

Vasárnap a közkönyvtár délután egytől hatig volt nyitva, és egy nappal Dorrance látogatása után Ralph bement, főképp azért, mert nem volt jobb dolga. A magas mennyezetű olvasóteremben rendszerint hozzá hasonló öregemberek üldögéltek elszórtan, legtöbbjük a különböző vasárnapi újságokat lapozgatta, mert most már ráértek, hogy elolvassák, de amikor Ralph fölnézett a negyven perce böngészett halomból, rájött, hogy egyes-egyedül van az olvasóban. A tegnapi fenséges kék ég átadta helyét a szélfutta zápornak, amely a járdához tapasztotta a frissen hullott leveleket, vagy a vízlevezetőkön át belemosta őket Derry sajátos és viszolyogtatóan szövevényes csatornarendszerébe. A szél még mindig fújt, de most észak felől, és volt valami kellemetlenül csípős éle. Azok az öregek, akiknek volt annyi eszük (vagy szerencséjük), hogy odahaza maradjanak, ahol meleg van, most bizonyára a Red Sox legújabb gyászos évadjának utolsó meccsét nézik, esetleg Ki nevet a végén?-t játszanak vagy malmoznak az unokáikkal, netán a kiadós csirkeebédet alusszák ki.
Ralphot viszont nem érdekelte a Red Sox, nem voltak gyermekei vagy unokái, és láthatólag teljesen elveszítette minden hajdanvolt képességét a szunyókálásra. Így aztán egykor fölszállt a zöld vonalon közlekedő buszra a könyvtár felé, és most itt ült és azt kívánta, bárcsak valami komolyabbat vett volna fel öreg, kopott, szürke bőrzubbonya helyett, mert az olvasóterem dermesztő volt. És sötét is. A kandalló üresen tátongott, a radiátorok némaságából ítélve még nem gyújtottak be a kazánba. A vasárnapi könyvtáros annyi fáradságot nem vett, hogy fölkapcsolja a mennyezetről lógó gömböket. A fény, amely idáig eltalált, mintegy holtan hullott a padlóra, és a sarkok megteltek árnyakkal. A falon lógó öreg festményeken olyanok voltak a favágók, katonák, dobosok és indiánok, akár a rosszindulatú kísértetek. Sóhajtozó hideg eső csapkodta az ablakot.
Otthon kellett volna maradnom, gondolta Ralph, de valójában nem hitte el; az ilyen napok még rosszabbak odahaza. Mellesleg talált egy érdekes új könyvet Mr. Álommanó szekciójában. Dr. James A. Hall írta, és az volt a címe, hogy Az álom mintái. Felkapcsolta a mennyezeti lámpákat, amitől a terem veszített valamicskét hátborzongató jellegéből, leült a négy hosszú, üres asztal közül az egyikhez, és hamarosan belemerült a könyvbe.

Mielőtt megállapították volna, hogy a REM-alvás és a nem-REM-alvás két különböző állapot (írta Hall), az alvás egyik sajátos állapotának teljes hiányával foglalkozó tanulmányok nyomán Dement 1960-ban arra a következtetésre jutott, hogy ez a hiány... az éber személyiség teljes felbomlásához vezet...

Haver, gondolta Ralph, hogy ezt milyen jól eltaláltad! Még azt a kurva levesport se találja az ember, amikor szüksége lenne rá.

...a korai álmatlansággal foglalkozó tanulmányok vetették föl azt az izgalmas hipotézist, miszerint a skizofrénia olyan rendellenesség, amelynél az éjszakai alvás hiánya miatt az álmodás folyamata betör a mindennapi ébrenlétbe.

Ralph az asztalra könyökölve, ökleit a halántékához szorítva, homlokát ráncolva, összevont szemöldökkel összpontosított a könyvre. Azon töprengett, tudtán kívül nem a fényburokra céloz-e Hall? Nem számítva persze, hogy neki, a fene egye meg, voltak álmai, a legtöbbször nagyon is elevenek. Éppen tegnap éjjel álmodta, hogy táncolni volt a régi Derry Pavilonban (mostanra eltűnt; az a nagy vihar pusztította el, amely nyolc éve a fél belvárost elsöpörte) Lois Chasse-szal. Úgy rémlik, azért hívta táncolni, hogy megkérje a kezét, de Trigger Vachon – éppen ő! – állandóan megzavarta.
Megdörgölte bütykeivel a szemét, úgy igyekezett összpontosítani, és folytatta az olvasást. Nem vette észre azt a buggyos szürke ingpulóvert viselő férfit, aki megjelent az olvasóterem ajtajában, megállt a küszöbön, és némán leste őt. Körülbelül három perccel később benyúlt ingpulóvere alá (amelynek a napszemüveges Snoopy volt az elején, Charlie Brown kutyája), és egy vadászkést húzott elő az övére csatolt hüvelyből. Gyönyörködve forgatta ide-oda a fűrészes pengét a mennyezeten lógó gömbök fénysugarában, aztán megindult előre az asztal felé, amelynél Ralph könyökölt, kezére támasztott fejjel, és leült mellé. Ralph csak elmosódottan, valahonnan távolról érzékelte, hogy van ott valaki.

Az alváshiány elviselése valamilyen módon kapcsolatban áll a beteg korával. Fiatalabb betegeknél korábban jelentkeznek a zavarok, és sokkal inkább testi tünetekben, mint az idősebbeknél...

Egy kéz könnyedén megmarkolta a vállát, kizökkentve Ralphot az olvasásból.
– Kíváncsi vagyok, hogy néz ki? – suttogta a fülébe egy elragadtatott hang. A szavak olyan szagáradaton át érkeztek, amely leginkább fokhagymás romlott vajban sütött avas szalonnára emlékeztetett. – Mármint a beled. Kíváncsi vagyok, hogy fog kinézni, amikor kieresztem a padlóra. Mit gondolsz, te istentelen centurió, te kisdedek gyilkosa? Szerinted sárga, fekete, veres vagy milyen?
Valami kemény és hegyes nyomódott Ralph oldalába, majd lassan folytatta útját a bordái felé.
– Alig várom, hogy lássam – suttogta az elragadtatott hang. – Alig várom.

4

Ralph nagyon lassan arra fordította a fejét; hallotta, amint az inak megroppannak a nyakában. Nem tudta, hogy hívják a büdös szájú embert, aki valami olyasmit nyomott az oldalába, ami túl nagy volt egyszerű késnek, de azonnal fölismerte. Segített a szarukeretes szemüveg is, de a seprűhaj volt a perdöntő bizonyíték, amely csomókban meredt az égnek, és egyszerre emlékeztette Don Kingre és Albert Einsteinre. Ez állt Ed Deepneau mellett a háttérben az újság fényképén, amelyen Ham Davenport az öklét rázta, Dan Dalton meg kalapként viselte a fején Davenport VÁLASSZ, NE FÉLJ! feliratú tábláját. Ralph mintha látta volna néhány tévéhíradóban, a folytatódó abortuszellenes tüntetésekről szóló hírekben. Még egy táblahordozó, még egy kántáló száj a tömegben; még egy lándzsavivő. Csakhogy ez a lándzsavivő most éppen őt készült megölni.
– Mit gondolsz? – kérdezte a Snoopy-mintás ingpulóver viselője, ugyanazzal az ujjongó suttogással. Hangja még jobban megrémítette Ralphot, mint a penge, amely lassan vándorolt föl, majd le a bőrdzsekin, mintha a test bal oldalán lévő nemes szerveket térképezné: tüdőt, szívet, vesét, beleket. – Milyen színű?
Hányinger volt a lélegzete, de Ralph félt hátrébb húzódni vagy elfordítani a fejét; attól tartott, ha moccan, a penge esetleg megszakítja a vándorlást és döf. Most megint fölfelé kúszott az oldalán. A szarukeretbe foglalt lencsék mögött úgy lebegtek a barna szemek, mint különös halak. Zavarodott és furcsán rémült a pillantása, gondolta Ralph. Olyan ember szeme, aki jeleket lát az égen, és a legsötétebb éjszakában talán hangok suttognak neki a faliszekrényből.
– Nem tudom – szólalt meg. – De főleg azt nem tudom, miért akar bántani. – Fejét meg se mozdítva gyorsan körbevillantotta a szemét, remélve, hogy lát valakit, akárkit, de az olvasóterem üres volt. Odakint szél fújt, és eső csapódott az ablaknak.
– Mert egy kibaszott centurió vagy! – köpte rá a választ a szürke hajú ember. – Egy kurva csecsemőgyilkos! Aki ellopja a meg sem született magzatot! Hogy eladja annak, aki a legtöbbet ígér érte! Mindent tudok rólad!
Ralph lassan leeresztette a jobb kezét a halántékáról. Jobbkezes volt, és mindent, amiről úgy gondolta, hogy a nap folyamán szüksége lehet rá, általában a leginkább kézre eső jobb zsebébe rakta annak, amit éppen viselt. Az öreg, szürke zubbonynak nagy zsebei voltak, de attól tartott, még ha bele tudná is észrevétlenül csúsztatni a kezét, a legveszedelmesebb, amit találhat benne, egy összegyűrt rágógumipapír, még egy körömcsipesz se igen lehet nála.
– Ezt Ed Deepneau mondta, igaz? – kérdezte, aztán felnyögött, mert a kés fájdalmasan belebökött, éppen ott, ahol a bordák véget érnek.
– Ki ne ejtsd ezt a nevet! – suttogta a Snoopyval díszített ember. – Még a nevét se ejtsd ki! Csecsemőtolvaj! Gyáva gyilkos! Centurió! – Ismét megnyomta a pengét, és most már igazán fájt, ahogy átszúrta a bőrzubbonyt. Ralph nem hitte, hogy a hibbant megvágta volna – egyelőre –, de annyira nekinyomta a kést, hogy már attól is biztosan lett rajta egy csúnya véraláfutás. Bár ez még hagyján; szerencsésnek mondhatja magát, ha megússza egy véraláfutással.
– Rendben van – mondta. – Nem mondom ki.
– Mondd, hogy megbántad! – sziszegte a snoopy's ingpulóvert viselő ember, ismét megnyomva a kést. Most átszúrta Ralph ingét, aki érezte, hogy az első meleg vércseppek végiggördülnek az oldalán. Mi lehet ebben a pillanatban a kés hegye alatt?, tűnődött. Máj? Epehólyag? Mi van a bal oldalon?
Nem emlékezett rá, vagy nem is akart. Egy kép úszott az agyába, és igyekezett elfoglalni a logikus gondolatok helyét – szarvas lóg fejjel lefelé egy mérlegről valami vidéki boltban, vadászszezonban. Üveges szem, kilógó nyelv és egy sötét hasadék fönt a horpaszán, ahol egy ember végighúzta rajta a kést – éppolyat, mint ez itt –, és kipakolt belőle mindent, csupán a fejét, húsát és bőrét hagyva meg.
– Megbántam – mondta Ralph olyan hangon, amely nem volt többé szilárd. – Tényleg megbántam.
– Na ja! Bánnod kellene, de nem bánod! Te nem bánod!
Újabb nyomás. A fájdalom villogó lándzsája. A szoba hirtelen kivilágosodott, mintha a két-három forgatócsoport, amely azóta lődörgött Derryben, amióta ide összpontosultak az abortusz elleni tüntetések, hirtelen felkapcsolta volna a videokamerái fölé szerelt reflektorokat. Persze nem volt itt kamera; őbenne gyúlt ki a fény.
Odafordult a késes emberhez – aki most vicc nélkül hozzányomta a pengét –, és látta, hogy kavargó, zöldesfekete fényburok veszi körül, amiről Ralphnak
(lidércfényre)
arra a tompa foszforeszkálásra kellett gondolnia, amelyet sötétedés után látott néha mocsári erdőkben. Szurokfekete szederágak tövisei böktek át a foszforos fényen. Növekvő iszonyattal figyelte támadójának fényburkát, alig érezve, hogy a penge újabb milliméternyit hatolt beljebb a testébe. Homályosan érzékelte, hogy a vér meggyűlik inge aljában, az öve felett, de ezen kívül semmit.
Ez őrült, és csakugyan meg akar ölni, nem csak beszél róla. Még nem kész rá egészen, még nem szánta el magát, de már nem sok hiányzik hozzá. És ha megpróbálok elfutni – ha csak egy centiméternyit is megpróbálok elhúzódni a késtől, akkor abban a pillanatban belém vágja. Szerintem arra vár, hogy én szánom el magam a mozgásra... akkor elmondhatja magának, hogy én szaladtam bele, hogy a saját hibám volt.
– Te és a fajtád, kisfiam! – mondta az ember, akinek égnek álló, szürke haja volt. – Mindent tudunk rólatok.
Ralph keze odaért a jobb zsebhez... és egy nagyobbfajta valamire tapintott, noha nem emlékezett rá, hogy bármit is beletett volna. Nem mintha ez sokat jelentene: ha már arra se emlékszel, hogy a mozi telefonjának utolsó négy száma 1317 vagy 1713, akkor minden lehetséges.
– Ti aztán, fiacskám! – mondta a seprűfejű. – Fiam, fiam, FIJAM! – Ralph most bezzeg érezte a fájdalmat, amikor az ember megnyomta a pengét; a késhegy vékony vörös hálót vetett mellkasa görbületétől fel a tarkójáig. Halkan felnyögött, jobb keze szorosan markolta a szürke zubbony jobb zsebét, nekinyomva a bőrt a benne levő tárgy gömbölyű oldalához.
– Ne kiabálj – intette a seprűfejű azzal az ujjongó suttogással. – Ó, az anyja köcsögit, csak nem akarod azt tenni! – Leste Ralphot barna szemével, és a szemüvege lencséje olyan vastag volt, hogy a pilláin fönnakadt parányi korpaszemcsék akkorák lettek, akár a kavics. Ralph még a szemében is látta a fény burkot: úgy lengett a pupillája előtt, mint zöld füst a fekete vízen. A zöld fényben megvastagodtak, megduplázódtak a kígyószerű rángások, és Ralph megértette, hogy a seprűfejű ember személyiségének ugyanaz a része fogja tövig belémártani a pengét, amely azokat a fekete örvényeket kelti. A zöld zavarodottság volt és paranoia; a fekete valami más. Valami
(onnan kintről)
sokkal rosszabb.
– Nem – zihálta. – Nem fogok. Nem fogok kiáltani.
– Azért! Érzem a szívedet. Egyenesen idecsusszan a kés Pengéjén a tenyerembe. Tényleg erősen doboghat. – Ajka rángatózó, humortalan mosolyra nyílt. Szája sarkára nyálcseppek tapadtak. – Lehet, hogy egyszerűen összeesel szívrohamban, és megspórolod nekem, hogy megöljelek. – Újabb émelyítő fuvallat söpört végig Ralph arcán. – Marhára öreg vagy.
Most már két, talán három patakban folyt az oldalán a vér. Őrjítő volt a célját kereső késhegy okozta fájdalom – mint valami óriás méh fullánkja.
Vagy egy tű hegye, gondolta Ralph, és rádöbbent, hogy ez a gondolat szorult helyzete ellenére mulattatja... vagy talán éppen azért. Ez itt az igazi tűs ember; James Roy Hong halvány másolat hozzá képest.
És sohase fogom lemondhatni ezt a találkozót, gondolta. Aztán az jutott eszébe, hogy az ilyen lökötteknél, mint ez itt a Snoopyjával, nincs is visszalépés. Ezeknek az őrülteknek megvan a saját menetrendjük, és azt betartják, még ha cigánygyerekek potyognak is az égből.
Akármi történjék is, Ralph tudta, nem fogja sokáig bírni a késhegy ösztökélését. Hüvelykjével megemelte a hajtókát, és benyúlt a zsebébe. Abban a pillanatban, ahogy ujjhegyei hozzáértek, tudta, mi az a tárgy, ami benne van: a gázpalack, amelyet Gretchen halászott elő a táskájából és tett oda az asztalára. Csekély ajándék minden menedékbeli hálás barátjától, mondta.
Fogalma sem volt róla, hogy a konyhaszekrény tetejéről, ahová tette, miként került vedlett őszi kabátja zsebébe, de nem is érdekelte. Megmarkolta, majd ismét a hüvelykujját használva lepattintotta róla a műanyag kupakot. Eközben egy pillanatra sem vette le a szemét a seprűfejű rángatózó, rémült, mámoros arcáról.
– Tudok valamit – mondta Ralph. – Ha megígéri, hogy nem öl meg, akkor elmondom.
– Mi? – rebbent föl a seprűfejű. – A morva életbe, hát mit tudhat egy ilyen mocsadék, mint te!
Mit tudhat egy ilyen mocsadék, mint én? kérdezte Ralph magától, és a válasz azon nyomban ugrott is a tudatába, akár a félkarú rabló ablakában a nyerő figurák. Kényszerítette magát, hogy közelebb hajoljon a késes körül örvénylő zöld fényburokhoz, be a hánytorgó zsigerekből gomolygó rémes bűzfelhőbe. Ugyanakkor előhúzta a zsebéből a kis flakont, a combjához szorította, és a mutatóujját rátette a szórófejre.
– Tudom, hogy ki a Bíbor Király – suttogta.
A piszkos szarukeret mögött hatalmasra tágultak a szemek – nem a meglepetéstől, inkább a döbbenettől –, és a seprűfejű kissé hátrahőkölt. Egy pillanatra enyhült a szörnyű nyomás Ralph bal oldalában. Itt az esély, az egyetlen, amit kihasználhatott, és ő meg is tette; jobbra vetődött, lezuhant a székről, a padlónak csapódott. Tarkóját beleverte a csempébe, de a fájdalom távolivá és lényegtelenné enyészett a késhegytől való szabadulás megkönnyebbüléséhez képest.
A seprűfejű fölsivalkodott; harag és beletörődés keveredett a hangjában, mintha megszokta volna az ilyesfajta csalódásokat hosszú, töredelmes élete során. Ralph üres széke főié görnyedt, rángatózó arccal lódult előre, szeme olyan lett, mint az óceán legmélyebb árkaiban élő fantasztikus, izzó teremtményeké. Ralph fölemelte a flakont, és csak ebben a pillanatban kapott észbe, hogy nem volt ideje ellenőrizni, merre mutat a szórófej tűhegynyi nyílása – nagyon is meglehet, hogy csupán a saját arcába fúj egy adag Testőrt.
De most nem volt idő ezen rágódni.
Amint a seprűfejű előredöfött, Ralph lenyomta a szórófejet. Cseppecskék ritkás felhője borította be a késes arcát, olyasféle, mint a fenyőillatú szagtalanítóé, ami otthon állt a vécé öblítőtartályának tetején. A szemüveg lencséi elködösödtek.
Az eredmény azonnal jelentkezett, pontosan úgy, ahogy Ralph kívánta. A seprűfejű visított a fájdalomtól, elejtette kését (amely Ralph bal térde mellett landolt, és elpihent lábai között), és az arcához kapott, letépve a szemüveget. A szemüveg az asztalra pottyant. Ugyanabban a pillanatban a vékony és valahogy zsíros fényburok harsogó vörösbe lobbant, azután eltűnt – legalábbis Ralph szeme elől.
– Megvakultam! – nyítt a seprűfejű magas, reszketeg hangon. – Megvakultam, megvakultam!
– Nem vakult meg – tápászkodott föl reszketve Ralph. – Ez csak...
A seprűfejű megint visított, és a padlóra rogyott. Arcára tapasztott tenyérrel gurult ide-oda a fekete-fehér csempén, bőgött, mint a gyerek, akinek a kezére csapták az ajtót. Ralph tattá a szétterpesztett ujjak körül előtüremkedő arcbőr háromszögeit. Riasztóan vörösek voltak.
Noszogatta magát, hogy hagyja itt, elvégre teljesen flúgos, veszedelmes, mint egy csörgőkígyó, de túlságosan megijedt és szégyenkezett a saját tette miatt ahhoz, hogy megfogadja önmaga kétségtelenül kitűnő tanácsát. Teljesen irreálisnak tűnt, hogy itt a túléléséről volt szó; hogy vagy harcképtelenné teszi támadóját, vagy meghal. Lehajolt, tétován rátette kezét az ember karjára. A dilis arrébb gurult, és piszkos, rövid szárú tornacipőjével a padlót rugdalta, mint egy hisztis gyerek. – Te kurafi! – visította. – Meglőttél! – Aztán hitetlenül: – Még a gatyát is leperelem rólad!
– Mielőtt sokra mennél a pereléssel, gondolom, előbb meg kell magyaráznod a kést – válaszolta Ralph. Látta, hogy ott hever a földön, érte nyúlt, de meggondolta magát. Jobb, ha nincsenek rajta az ujjlenyomatai. Ahogy fölegyenesedett, újra megszédült, egy pillanatra üres és távoli lett az ablakot verő eső hangja. Félrerúgta a kést, majd reszkető inakkal feltápászkodott, de bele kellett kapaszkodnia a szék támlájába, hogy el ne essen. Ismét megszilárdult a világ. Közeledő lépéseket és mormoló, kérdő hangokat hallott az előcsarnok felől.
Most jöttök, gondolta fáradtan. Hol voltatok három perce, amikor ez a pasi úgy akarta kilyukasztani a bal tüdőmet, mint egy léggömböt?
Az ajtóban a vékony Mike Hanlon tűnt fel, aki sűrű ősz haja ellenére se látszott többnek harmincnál. Mögötte az a tizenéves srác, akiben Ralph a hétvégi kisegítőre ismert, leghátul négy-öt szájtátó, valószínűleg a folyóirat-olvasóból.
– Mr. Roberts! – kiáltott föl Mike. – Krisztusom, nagyon megsérült?
– Én jól vagyok, neki van baja – felelte Ralph. De ahogy magára nézett, miközben a földön fetrengő emberre bökött, látta, hogy ő nincs jól. Amikor lemutatott, szétnyílt a zubbonya, és kockás ingének bal oldalán feltárult egy vörösben ázó, könnycsepp alakú folt, amely éppen a hónalja alatt indult, onnan terjedt széjjel. – A francba – mondta halkan, és ismét leült. A könyökével meglökte a szarukeretes szemüveget, amely csaknem végigszánkázott az asztalon. A bepárásodott lencséje olyan volt, akár a szürkehályogtól megvakult szem.
– Savval öntött le! – visította az ember a padlón. – Nem látok, és a bőröm felolvad! Érzem, hogy olvad! – Ralph fülében mindez úgy hangzott, mintha a seprűfejű már-már tudatosan parodizálná a Gonosz Nyugati Boszorkányt.
Mike futó pillantást vetett a földön fetrengő alakra, és leült Ralph mellé.
– Mi történt?
– Ez egyáltalán nem sav – mondta Ralph. Fölemelte a testőrös flakont, és odatette Az álom mintái mellé. – A hölgy, aki adta, azt mondta, nem olyan erős, mint a könnygáz, csak izgatja a szemet, és felkavarja a...
– Engem nem az ő baja izgat – mondta Mike türelmetlenül. – Aki ilyen hangosan tud bőgni, az valószínűleg nem fog meghalni a következő három percben. Én maga miatt aggódom, Mr. Roberts – van valami fogalma, milyen mélyen szúrta meg?
– Tulajdonképpen nem is szúrt – mondta Ralph. – Csak úgy... böködött. Azzal. – A csempén hányódó késre mutatott. A vörös hegy láttán újabb hullámban öntötte el a gyengeség. Úgy érezte, mintha tollpárnából készült expresszvonat lenne a feje. Ez persze értelmetlen hülyeség, de nem volt igazán higgadt lelkiállapotban.
A kisegítő óvatosan odapislantott a földön heverő emberre.
– Ohó! – mondta. – Ismerjük ezt a pofát, Mike. Ez Charlie Pickering.
-– Te jószagú atyaúristen – nyögött föl Mike. – Akkor nem vagyok meglepve. – A fiúra nézett és sóhajtott. – Na, hívd csak a zsarukat, Justin. Úgy tűnik, helyzet van.

5

– Lesz valami bajom, amiért ezt használtam? – kérdezte Ralph egy órával később, és a Mike Hanlon irodai asztalán heverő két lezárt műanyag zacskó egyikére mutatott, BIZONYÍTÉK Szórapalack DÁTUM 93/x/3 és HELY derry Közkönyvtár állt egy sárga szalagon.
– Nem akkora, mint öreg Charlie haverunknak, amiért ezt használta – mutatott John Leydecker a másik lezárt tasakra. A vadászkés volt benne, amelynek hegyén a vér mostanra ragacsos, gesztenyeszínű masszává alvadt. Leydecker aznap a Maine Egyetem futballcsapatának trikóját viselte, amitől megközelítőleg akkorának látszott, mint egy tehénistálló. – Mi itt az isten háta mögött még mindig hiszünk olyan fogalmakban, mint az önvédelem. Azért nem sokszor emlegetjük – ennek a beismerése kábé annyi lenne, mintha az ember abban hinne, hogy a föld lapos.
Mike Hanlon, aki az ajtófélfának támaszkodott, fölnevetett.
Ralph remélte, hogy az arca nem mutatja mélységes megkönnyebbülését. Miközben a mentős dolgozott rajta (lehetett akár valamelyik a kettő közül, akik augusztusban beszállították Helent a kórházba) – először lefényképezte, azután fertőtlenítette, végül összekapcsolta és bekötötte –, ő összeszorított foggal ült, elképzelve, amint a bíró hat hónapi, a helyi sitten letöltendő elzárásra ítéli, amiért halálosnak minősülhető fegyverrel támadt valakire. Remélhetőleg, Mr. Roberts, ez példa és figyelmeztetés lesz az összes vén trottynak a környéken, akik azt képzelik, hogy joguk van bénító ideggázokkal grasszálniuk...
Leydecker megint ránézett a hat Polaroid felvételre, amelyek Hanlon számítógépes terminálja mellett sorakoztak. A rózsás képű mentős az első hármat azelőtt készítette, hogy a sebet összekapcsolta volna. Ezeken egy sötét kis kört lehetett látni – olyan volt, mint valami túlméretezett pont, amit olyan gyerekek rajzoltak, akik épp most tanulnak írni – lent, Ralph oldalában. A másik hármat azután csinálta, amikor már összekapcsolta a sebet, és birtokában volt Ralph aláírása, amellyel elismerte, hogy fölajánlották neki a kórházi kezelést, de ő visszautasította. A második fényképcsoporton egy roppant látványos véraláfutásnak induló valami volt látható.
– Isten áldja meg Edwin Landet és Richard Polaroidot –, mondta Leydecker, és belecsúsztatta a fényképeket egy harmadik, BIZONYÍTÉK feliratú zacskóba.
– Nem hinném, hogy valaha is létezett volna Richard Polaroid – jegyezte meg Mike Hanlon az ajtóból.
– Valószínűleg nem, de azért csak áldja az Isten. Nincs az a bíróság, amelyik, ha ránéz ezekre a fényképekre, ki nem utalna magának egy plecsnit, Ralph. Még Clarence Darrow sem tagadhatja, hogy ez bizonyíték. – Visszanézett Mike-ra. – Charlie Pickering.
– Charlie Pickering – bólintott Mike.
– Egy seggfej.
Újabb bólintás.
– Seggfej de luxe.
Ünnepélyesen bámultak egymásra, azután egyszerre tört ki belőlük a fergeteges röhögés. Ralph pontosan tudta, mit nevetnek – mulatságos volt, mert félelmetes, és félelmetes, mert mulatságos –, és keményen beharapta a száját, nehogy ő is fölnyerítsen. A legutolsó, amire most vágyik, a nevetés: rohadtul fájt volna.
Leydecker zsebkendőt húzott elő a farzsebéből, megtörölgette könnyes szemét, és kezdett lehiggadni.
– Ez a Pickering egy életpárti, ugye? – kérdezte Ralph. Emlékezett rá, hogyan nézett ki Pickering, amikor Hanlon tizenéves segédje fölsegítette. Szemüveg nélkül éppen olyan veszedelmesnek tűnt, mint egy nyuszi az állatkereskedés kirakatában.
– Így is fogalmazhatunk – mondta szárazon Mike. – Ő az, akit tavaly elcsíptek a kórház és a Menedék parkológarázsában. Egy kanna benzin volt a kezében, a hátán pedig egy hassák tele üres üvegekkel.
– És vászoncsíkokkal, ezt el ne felejtsd – tette hozzá Leydecker. – Azok lettek volna a gyújtózsinórok. Ez azután volt, hogy Charlie a Mindennapi Kenyerünk megbecsült tagjává rukkolt elő.
– Milyen közel volt hozzá, hogy fölgyújtsa azt a helyet? – kérdezte kíváncsian Ralph.
Leydecker vállat vont.
– Nem nagyon. Valaki a csoportból láthatólag úgy döntött, hogy a helyi női klinika felgyújtása kicsit közelebb esik a terrorizmushoz, mint a politikához, és névtelen telefonnal tisztelte meg az Önök helyi rendőrhatóságát.
– Jó kis ügy – mondta Mike. Ismét kuncogott egyet, azután keresztbe fonta a két karját, hogy magába fojtson egy újabb nevetőgörcsöt.
– Ja – helyeselt Leydecker. Összekulcsolta az ujjait, kinyújtotta a karját, és megropogtatta az ízületeit. – Börtön helyett egy melegszívű, gondos bíró hat hónapra beutalta a Juniper Hill-i vihogóba kezelésre és terápiára, ott pedig láthatólag úgy döntöttek, hogy megkerült minden kereke, mert kábé július óta megint a városban van.
– Aha – erősítette meg Mike. – Azóta úgyszólván mindennap benéz ide. Tökéletesíti a hely hangulatát. Gyakorlatilag mindenkivel szóba elegyedik, aki bejön, és azt hirdeti, hogy minden nő, aki megszakíttatja a terhességét,, a kénköves pokolban fog égni, az olyan nagyon gonoszokat meg, mint Susan Day, örökké tüzes tóban kéne sütögetni. Azt azonban el nem tudom képzelni, miért támadt magára, Mr. Roberts.
– Szerintem véletlenségből.
– Jól van, Ralph? – kérdezte Leydecker. – Sápadtnak látszik.
– Jól vagyok – felelte Ralph, noha nem jól érezte magát, sőt ugyancsak émelyegni kezdett.
– Nem tudom, így van-e, de az biztos, hogy szerencséje volt. Szerencséje, hogy azok a nők odaadták ezt a csípős gázt, szerencséje, hogy magával volt, és mindenekelőtt azért volt szerencséje, mert Pickering nem lopakodott csak úgy a háta mögé és nem döfte a tarkójába azt a kést. Elég jól érzi magát ahhoz, hogy bejöjjön most az őrszobára és megtegye a szabályos vallomást, vagy...
Ralph hirtelen fölugrott Mike Hanlon ódon forgószékéből, száját bal kezével takargatva keresztülrohant a szobán, kivágta az iroda jobb hátsó sarkában levő ajtót, imádkozva, nehogy az öltözőfülke legyen. Ha mégis az, akkor valószínűleg telepakolja Mike kalucsniját félig emésztett grillezett sajtos szendviccsel és némi alig használt paradicsomszósszal.
Történetesen az a helyiség volt, amit keresett. Térdre rogyott a vécé előtt, és behunyt szemmel hányt, bal kezét a lyukra szorítva, amit Pickering fúrt az oldalába. Iszonyúan fájt, ahogy az izmok előbb összehúzódtak, aztán toltak.
– Azt hiszem, ez most nem megy – szólalt meg mögötte Mike Hanlon, és vigasztalóan rátette kezét Ralph tarkójára. – Jól van? Nem kezdett el ismét vérezni?
– Nem hinném – válaszolta Ralph. Elkezdte kigombolni az ingét, azután abbahagyta, karját megint az oldalához szorította, mert a gyomra ismét összerándult. Amikor megkönnyebbült, fölemelte a karját, és megnézte a kötést. Patyolattiszta volt. – Úgy látom, rendben vagyok.
– Jól van – bólintott Leydecker. Ott állt a könyvtáros mögött. – Kész?
– Gondolom – nézett Ralph szégyenkezve Mike-ra. – Bocsásson meg.
– Ne bolondozzon – segítette talpra Mike.
– Jöjjön – mondta Leydecker –, hazaviszem. Holnap éppen elég idő lesz a vallomásra. Amire most szüksége van, az ma a pihenés, éjszaka pedig egy jó kis alvás.
– Nincs is jobb egy éjszakai alvásnál – helyeselt Ralph, Odaértek az iroda ajtajához. – Elengedné a karomat, Leydecker nyomozó? Vagy még nem állunk eléggé szilárdan a bunkón?
Leydecker meghökkenten nézett rá, azután elengedte a karját. Mike ismét nevetni kezdett.
– Nem állunk – nagyon jó, Mr. Roberts.
Leydecker elmosolyodott.
– Úgy gondolom, nem, de nyugodtan szólíthat Jacknek, a megfelel. Esetleg Johnnak. Csak Johnnynak ne. Amióta anyám meghalt, egyetlen ember szólít Johnnynak: az öreg McGovern tanár úr.
Az öreg McGovern tanár úr, gondolta Ralph. Milyen különösen hangzik.
– Jó, akkor legyen John. És mindketten szólítsanak nyugodtan Ralphnak. Tudomásom szerint Mr. Roberts Henry Fonda egyik szerepe volt valami Broadway-darabban.
– Milyen igaz – mondta Mike Hanlon. – És vigyázzon magára.
– Majd igyekszem – válaszolta Ralph, aztán megtorpant. – Ide figyeljen, szeretnék még valamit megköszönni a mai segítségén kívül.
Mike fölvonta a szemöldökét.
– Nocsak.
– Igen. Hogy alkalmazta Helen Deepneau-t. Ő nekem jó barátom, és olyan nagyon szüksége volt erre az állásra. Így hát köszönöm.
Mike mosolyogva biccentett.
– Boldogan elfogadom a köszönetet, de valójában ő tett nekem szívességet. Igazság szerint túl sok is a végzettsége ehhez az álláshoz, de úgy látom, nagyon itt akar maradni a városban.
– Én is úgy látom, maga pedig hozzásegítette. Úgyhogy még egyszer köszönöm.
– Részemről a szerencse – vigyorodott el Mike.

6

Amikor Ralph és Leydecker kilépett a kölcsönzőpult mögül, a nyomozó azt mondta:
– Ugye bevált a lépes méz?
Ralphnak először fogalma sem volt róla, hogy a nagydarab nyomozó miről beszél – akár eszperantóul is föltehette volna a kérdést.
– Az álmatlansága – magyarázta türelmesen Leydecker. – Elmúlt, ugye? El kellett múlnia, mert ezerszer jobban néz ki, mint azon a napon, amikor először találkoztunk.
– Az egy kicsit fárasztó nap volt – mondta Ralph. Kristály Billy ócska blődlije járt a fejében: Te, figyelj, tündéh, legyen máh eszed; a lelked nyista, fő a pónemed! És az... ÓHIÁS!
– A mai talán nem? Gyerünk, Ralph, vallja be. Na szóval? A lépes méz volt?
Ralph olyan arcot vágott, mint aki megfontolja a kérdést, azután bólintott.
– Igen, azt hiszem, az lehetett.
– Fantasztikus! Hát nem megmondtam? – derült föl Leydecker, ahogy belefúrták magukat az esős délutánba.

7

Éppen zöldre vártak a Mérföldes Domb tetején, amikor Ralph Leydeckerhez fordult és megkérdezte, mi az esélye, hogy Edét bevarrják, mint Charlie Pickering cinkosát.
– Mert Ed bujtotta fel – mondta. – Ezt éppolyan biztosan tudom, mint azt, hogy az ott a Stratford park.
– Valószínűleg igaza van – válaszolta Leydecker –, de azért ne áltassa magát. Elég sekély az esély, hogy Deepneau-t sittre vágják felbujtásért. Még akkor sem lenne több, ha a megyei ügyész nem lenne olyan konzervatív, mint Dale Cox.
– Miért?
– Mindenekelőtt kételkedem benne, hogy be tudnánk bizonyítani a bensőségesebb kapcsolatot a két ember között. Másodszor, az ilyen Pickering-féle pasasok hajlamosak a fanatikus hűségre azokhoz az emberekhez, akiket „barátaiknak” tekintenek, mert ilyenből nagyon kevés van nekik – az ő világuk javarészt ellenségekből áll. Szerintem a kihallgatáson Pickering alig valamit, de lehet, hogy semmit sem fog megismételni abból, amit magának mondott, miközben a vadászkésével csiklandozta a bordáit. Harmadszor, Ed Deepneau nem hülye. Őrült, az igen – talán őrültebb Pickeringnél is –, de nem hülye. Semmit sem fog bevallani.
Ralph bólintott. Pontosan ugyanez volt a véleménye Ed-ről.
– Ha Pickering azt mondaná, Deepneau parancsolta neki, hogy keresse meg és belezze ki magát, mivel maga is egy gyermekgyilkos, magzatokat lopkodó centurió, akkor Ed ránk mosolyogna, bólintana, és azt mondaná, elhiszi, hogy ezt épp a szegény Charlie-tól hallottuk, szegény Charlie akár hihet is benne, de ettől ez még nem lesz igaz.
A lámpa zöldet jelzett. Leydecker átvágott a kereszteződésen, azután balra fordult a Harris sugárútra. Az ablaktörlők buhogtak és csapkodtak. Ralph jobbján, az utasülés ablakán lezúduló esőn át olyan volt a Strawford park, mint a vízicsoda.
– És mit mondhatunk mi erre? – kérdezte Leydecker. – Tény, hogy Charlie Pickeringnek hosszú anamnézise van elmebajból. Végigcsinálta a tökéletlenek turnéját: Juniper Hill, Acadia Kórház, bangori ideg-elme... ha van még hely, ahol elektrosokk meg hátul gombolós zakó kapható, akkor Charlie valószínűleg már megjárta. Mostanában a terhességmegszakítás a vesszőparipája. A hatvanas évek végén Margaret Chase Smith csípte a csőrét. Levelet irkált mindenkinek – a derryi rendőrségnek, az állami rendőrségnek, az FBl-nak – azzal vádolva az asszonyt, hogy orosz kém. Azt mondta, bizonyítékai vannak rá.
– Jóságos ég, ez hihetetlen.
– Egyáltalán nem; ez Charlie Pickering, és lefogadom, az Egyesült Államok, illetve fenét, az egész világ minden városában akad egy tucat hozzá hasonló.
Ralph keze a bal oldalához siklott, és megérintette a kötés négyszögét. Ujjai kitapogatták a géz alatt a kapcsokat. Eszébejutott Pickering fölnagyított, barna szeme – milyen rémülten és ugyanakkor rajongva nézett. Már nehezére esett elhinnie, hogy egy ember, akinek ilyen a szeme, csaknem megölte őt, és attól tartott, holnapra az egészet afféle áttörő álomnak fogja tekinteni, amelyekről James A. Hall írt.
– Az a feneség, Ralph, hogy egy ilyen agyas bubu, mint Charlie Pickering tökéletes eszköz egy olyan alak kezében, mint Deepneau. Feleségtángáló kis haverunk egyelőre a legnagyobb lelki nyugalommal tagadhat.
Leydecker ráfordult Ralph házának felhajtójára, és leparkolt a nagy Oldsmobile mögött, amelynek rozsdafoltok éktelenkedtek a csomagtartóján és egy igen ócska öntapadó – DUKAKIS '88 – a lökhárítóján.
– Kié ez az ősgyík? A tanár úré?
– Nem – válaszolta Ralph. – Ez az én ősgyíkom.
Leydecker hitetlen pillantást vetett rá, miközben parkolóállásba tette puritánul eszköztelen rendőrségi Chevroletjének sebességváltóját.
– Ha van kocsija, akkor miért áll ki a buszmegállóba a zuhogó esőben? Nem működik?
– De, működik – mondta Ralph kissé mereven, mert nem óhajtotta hozzátenni, hogy ebben akár tévedhet is; több mint két hónapja nem vezette az Oldsmobile-t. – És nem álltam ki a zuhogó esőbe; van ott egy váró is, nem csak egy megálló. Teteje is van. Még pad is benne. Kábeltévé még nincs, azt jövőre tervezik.
– Mégis... – Leydecker kétkedve nézte a kocsit.
– Aktív életem utolsó tizenöt évét egy íróasztal mellett töltöttem, de azelőtt ügynök voltam. Vagy huszonöt éven át átlag nyolcszáz mérföldet vezettem hetente. Miután elhelyezkedtem a nyomdában, az se érdekelt, ha soha többé nem ülök kormányhoz. Amióta pedig meghalt a feleségem, nemigen találok okot, ami miatt vezetnem kellene. A busz remekül elvisz a legtöbb helyre.
Ez nagyjából megfelelt az igazságnak; Ralph nem tartotta szükségesnek hozzátenni, hogy egyre kevésbé bízik meg a reflexeiben és a látásában. Tavaly egy hét év körüli srác épp akkor szaladt ki a focija után a Harris sugárútra, amikor Ralph a moziból jött hazafelé, és noha alig harminccal ment, két végtelen, iszonytató másodpercig úgy rémlett, hogy el fogja gázolni a kisfiút. Természetesen nem tette – valójában még a közelébe sem jutott –, de azóta a két kezén meg tudta számolni, hányszor vezette az Oldsmobile-t.
Ezt sem látta szükségesnek John orrára kötni.
– Hát, akárhogy is – bökött Leydecker bizonytalanul az Oldsmobile felé –, mit szólna holnap déli egykor ahhoz a vallomáshoz, Ralph? Én délben megyek be, így rögtön munkához láthatunk. Még egy kávét is hozok, ha kívánja.
– Jól hangzik. És köszönöm, hogy hazahozott.
– Semmiség. Van még valami...
Ralph már nyitotta volna a kocsi ajtaját. Most visszacsukta, és felvont szemöldökkel fordult Leydecker felé.
A nyomozó a kezét nézve, kényelmetlenül fészkelődött a volán mögött, a torkát köszörülte, majd megint fölpillantott.
– Csak azt akarom mondani, hogy klasszul csinálta. Sok negyven évvel fiatalabb hapsi fejezte volna be ezt a kis kalandot a kórházban. Vagy a hullaházban.
– Nyilván az őrangyalom vigyázott rám – válaszolta Ralph, és arra gondolt, mennyire meglepődött, amikor rájött, mi az a kerekség a zubbonya zsebében.
– Hát lehet, hogy így van, de azért ma este okvetlenül ellenőrizze, hogy bezárta-e az ajtaját. Megértette?
Ralph elmosolyodott és bólintott. Akár jogos volt, akár nem, Leydecker dicsérete megmelengette a mellét.
– Megteszem, és ha rá tudom venni McGovernt, hogy együttműködjön, akkor minden oké.
Meg aztán, gondolta, még mindig lemehetek és ellenőrizhetem a zárat magam is, miután fölébredek. Ez úgy két és fél órával azután lesz, hogy elaludtam, ahogy most állnak a dolgok.
– Minden oké lesz – erősítette meg Leydecker. – Ott, ahol én dolgozom, senki sem örült valami nagyon, amikor Deepneau, hogy úgy mondjam, kooptálta az Élet Barátait, de nem is voltunk meglepődve túlságosan, végül is vonzó, karizmatikus fickó. Már, ha történetesen egy olyan napon találkozik vele az ember, amikor éppen nem használja a feleségét homokzsáknak.
Ralph bólintott.
– Másrészt láttunk már ilyen manusokat korábban is, és ezek el szokták pusztítani magukat. Ez a folyamat Deepneau-nál már elkezdődött. Elveszítette a feleségét, a munkáját... tudta?
– Aha. Helen mondta.
– Most veszíti el mérsékeltebb követőit. Leválnak róla, ahogy a lökhajtásos vadászgépek térnek vissza a támaszpontra, amikor kifogy az üzemanyaguk. Ed azonban nem fordul vissza – ő továbbhalad tökön-paszulyon át. Úgy gondolom, legalább néhány haverja kitart mellette Susan Day beszédéig, de azután szerintem teljesen magára fog maradni.
– Gondolt már arra, hogy megpróbálkozhat valamivel pénteken? Amivel árthat Susan Daynek?
– Ó, igen – mondta Leydecker. – Bizony hogy eszünkbe jutott. De még mennyire.

8

Roppant örömére Ralph ezúttal zárva találta a veranda ajtaját. Csak annyira nyitotta ki, hogy beférjen, azután felvánszorgott a lépcsőn, amely ezen a délutánon hosszabb és homályosabb volt, mint valaha.
A lakás is túl csöndesnek tűnt annak ellenére, hogy az eső kitartóan dobolt a tetőn, a levegő mintha a sok álmatlan éjszakától szaglott volna. Ralph odahúzta a konyhaasztaltól az egyik széket a mosogató melletti szekrényhez. Mintha azt várta volna, hogy talál a szekrény tetején egy másik Testőr palackot – az eredetit, azt, amit ő tett föl, miután Helen és barátnője, Grethen elment –, és bizonyos értelemben csakugyan ezt várta. De semmi sem volt ott, csak egy fogpiszkáló, egy öreg Buss gyújtó meg egy csomó por.
Óvatosan leszállt a székről, és meglátta, hogy sáros lábnyomot hagyott rajta. Fogott egy marék papírtörülközőt, hogy letörölje. Azután visszatolta a széket az asztal mellé, és bement a nappaliba. Ott állt, tekintetét végigjártatva a kopott virágos huzatú díványtól a füles karosszéken át az öreg televízióig, a Harris sugárútra néző két ablak közötti tölgyfa asztalon. A tévéről a szembenső sarokba vándorolt a pillantása. Amikor tegnap belépett a lakásba, még mindig azon bosszankodva, hogy nyitva találta a veranda ajtaját, egy pillanatra összetévesztette a sarokban álló szobainason lógó dzsekijét egy behatolóval. Ehhez nem kellett ijedősnek lennie; hirtelenjében úgy gondolta, hogy Ed látogatott el hozzá.
Én azonban sohasem akasztom föl a zubbonyomat Ez az egyik olyan tulajdonságom – egyebek között –, ami valóban bosszantotta Carolynt. És ha éltében sohasem tudtam rávenni magam, hogy fölakasszam, akkor holtbiztos, hogy nem kezdtem el most, amikor már halott. Nem, nem én voltam az, aki megtette.
A szürke zubbony zsebeiben turkálva keresztülment a szobán, és a tévére rámolta, amit talált. A balban nem volt semmi, csak egy tekercs ócska savanyúcukor, a legfelsőre cérnaszálak tapadtak; a jobb viszont igazi kincsesbányának bizonyult még azután is, hogy kivette belőle a flakont. Volt benne egy csomagolt citromos cukorka; a derryi Pizzaház gyűrött reklámcédulája; egy elem; a McDonald's üres kis almás pités skatulyája; Dave Videoboltjának diszkontkártyája, amelyen már csak négy lyukasztás hiányzott egy ingyenes kölcsönzéshez (ez a kártya két hete tűnt el, és Ralph bizonyos volt benne, hogy elveszett); egy levél gyufa; változó nagyságú sztaniol-darabok... és egy kékkel vonalazott, összehajtogatott papír.
Ralph széthajtogatta. Egyetlen mondat volt rajta, kicsit reszketeg, vénemberes macskakaparással: Minden dologgal, amit megteszek, sietek, így valami mást is megtehetek.
Mindössze ennyi volt, de ez is elég, hogy megerősítse az agyának, amit a szíve már tudott: Dorrance Marstellar ott ült a veranda lépcsőjén, amikor Ralph hazatért a Hátsó Oldaltól a papírkötésű könyveivel, de hát csinálhatott mást is, mielőtt odatelepedett, hogy megvárja. Fölment Ralph lakásába, levette a konyhaszekrény tetejéről a palackot, és beletette Ralph ócska szürke zubbonyának a jobb zsebébe. Még a névjegyét is itthagyta: a verstöredéket egy fecnin; valószínűleg abból a viharvert noteszéből téphette ki, amibe néhanapján följegyezte a hármas kifutón fel- és leszálló gépeket. Utána nemhogy visszatette volna a jakót oda, ahol Ralph hagyta, az öreg Dor pedánsan fölakasztotta a szobainasra. Amikor ezzel végzett,
(ami megtörtént, megtörtént)
visszament a verandára várakozni.
Tegnap este Ralph megpirongatta McGovernt, amiért ismét nyitva hagyta a bejárati ajtót, és McGovern ugyanazzal a béketűréssel hallgatta, amivel Ralph szokta Carolyn pirongatásait, amikor érkezés után a legközelebbi székbe hajította a dzsekijét, ahelyett hogy fölakasztotta volna, de most azon tűnődött, nem vádolta-e igaztalanul Billt. Talán az öreg Dor buherálta... esetleg babonázta meg a zárat. Ebben a körülállásban a boszorkányság volt a legvalószínűbb. Mert...
– Mert nézd csak – szólalt meg Ralph halkan, gépiesen összesöpörve a televízióról zsebei hordalékát, és visszagyömöszölte eredeti helyére –, nemcsak azt tudta, hogy szükségem lesz a cuccra, de azt is, hol keresse, meg azt is, hogy hová tegye!
Borzongás cikcakkozott végig a hátán. A józan esze iparkodott agyagba döngölni az egész ötletet, hogy eszelős, logikátlan, épp olyasmi, ami csak egy ötcsillagos álmatlanságban szenvedő alaknak juthat eszébe. Talán így is van. De ez nem magyarázat a fecnire, igaz?
Ismét rápillantott a kékkel vonalazott papírra – Minden dologgal, amit megteszek, sietek, így valami mást is megtehetek. Ez éppúgy nem az ő kézírása, mint ahogy a Temetői éjszakák sem az ő könyve.
– Csak most már az enyém, mert Dor nekem adta – mondta Ralph, és a borzongás ismét végigfutott a hátán, egyenetlenül, mint repedés a szélvédőn.
Miféle más magyarázat jöhet számba? Az a palack nem repülhetett csak úgy a zsebembe. A papír se.
Újból azt érezte, hogy egy láthatatlan kéz löki valami sötét alagút szája felé. Mintegy álomban ment vissza a konyhába. Útközben oda se figyelve levette a szürke zubbonyt és a dívány karjára dobta. Egy ideig állt az ajtóban és a naptárra meredt, amelyen két nevető kisfiú faragott egy töklámpást. A másnapi bekarikázott dátumot bámulta.
– Mondd le a találkozót a tűs emberrel, mondta Dorrance; ez volt az üzenet, és többé-kevésbé ezt erősítette meg – mi az hogy, bele is véste! – a mai késes ember is.
Ralph kikereste a számot a telefonkönyvből, és tárcsázott.
– Ön dr. James Roy Hong rendelőjével beszél... – világosította föl egy kellemes női hang. – Pillanatnyilag nem tudjuk fogadni a hívását, így kérem, hogy a sípszó után hagyjon üzenetet. Visszahívjuk, mihelyt lehet.
A masina sípolt. Magát Ralphot is meglepte az a határozott hang, amelyen megszólalt:
– Ralph Roberts vagyok. Holnap tízre voltam előjegyezve. Sajnálom, de nem tudok elmenni. Valami közbejött. Köszönöm. – Elhallgatott, majd hozzátette: – Természetesen kifizetem a vizitdíjat.
Lehunyta a szemét, és visszatette a telefonkagylót a villára. Azután nekidöntötte a fejét a falnak.
Mit csinálsz, Ralph? Az isten szent szerelmére, mit csinálsz?
„Hosszú az út a paradicsomba, drágám.”
Nem gondolhatod komolyan, amit gondolsz... igaz?
„...hosszú, így hát ne bíbelődj apróságokkal.”
Egész pontosan mire gondolsz, Ralph?
Nem tudta; a leghalványabb fogalma sem volt róla. Csak annyit tudott, hogy a fájdalom gyűrűzik a kis lyukból, amelyet a késes fúrt a bal oldalába. Fél tucat fájdalomcsillapítót kapott a mentőstől, eszébe jutott, hogy be kéne vennie egyet, de ahhoz is fáradt volt, hogy odamenjen a mosogatóhoz és töltsön magának egy pohár vizet... és ha túlságosan fáradt, hogy átmenjen ezen a nyamvadt kis szobán, akkor hogyan tudná megtenni a hosszú utat a paradicsomig?
Ralph nem tudta, de a dolog egyelőre nem is érdekelte. Csak annyit akart, hogy maradhasson, ahol van, falnak támasztott homlokkal, lehunyt szemmel, hogy ne kelljen látnia semmit.

8. FEJEZET

1

A part hosszú volt és fehér, akár egy selyemszalag a ragyogó kék tenger peremén, és teljesen üres, kivéve hatvan méterrel odébb egy kerek tárgyat. Ez a kerek tárgy, amely akkora volt, mint egy kosárlabda, mélységes és – legalábbis pillanatnyilag – alaptalan félelmet keltett benne.
Ne menj a közelébe, mondta magának. Valami rossz van körülötte. Valami igazán rossz. Ez egy fekete kutya, amely a holdra vonít, vér a lefolyóban, egy holló, aki az ajtóm fölötti Pallasz szobrán megült. Ne akarj a közelébe menni, Ralph, nem kell a közelébe menned, mert ez egy Joe Wyzer-féle tisztánlátó álom. Megfordulhatsz, és eltűnik, ha akarod.
A lába azonban megállíthatatlanul vitte előre, így talán nem is volt tisztánlátó álom. Kellemes se volt, egyáltalán nem. Mert ahogy közeledett, az a tárgy ott a parton egyre kevésbé hasonlított labdához.
A legvalószerűbb álom volt, amelyet Ralph valaha álmodott, és a tudat, hogy álmodik, még fokozta a valószerűséget. A tisztánlátást. Érezte meztelen talpa alatt a finom, laza homokot, meleg volt, de nem forró; hallotta a közeledő hullámok őrlő, sziklatorkú moraját, amint megtörnek és szétterülve kicsapnak a lapos partra, napsütötte nedves bőrként csillogott a homok; érezte a só és a száradó moszat szagát, erős, orrfacsaró aromája gyerekkori nyaralásokat juttatott eszébe Old Orchard Beachen.
Na, öreg haver, ha nem tudsz változtatni ezen az álmon, akkor jobb, ha megnyomod a katapultgombot és lefalcolsz belőle – más szóval, ébredj föl, de most rögtön.
Már megtette a fele távot a parton lévő tárgy irányába, és többé nem férhetett kétség hozzá, mi az: nem labda, hanem egy fej· Valaki állig beásott egy emberi lényt a homokba... és Ralph hirtelen rádöbbent, hogy közeledik a dagály.
Nem falcolt le, hanem futni kezdett. Közben egy hullám tajtékos pereme hozzáért a fejhez. Az kinyitotta a száját és sikoltott. Amint felhangzott a sikoltás, Ralph tüstént ráismert a hangra. Carolynéra.
Újabb tajtékszegély futott föl a partra, és hátramosta a fej nedves arcából a rátapadt csapzott hajat. Ralph még gyorsabban rohant, de szinte bizonyosan tudta, hogy elkésett. A dagály gyorsan közeledett. Sokkal előbb megfojtja Carolynt, mintsem eltemetett testét kiszabadíthatná a homokból.
Nem kell megmentened, Ralph. Carolyn már halott, és halála nem valami kihalt parton esett meg, hanem a derryi kórház 317-es kórtermében. Vele voltál a vég eljövetelekor, és nem a hullámverést hallottad, hanem a havas esőt, amint az ablakot verte. Hát nem emlékszel?
Emlékezett, mégis gyorsabban rohant, lába nyomán felhőkben kavargott a porcukorszerű homok.
Még csak oda se fogsz érni! Tudod, hogy van ez az álmokban, nem? Minden, ami felé rohanni kezdesz, valami mássá alakul.
Nem, a vers nem így szólt... vagy mégis? Maga sem tudta. Arra világosan emlékezett, hogy hogyan végződött: a mesélő vakon fut valami gyilkos dolog elől,
(hátranézve vállam fölött látom az alakját)
ami űzi az erdőn át... űzi és közeledik.
Mégis közelebb jutott a homokban sötétlő fejhez. Nem változott át semmivé, és amikor térdre esett mellette, nyomban megértette, miért nem volt képes a távolból felismerni az asszonyt, aki negyvenöt éven át volt a felesége: valami borzasztó baj volt a fényburkával. Úgy tapadt a bőrére, mint holmi vegytisztítói szennyes zsák. Amikor Ralph árnyéka ráhullott, Carolyn úgy forgatta körbe a szemét, akár egy sövényugratáskor lábát tört ló. Gyorsan, rémülten pihegett, és minden kilégzéskor szürkésfekete fénycsíkokat lövellt az orrából.
A feje búbjából tekergőző foszlott zsineg bíbor-fekete volt, mint a fekélyes seb. Amikor kinyitotta a száját, hogy megint sikoltson, valami visszataszító, izzó anyag áradt belőle nyúlós szálakban, és szinte nyomban el is tűnt, ahogy Ralph ránézett.
Megmentlek, Carol!, ordította. Térdre esett és kaparni kezdte a homokot az asszony körül, akár a kutya, amely a csontot ássa ki... és ahogy ez a hasonlat az eszébe jutott, már látta is, hogy Rosalie, a Harris sugárút hajnali sakálja üldögél fáradtan az ő sikoltozó felesége mögött. Mintha a gondolat idézte volna oda. Rosalie-t ugyanolyan mocskosfekete fényburok vette körül. A mancsai között Bill McGovern elveszett panamakalapját tartotta, amelyet jól megtépett, mióta ő volt a tulajdonosa.
Szóval idejutott ez az átkozott kalap!, gondolta Ralph, azután visszafordult Carolynhoz, és még gyorsabban kezdett ásni. Mostanáig épp csak a fél vállát tudta kiszabadítani.
Ne törődj velem!, sikoltotta Carolyn. Én már halott vagyok, nem emlékszel? Figyeld a fehér ember csapóját, Ralph! A...
Alján üvegzöld, csúcsán szappanhabfehér hullám csapott föl alig háromméternyire a parttól. Fölfelé rohant a homokon, a hideg víz megdermesztette Ralph golyóit, és egy pillanatra homokos tajtékba temette Carolyn fejét. Amikor visszahátrált, Ralph rémült sikolya szállt a közönyös kék égnek. A hátráló hullámnak másodperc is elég volt ahhoz, amihez a sugárkezelésnek hónapok kellettek; lekapta Carolyn haját, kopaszra mosta. A feje búbján pedig püffedni kezdett az a folt, ahonnan a feketés léggömbzsineg kiemelkedett.
Carolyn, ne!, üvöltötte, még gyorsabban kaparva. A homok most nedves volt és undokul nehéz.
Oda se neki, mondta az asszony. Szürkésfekete felhő gomolygott a szájából minden szóra, akár a gyárkéményből a mocskos pára. Ez csak a daganat és operálhatatlan, úgyhogy ne is törődj az előadásnak ezzel a részével A mindenit, hosszú az út vissza a paradicsomba, szóval ne bíbelődj apróságokkal, jó? De rajta kell tartanod a szemed azokon a nyomokon...
Carolyn, azt sem tudom, miről beszélsz!
Újabb hullám érkezett, csípőig eláztatva Ralphot, ismét elárasztva Carolynt. Amikor visszavonult, az asszony feje búbján hasadni kezdett a daganat.
Majd megtudod nemsoká, válaszolta Carolyn, azután a feje tetején levő daganat szétpukkant, olyan hangot hallatva, mint amikor a klopfoló csap le a húsra. Vérpára permetezett a sóillatú tiszta levegőbe, és svábbogár nagyságú fekete rovarok özönlöttek ki az asszonyból. Ralph sose látott ilyet – még álmában sem –, és csaknem hisztérikusan undorodott tőlük. Carolyn ide vagy oda, legszívesebben elmenekült volna, de a földbe gyökerezett a lába. Annyira meg volt döbbenve, hogy a kisujját se bírta mozdítani, nemhogy szaladni.
Néhány fekete bogár visszarohant Carolyn sikoltó szájába, de a zöme lenyargalt az arcán és a vállán a nedves homokiba. Vádló, idegen szemüket futás közben egy pillanatra sem vették le Ralphról. Az egész a te hibád, mintha ezt mondták volna ezek a szemek. Megmenthetted volna, Ralph, és egy nálad különb férfi meg is mentette volna.
– Carolyn! – jajgatta. Kinyújtotta felé a kezét, azután visszakapta, megrémülve a fekete bogaraktól, amelyek még mindig hemzsegtek elő a fejéből. Az asszony mögött Rosalie ült a maga kis sötétségében, komoran nézett Ralphra, és most a szájából lógott McGovern elveszett tökfödője.
Carolyn egyik szeme kilőtt és beleplattyant a nyirkos homokba, mint egy darab áfonyalekvár. Bogarakat okádott az üresen maradt szemgödör.
– Carolyn! – sikoltotta. – Carolyn! Carolyn! Car...

2

...olyn! Carolyn! Car...
Ugyanabban a pillanatban, amikor rádöbbent, hogy az álomnak vége, zuhanni kezdett. Alig vette észre, amíg a hálószoba padlójára nem puffant. Esését megfékezte egyik kinyújtott kezével, amivel alighanem kivédett egy csúnya zúzódást a koponyáján, de felüvöltött a bekötözött bal oldalából áradó fájdalomtól. Bár pillanatnyilag alig érzékelte a fájdalmat. Inkább félelmet érzett, undort, szörnyűséges, fájó gyászt... és mindenekfölött mindent elsöprő hálát. A rossz álom – messze a legocsmányabb, amit valaha álmodott – véget ért, és ő ismét itt volt a való világban.
Felhúzta jóformán össze se gombolt pizsamafelsőjét, ellenőrizte, nem vérzett-e át a kötés, semmit sem látott, fölült hát. Már ez a mozdulat is kimerítette. Egyelőre szó se lehet róla, hogy fölálljon, még annyi időre se, amíg visszazuhan az ágyba. Talán majd ha pánikba esetten zakatoló szíve lelassul egy kicsit.
Belehalhat az ember a rossz álmokba?, tűnődött, és már hallotta is Joe Wyzer válaszát: De mennyire hogy, Ralph, noha az orvosi vizsgálatok végeztével a halál oka rovatba rendszerint azt írják, hogy öngyilkosság.
Ahogy a lidércnyomás utóhatásaitól reszketve, térdét jobb kezével átkarolva kuporgott a padlón, Ralphnak semmi kétsége sem volt afelől, hogy bizonyos álmoknak van erejük ölni. A részletek mostanra elhalványodtak, de még mindig túlságosan jól emlékezett a csúcspontra: a marhahúsra lesújtó klopfoló hangjára hasonlító pukkanásra és a Carolyn fejéből áradó ocsmány bogarakra. Gömbölydedek voltak, gömbölydedek, virgoncak. Hogy is ne? Halott felesége agyából lakomáztak.
Ralph halkan, bágyadtan felnyögött, és megcsípte arcát a bal kezével, amitől újra belenyilallt a kötés alatt. Tenyere síkos volt az izzadságtól.
Mit mondott az asszony, mire figyeljen? A fehér ember csapdájára? Nem, a csapájára, nem csapdájára. A fehér ember csapójára, akármi legyen is az. Volt még valami? Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Nem emlékszik tisztán, és akkor mi van? Ez csak egy álom volt, Krisztus szerelmére, csupán egy álom, és a bulvárlapokban leírt fantáziavilág kivételével az álmok nem jelentenek semmit és nem bizonyítanak semmit. Úgy látszik, amikor az ember elalszik, az agya átalakul kukázóvá, átkajtatja a többnyire értéktelen rövid távú emlékek limlomával töltött tárolókat, és nem azt keresi össze, ami becses vagy hasznos, hanem ami ragyog és fényes. Ezeket összetákolja afféle panoptikumi kollázzsá, ami gyakran megdöbbentő, de többnyire annyi értelme van, mint Natalie Deepneau társalgásának. Felbukkant Rosalie, a kutya, még Bill elveszett panamakalapja is ott volt, de mindez nem jelent semmit... leszámítva, hogy holnap éjszakára nem veszi be a mentőstől kapott fájdalomcsillapítót, akkor se, ha úgy érzi, hogy kiszakad a karja. Reményeit – félig-meddig elvárásait – megcsúfolva nemhogy nem segített elaludni a kései híradó előtt, de valószínűleg ludas volt a lidércnyomásában is.
Ralph kényszerítette magát, hogy fölkeljen a padlóról, és leüljön az ágy peremére. A gyengeség hulláma úgy siklott át a fején, mint az ejtőernyőselyem. Lehunyta a szemét, amíg el nem múlt. Miközben ott ült, lehorgasztott fejjel, csukott szemmel, kitapogatta és felkapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát. Mire kinyitotta a szemét, a hálószobát meleg, sárga fény árasztotta el, nagyon ragyogó és nagyon valós.
Ránézett a lámpa melletti órára. Két óra lesz két perc múlva, és ő minden fájdalomcsillapító pirula ellenére teljesen ébernek és teljesen ugrásra késznek érezte magát. Fölkelt, kibaktatott a konyhába, és föltette a teáskannát. Majd nekidőlt a pultnak, szórakozottan dörgölte a kötést a bal hóna alatt, próbálta csillapítani a lüktetést, amelyet legújabb kalandja keltett a sebben. Amikor a teafőző pöfögni kezdett, leforrázott magának egy Szundika filtert – haha, de jó vicc –, azután bevitte a csészét a nappaliba. Villanyt se gyújtott, úgy zöttyent bele a füles karosszékbe; elég volt neki az utcai lámpák fénye és a hálószobából kiszüremlő halvány izzás.
Hát, gondolta, megint itt vagyok, a középső páholyban. Kezdődhet a játék.
Az idő telt, hogy mennyi, azt nem tudta volna megmondani, de a lüktetés a karja alatt enyhült, és a tea forróból éppen hogy langyossá hűlt, amikor mozgást érzékelt a szeme sarkából. Arrafelé fordította a fejét, azt várva, hogy Rosalie-t pillantja meg, de nem a kutya volt. Két ember lépett ki egy ház tornácára a Harris sugárút túloldalán. Ralph nem tudta kivenni a ház színeit – a narancsszín nátriumlámpáknál, amelyeket a város szereltetett föl sok-sok évvel ezelőtt, sokkal jobban lehetett látni, de a színeket szinte lehetetlen volt megállapítani –, de azt észrevette, hogy a szegélyek élesen elütnek a többi résztől. Ez és a hely úgyszólván bizonyossá tette, hogy May Locher házáról van szó.
A verandán álló két ember ugyancsak alacsony volt, aligha lehettek magasabbak százhúsz centinél. Mintha zöldes fény áradt volna belőlük. Egyforma fehér köpenyt viseltek, olyasfélét, amilyet az orvossorozatokban viselnek a színészek, az olyan fekete-fehér melodrámákban, mint a Ben Casey és a Dr. Kildare. Egyiküknek volt valami a kezében. Ralph hunyorgott. Nem tudta kivenni, mi az, de élesnek és éhesnek látszott. Nem mert volna megesküdni rá, hogy kés lenne, de arra gondolt, mégiscsak az lesz. Igen, nagyon is lehet, hogy kés.
A látottak nyomán elsőnek azt állapította meg, hogy azok az alakok úgy néznek ki, mint az idegenek az ufós emberrablásokról szóló filmekben, például a Kapcsolat-ban, vagy az Égi tűz-ben. Második gondolata az volt, hogy ismét elaludt, itt helyben a füles karosszékben, anélkül hogy észrevette volna.
Úgy bizony, Ralph, ez egy kicsit több a kukázásnál. Nyilván annak a sokknak köszönheted, hogy beléd vágtak, és belesegített az az istenverte fájdalomcsillapító pirula is.
Semmi ijesztőt nem talált abban a két alakban ott May Locher tornácán, nem számítva azt az éles külsejű tárgyat egyikük kezében. Úgy vélte, még az álmodó agy se tud sokat kezdeni két kurta, kopasz alakkal, akiknek fehér köpenye mintha az általános leárazásból maradt volna vissza. A viselkedésükben sem volt semmi ijesztő, semmi alattomos, semmi fenyegető. Ott álltak a tornácon, mintha minden joguk meglenne ott tartózkodni a hajnal legsötétebb, legcsendesebb órájában. Egymással szemben álltak, testük és nagy, kopasz fejük tartása azt sugallta, hogy két régi barát folytat józan, civilizált társalgást. Elgondolkodónak, értelmesnek látszottak – olyasfajta űrvándoroknak tűntek, akik mást is tudnak, nemcsak annyit mondani, hogy „Békével jöttünk”, mielőtt elrabolnának és szondát dugnának a seggedbe, hogy följegyezzék a reakcióidat.
Nagyon helyes, akkor ez az álom talán nem kimondott lidércnyomás. A korábbi után csak nem fogsz panaszkodni miatta?
Dehogy panaszkodott. Köszöni szépen, egy éjszaka épp elég egyszer a padlón henteregni. Ugyanakkor mégis volt valami nyugtalanító ebben az álomban; másképp érezte valóságosnak, mint a Carolyn-félét. Végül is ez az ő nappalija, nem valami sose látott furcsa, kihalt tengerpart. Ugyanabban a füles karosszékben ült, amelyben minden hajnalban, baljában már csaknem kihűlt a csésze tea, és amikor jobb keze ujjait, mint most is, az orrához emelte, halványan még érezte a körme alatt a szappan szagát... az ír Tavaszét, amelyet zuhanyozáshoz szeretett használni...
Ralph hirtelen benyúlt a bal hóna alá, és megnyomta a kötést. A fájdalom azonnali volt és heves... de a két fehér tunikás, kis kopasz ember maradt, ahol volt, May Locher lépcsőjén.
Nem számít, milyen érzéseket képzelsz, Ralph. Nem számíthat, mert...
– Bazmeg! – suttogta Ralph rekedten. Fölállt a füles karosszékből, és letette a csészét a mellette levő kisasztalra. A Szundika ráloccsant a tévéműsorra. – Bazmeg, ez nem álom!

3

Csapkodó pizsamával, elnyűtt öreg papucsban klaffogva-huppogva sietett ki a nappaliból a konyhába, miközben arról a helyről, ahol Charlie Pickering megszúrta, tüzesen böködte a fájdalom. Megmarkolt egy széket, és kivitte a lakás apró előszobájába. Volt itt egy gardrób. Ralph kinyitotta az ajtaját, felkattintotta a belső világítást, úgy helyezte el a széket, hogy elérje a felső polcot, azután ráállt.
A polc tele volt elfeledett kacatokkal, a legtöbbje Carolyné volt valaha. Apróságok voltak, többnyire rongyok, de látványuk azon nyomban szertefoszlatta Ralph maradék hitét az álomban. Hányódott ott egy ősrégi csomag M & M – Carolyn titkos nyalánksága, vigasz-nasija. Egy csipkeszív, egy letört sarkú, magányos, félredobott fehér szatén körömcipő, egy fényképalbum. Sokkal jobban fájtak neki, mint a késszúrás a karja alatt, de most nem volt ideje a fájdalomra.
Előrehajolt, bal kezével megfogta a magas, poros polcot, hogy el ne veszítse az egyensúlyát, jobbjával kotorászni kezdett a limlomban, miközben azon imádkozott, nehogy a konyhai széknek eszébe jusson kirohanni alóla. Hóna alatt a seb vadul lüktetett, és tudta, hogy ismét vérezni kezd, ha nem fejezi be hamarosan a tornamutatványt, de...
Biztos vagyok benne, hogy itt van valahol... illetve... csaknem biztos...
Félretolta öreg műlegyes dobozát és nyírfavesszőből font halaskosarát. A kosár mögött egy kupac képeslap hevert, a tetején egy Look, borítóján Andy Williamsszel. Ralph porfelhő közepette söpörte félre őket a tenyerével. Az ócska M & M tasak a földre esett és felhasadt, élénk színű drazsét lövöldözve minden irányba. Ralph még jobban előrehajolt, most már szinte lábujjhegyre állt. Feltételezte, hogy csak a képzelete játszik vele, de szinte érezte, hogy a konyhai szék valami gonoszat forral.
Alig futott át az agyán a gondolat, amikor a szék megnyikordult, és elkezdett lassan hátrafelé csúszni a padlón. Ralph nem törődött vele, nem törődött lüktető oldalával és azzal a hanggal sem, amely azt suttogta, hogy abba kéne hagynia, elég volt, mert ébren álmodik, éppen úgy, ahogy Hall könyvében szoktak az álmatlanok, és noha az utca túloldalán a kis fickók tényleg nem léteznek, ő valóban itt áll ezen a lassan csúszó széken, és könnyen eltörheti a csípőjét, amikor kimegy alóla, és hogy az ördögbe fogja megmagyarázni, mi történt, ha majd valamelyik okostóbiás doktor felteszi neki a kérdést a derryi kórház baleseti osztályán.
Nyögve nyúlt be egészen hátra, félrelökte a kartondobozt, amelyből furcsa, tüskés periszkópként meredt ki a karácsonyi csúcsdísz fele (közben leverte a földre a sarkavesztett körömcipőt), és a polc legtúlsó, bal hátsó sarkában meglátta, amire szüksége volt: azt a tokot, amelyben öreg Zeiss-Ikon távcsövét tartotta.
Épp akkor lépett le a székről, amikor teljesen kicsúszott volna alóla, közelebb húzta, azután ismét fölhágott rá. Nem ért el a sarokig, ahol a távcső tokja hevert, így hát megmarkolta a pisztrángos szakot, amely a kosár és a műlegyes doboz mellett feküdt sok éven át, és második próbálkozásra sikerült beszákolnia a tokot. Addig húzta előre, amíg sikerült megmarkolnia a szíját, lelépett a székről, egyenesen rá a leesett körömcipőre. Bokája fájdalmasan megbicsaklott. Ralph megtántorodott, szétcsapta karjait, hogy visszanyerje egyensúlyát, és annyit azért elért, hogy ne arccal csapódjék neki a falnak. Azért ahogy elindult vissza a nappaliba, folyékony melegséget érzett az oldalán a kötés alatt. Végül mégis sikerült felszakítania a szúrt sebet. Csodás. Micsoda nagyszerű éjszaka Roberts módra... és meddig is volt távol az ablaktól? Nem tudta, de hosszú időnek érezte, és biztosra vette, hogy a kis, kopasz doktorok nem lesznek ott, mire visszaér. Lehet, hogy üres az utca és...
Földbe gyökerezett a lába. A szíjon himbálózó távcsőtok ide-oda lengő, hosszú, trapéz alakú árnyékot vetett a padlóra,! amelyet randa narancsszínre festett az utcai lámpák izzása.
Kis kopasz doktorok? Így gondol rájuk? Igen, természetesen, mert így hívták őket – az illetők, akik azt állították, hogy , elrabolták... megvizsgálták... néhány esetben meg is operálták őket. Űrből jött orvosok voltak, a nagy semmiből érkezett végbélszakértő proktológusok. De nem ez volt a fontos. Hanem az, hogy...
Ed használta ezt a kifejezést, gondolta Ralph. Ezt használta aznap éjjel, amikor felhívott és figyelmeztetett, hogy tartsam magam távol tőle és a dolgaitól. Azt mondta, a doktor beszélt neki a Bíbor Királyról, a centuriókról és a többiről.
– Igen – suttogta Ralph. A háta vadul lúdbőrzött. – Igen, így beszélt. „A doktor mondta nekem. A kis, kopasz doktor.”
Az ablakhoz érve látta, hogy az idegenek még mindig ott vannak, noha May Locher tornácáról lementek a járdára, miközben ő a távcsőre halászott. Sőt egyenesen odaálltak az egyik rohadt narancsszín utcai lámpa alá. Ralphnak megint az az érzése támadt, hogy a Harris sugárút olyan, mint az elnéptelenedett színpad az esti előadás után; ellenállhatatlan, kísérteties erővel markolta meg ez az érzés, csakhogy most egészen más volt a jelentése. Egyrészt, ugye, a színpad nem volt már üres. Valami baljós, késő éjszakai színjáték vette kezdetét a színházban, amelyet a két különös teremtmény odalent nyilvánvalóan üresnek hitt.
Mit tennének, ha tudnák, hogy nézőjük akadt?, tűnődött Ralph. Mit tennének velem?
A kopasz doktorok most pontosan úgy viselkedtek, mint olyan emberek, akiknek már majdnem sikerült megegyezniük egymással. Ε pillanatban még fehér köpenyük ellenére sem tűntek orvosoknak Ralph szemében, inkább emlékeztettek közönséges munkásokra, akik műszak végeztével jönnek ki valamilyen erőműből vagy üzemből. A két pasi, nyilvánvalóan haverok, megáll egy-két pillanatra a főkapu előtt, hogy befejezzen valami témát, amit saroknyira sem érdemes eltenni a legközelebbi kocsmáig, mert úgyse igen fog tovább tartani egy percnél; a teljes egyetértés mindössze egy-két kérdés-feleleten múlik.
Ralph kivette a távcsövet a tokjából, a szeméhez emelte, és egy-két eltékozolt pillanatig vacakolt az élesség beállításával, mire rájött, hogy elfelejtette levenni a lencsevédőket. Most levette, aztán ismét a szeméhez emelte a Zeisst. Ez alkalommal rögtön a látóterébe ugrott az utcai lámpa alatt álló felnagyított két alak, tökéletesen megvilágítva, bár elmosódottan. Elforgatta a két cső közötti kis tárcsát, és a két alak szinte azon nyomban kiélesedett. Ralphnak elállt a lélegzete.
Roppant rövid ideig látta őket; alig három másodperc múlva az egyik ember (ha az volt) bólintott, és megveregette a társa vállát. Majd mindketten elfordultak, és Ralph nem láthatott belőlük mást, mint tar fejüket és sima, fehér köpenyes hátukat. Legföljebb három másodperc volt, de Ralph eleget látott ebben a kurta időközben, hogy mérhetetlenül kínosan érezze magát.
Két okból rohant el a távcsőért, mindkettő annyit jelentett, hogy nem képes tovább elhinni ennek az álom voltát. Először is biztos akart lenni benne, hogy pontosan le tudja írni a két embert, ha valaha is felszólítják rá. Másodszor (ezt a tudat kevésbé bírta elfogadni, de attól nem lett kevésbé sürgető), el akarta hessenteni azt az idegesítő gondolatot, hogy egy harmadik típusú találkozás küszöbén áll.
A rövid pillantás a távcsőbe nemhogy elhessentette, hanem megerősítette ezt a gondolatot. A kis kopasz doktoroknak nem voltak vonásaik. Arcuk persze volt – szem, orr, száj –, de ez éppolyan csereszabatosnak tűnt, mint adott autómárkán és modellen belül a krómszegély. Egypetéjű ikrek is lehettek volna, de Ralphnak más volt a benyomása. Inkább úgy festettek, mint egy divatárubolt kirakati bábui, akik éjszakára ledobták parókájukat, kísérteties hasonlóságuk pedig nem a genetika eredménye, hanem a tömegtermelésé.
Egyetlen sajátosságuk, amelyre felfigyelt és szavakba is tudott önteni, bőrük természetellenes simasága volt. Sehol egy ránc vagy barázda, de folt, szemölcs vagy sebhely sem, bár Ralph úgy vélte, hogy ezeket még egy erős távcső sem adhatja ki. A bőr ránctalan simaságán kívül minden szubjektívvé mosódott össze. És olyan baromi rövid ideig látta őket! Ha képes lett volna rögtön előrántani a távcsövet, hogy ne a székkel és a szákkal kelljen vacakolnia, ha rögtön kapcsol, hogy rajta vannak a lencsevédők, ahelyett hogy a beállító tárcsát piszkálta volna, akkor nagyrészt vagy majdnem teljesen megspórolhatta volna magának ezt a kínos szorongást.
Úgy néznek ki, mintha csak fölvázolták volna őket, gondolta abban a pillanatban, amikor hátat fordítottak neki. Ez az, ami igazán zavar. Nem az egyforma tar fej, az egyforma fehér köpeny, vagy akár a ráncok hiánya. Olyan vázlatszerűek: a szemük csak két kör, apró fülüket mintha rózsaszín filctollal kanyarították volna oda, a száj néhány hanyag ecsethúzás fakó rózsaszín vízfestékkel. Nem igazán hasonlítanak se emberekre, se idegenekre, hanem mintha sietős vázlatai volná-[fiak... nem is tudom, minek.
Egyetlen dolog volt biztos: Doki 1. és Doki 2. valósággal fürödtek a távcsövön át zöld-aranynak tetsző ragyogó fényben, amely tele volt a tábortűz fölött kavargó szikrákra emlékeztető, sötét vörös-narancs pettyekkel. Ezekből a fényburkokból olyan erő és vitalitás sugárzott, aminek nyoma sem volt a jellegtelen, érdektelen arcokon.
Arcok? Nem hiszem, hogy még egyszer felismerném őket, akkor se, ha valaki puskát nyomna a fejemhez. Olyanok, mintha arra készültek volna, hogy elfelejtsék őket. Ha akkor is kopaszok lennének, akkor persze semmi gáz. De ha parókát viselnének, esetleg leülnének, hogy ne lássam, milyen magasak? Talán... a ráncok hiánya trükk is lehet... bár az is lehet, hogy nem. Viszont a fényburkok... azok a zöld-arany burkok, a bennük örvénylő vörös pöttyökkel... Akárhol megismerném őket. De van bennük valami furcsa. Mi az?
Olyan könnyedén és hirtelen ugrott be a válasz az agyába, ahogy a két teremtmény pattant be a látóterébe, amikor eltávolította a lencsevédőket. Mindkét kis doktor tüzes fénybe volt bugyolálva... ám egyik kopasz fejből se nyúlt a magasba a léggömbzsineg. Még csak nyoma se volt.
Kis vasárnapi csellengésre összejött két jó barát fesztelenségével battyogtak a Harris sugárúton a Strawford park felé. Pont mielőtt kiléptek volna a May Locher háza előtti utcai lámpa fényköréből, Ralph igazított a távcső szögén, így szemügyre tudta venni, mi van Doki 1. jobb kezében. Nem kés volt, ahogy hitte, mégse olyan tárgy, amely megnyugtató látványt nyújtana zöld hajnalban távozó idegenek kezében.
Hosszú, rozsdamentes acélolló volt.

4

Ismét feltámadt az az érzése, hogy kérlelhetetlenül taszigálják egy alagút szája felé, ahol mindenféle kellemetlen dolgok várakoznak rá, csakhogy most pánik kísérte, mert úgy rémlik, a legutóbbi nagy lökés akkor érte, amikor aludt és a halott feleségével álmodott. Valami odabent sikoltozni akart a rémülettől, és Ralph megértette, hogy ha nem csinál valamit ami most nyomban megnyugtatja, akkor hamarosan sikoltozni fog. Behunyta a szemét, és mélyeket lélegzett, igyekezve minden lélegzetre egy ételt képzelni maga elé: paradicsomot, krumplit, jégkrémszendvicset, kelbimbót. Dr. Jamal tanította meg Carolynt erre az egyszerű lazító technikára és gyakran sikerült is kicselezni vele a fejfájást, mielőtt az teljes gőzzel beindult volna – néha még az utolsó hat hétben is működött, holott akkor a daganat már nekivadult, és most is sikerült megzabolázni vele a pánikot. Szívverése lassulni kezdett, és már múlóban volt a sikoltozás kényszere.
Továbbra is mélyen lélegzett, és ételekre
(alma, körte, citromtortaszelet)
gondolt. Gondosan visszacsattintotta a lencsevédőket. A keze remegett, de nem annyira, hogy ne tudta volna használni. Amikor betakarta a lencséket és visszatette a távcsövet a tokjába, óvatosan fölemelte a bal karját, és megnézte a kötést. Vörös folt volt a közepén, akkora, mint egy szem aszpirin, de úgy látszott, nem terjed tovább. Jól van.
Semmi sincs jól, Ralph.
Hát ez így igaz, de ettől még nem fogja tudni, mi történt és most mit tegyen. Az első lépés az, hogy egyelőre félresöpri félelmetes álmát Carolynról, és eldönti, mi is történt valójában.
– Ébren voltam, amióta padlót fogtam – mondta Ralph az üres szobának. – Ezt tudom, és azt is, hogy láttam azokat az embereket.
Igen. Tényleg látta őket, és a zöld-arany fényburkot is körülöttük. És nemcsak ő; Ed Deepneau is látott legalább egyet. Ralph ezt lefogadta volna a birtokába, ha lett volna neki. Azért nem nagyon hangolta jobb kedvre a tudat, hogy ő meg az a feleségverő paranoiás a felvégről ugyanazokat a kis, kopasz fickókat látták.
– És a fényburkok, Ralph – nem mondott azokról is valamit?
Nohát, nem pontosan ezeket a szavakat használta, de Ralph egészen biztos volt benne, hogy legalább kétszer emlegette a fényburkokat. Ralph, a világ néha tele van színekkel Ez augusztusban volt, valamivel azelőtt, hogy John Leydecker letartóztatta Edét otthoni erőszakcselekményért. Azután, csaknem egy hónapra rá, amikor felhívta Ralphot telefonon: Látod már a színeket?
Először a színek, azután a kis, kopasz doktorok; hiszen itt bármikor betoppanhat maga a Bíbor Király. És mindezt nem számítva mi is a tennivalója azzal kapcsolatban, amit most látott?
A válasz váratlanul, de áldott világossággal robbant a tudatába. Itt most nem a saját épelméjűsége a téma, nem a fényburkok, nem a kis, kopasz doktorok létezése, hanem May Locher. Mert épp most látta, hogy a legsötétebb éjszaka két idegen lép ki Mrs. Locher házából... és az egyiknél gyilkosnak minősülhető fegyver van.
Ralph átnyúlt a távcső fölött, fogta a telefont, és tárcsázta a rendőrséget.

5

– Itt Hagen rendőr – mondta egy női hang. – Mivel segíthetek?
– Azzal, hogy jól figyel, és gyorsan cselekszik – mondta élesen Ralph. Most lefoszlott róla a báva tétovaság, amely oly gyakran ömlött el az arcán a nyár közepe óta; nem hetvenévesnek, hanem egészséges és belevaló ötvenötösnek látszott, ahogy ott ült egyenes gerinccel a füles karosszékben, térdén a telefonnal. – Lehet, hogy megmentheti egy asszony életét.
– Uram, lenne olyan szíves megadni a nevét és...
– Kérem, ne szakítson félbe, Hagen rendőr! – mondta az ember, aki nem emlékezett többé a derryi mozicentrum telefonjának utolsó négy számára. – Nemrég ébredtem föl, nem tudtam elaludni, és úgy döntöttem, elüldögélek egy darabig. A nappalim a Harris sugárút felső végére néz. Most láttam...
Itt Ralph egy pillanatig megállt, nem mintha azon kellet volna gondolkodnia, hogy mit látott, hanem hogy mennyit mondhat el ebből Hagen rendőrnek. A válasz éppen olyan gyorsan és könnyedén született, mint az az elhatározás, hogy először is fölhívja a rendőrséget.
– Két embert láttam kijönni egy házból, ami ott van a Piros Alma felett. A ház egy asszonyé, a neve May Locher. LOCH-ER, első betűje L, mint Lexington. Mrs. Locher súlyos beteg. Korábban sohasem láttam nála ezt a két embert. – Ismét szünetet tartott, de ez alkalommal tudatosan, a legnagyobb hatás kedvéért. – Egyiküknek olló volt a kezében.
– Házszám? – kérdezte Hagen rendőr. Még higgadt volt, de Ralph érezte, hogy felgyújtott benne egy csomó lámpát.
– Nem tudom – válaszolta. – Vegye elő a telefonkönyvet, Hagen rendőr, vagy mondja meg a járőrnek, hogy a rózsaszín keretes sárga házat keressék, úgy egysaroknyira a Piros Almától. Valószínűleg fényszórót kell használniuk a nyomorult narancsszín lámpák miatt, de meg fogják találni.
– Igen uram, ebben biztos vagyok, de mégis szeretném megkérdezni a nevét és a telefonszámát, a mi nyil...
Ralph szelíden letette a telefonkagylót. Majd' egy percig csak ült és nézett maga elé, várva, hogy a készülék csengeni kezdjen. Amikor ez nem történt meg, úgy vélte, vagy nincs a rendőrségnek olyan furfangos készüléke, amely vissza tudja követni a hívást, vagy nem volt bekapcsolva. Ez jó. Arra ugyan nem kapott választ, hogy mit tegyen vagy mondjon, ha May Lochert darabokban húzzák elő rusnya sárga-rózsaszín házából, de egy kis gondolkodási időt adott neki.
Odalent a Harris sugárút csöndes volt és nyugodt, csak a nátriumlámpák világították meg, amelyek úgy vonultak két irányban, mint valami szürrealista álom látképe. A játék – rövid, de drámai –, úgy tűnik, véget ért. A színpad ismét üres. Az...
Nem, végül is nem volt teljesen üres. Rosalie sántikált elő a Piros Alma és a szomszédos Valódi Értékek Vasárubolt közötti sikátorból. Nyakában lifegett a kifakult kendő. Nem csütörtök volt, nem rakták ki a szemétvödröket, hogy Rosalie végigkurkászhassa őket, így fürgén sántikált fölfelé a járdán, amíg el nem érte May Locher házát. Ott megállt és leeresztette az orrát (e hosszú és egészen csinos orr láttán Ralphnak futólag arra kellett gondolnia, hogy Rosalie családfájában szerepelnie kell valahol egy skót juhásznak)
Ralph akkor vette észre, hogy csillog ott valami.
Ismét elővette tokjából a távcsövet, és Rosalie-ra irányította. Eközben agya ismét visszatért szeptember tizedikéhez, ez alkalommal találkozásához Bill-lel és Loisszal a Strawford park bejárata előtt. Emlékezett, hogyan karolta át Bill Lois derekát és vezette fölfelé az utcán, neki pedig Ginger Rogers és Fred Astaire jutott róluk eszébe. De mindenekelőtt azokra a kísérteties nyomokra emlékezett, amit ők ketten hagytak maguk mögött. Loisé szürke volt, Billé olajzöld. Akkor látomásnak könyvelte el, azokban a szép napokban, amikor még nem hívta föl magára a Charlie Pickering-féle agyalágyultak figyelmét, és nem kezdett el kis, kopasz doktorokat látni az éjszaka közepén.
Rosalie hasonló nyomot szaglászott. Ugyanolyan zöldarany volt, mint Kopasz Doki 1. és Kopasz Doki 2. fényburka. Ralph lassan elfordította a távcsövet a kutyától, és még több nyomot fedezett föl a járdán, amelyek kettős sorban vezettek a park felé. Szinte a szeme láttára lettek mind halványabbak, de még ott voltak.
Ralph visszafordult Rosalie-hoz. Hirtelen mélységes gyengédséget érzett a vedlett öreg jószág iránt... miért is ne? Ha végső, cáfolhatatlan bizonyítékra volt szüksége, hogy tényleg látta azokat a dolgokat, amikről úgy gondolta, hogy látta őket, akkor Rosalie volt a bizonyíték.
Ha Natalie baba itt lenne, ő is látta volna őket, gondolta Ralph... és ekkor elöntötte a kétség. Látná? Igazán? Látni vélte, hogy a kicsi a halvány fénycsíkokat markolássza, amelyeket az ő ujjai húztak, és biztosra vette, hogy a konyhai virágokból felszálló kísérteties zöld füstön bámészkodott el, de hogyan lehet ebben biztos? Hogyan lehet bárki is biztos abban, hogy egy kisbaba mit néz vagy miért nyúl?
De Rosalie... nézd, ott lent, látod?
Ezzel az volt az egyetlen zűr, hogy ő se látta a nyomokat, amíg Rosalie el nem kezdte szaglászni a járdát. Talán egy izgalmas üzenet maradványait szimatolja, és amit Ralph látni vél, azt csak a tulajdon fáradt, kialvatlan agya teremti... akárcsak a kis, kopasz doktorokat.
A távcső nagyító mezejében Rosalie lassan elindult lefelé a Harris sugárúton, orrát a járdán tartotta, tépett farka lassan csóvált ide-oda. Doki 1. csapájáról átváltott Doki 2. csapájára, majd ismét vissza.
Most miért nem mondod, Ralph, hogy az a kóbor kutya mit követ? Szerinted lehetséges, hogy egy kutya valami dög látomást kövessen? Ez nem látomás; ezek nyomok. Igazi nyomok. A fehér ember csapója, amiről Carolyn azt mondta, hogy figyeld. Tudod jól. Látod jól.
– Ez akkor is őrültség – mondta magának. – Őrültség!
De az volt-e? Tényleg az volt? Az az álom több lehetett, mint álom. Ha létezik olyan, hogy hiperrealitás – és ő most már tanúsíthatja, hogy létezik –, akkor talán van olyasmi is, mint előzetes megsejtés. Vagy kísértetek, akik megjelennek az álmokban, és elmondják a jövőt. Ki tudja? Mintha résnyire nyílt volna az ajtó a valóság falán... és most mindenféle kellemetlen dolog repülne be rajta.
Egy biztos: azok a nyomok ott valódiak. Látta őket, Rosalie szagolta őket. Ralph egy csomó különös és érdekes dolgot fedezett föl idő előtti ébredésének hat hónapja alatt, és ezek egyike volt, hogy az emberi lény önvédelmi szintje hajnali három és hat között a legalacsonyabb, most pedig...
Előrehajolt, hogy lássa a konyha falára szerelt órát. Alig múlt fél négy. Aha.
Ismét fölemelte a távcsövet, és megállapította, hogy Rosalie még mindig a kopasz dokik csapáján halad. Ha valaki most sétálna végig a Harris sugárúton – ami az adott órában valószínűtlen, de nem lehetetlen –, csak egy koszos bundájú kóbor korcsot látna, amint az iskolázatlan, gazdátlan ebekre jellemző céltalansággal szaglássza a járdát. De Ralph láthatta, mit szimatol Rosalie, és végre engedélyt adott magának, hogy higgyen a szemének. Ezt az engedélyt talán visszavonja, mihelyt feljön a nap, de egyelőre pontosan tudta, mit lát.
Rosalie hirtelen fölvágta a fejét. Fülei előremeredtek. Egy pillanatig szinte szép volt, amilyen szép csak a vadat álló kutya lehet. Azután, még mielőtt a Harris sugárút és a Witcham utca kereszteződéséhez közeledő autó reflektorainak fénye végigömlött volna az utcán, elindult visszafelé, amerről jött, azzal az oldalazó bicegéssel, amiért Ralph úgy sajnálta. Mert ha jobban belegondolsz, mi más is Rosalie, mint egy másik Vén Madárijesztő a Harris sugárútról, csak épp neki még az alkalmi romi vagy filléres póker se jut vigaszul. Bevágódott a sikátorba a Piros Alma és a Vasedény között, épp egy pillanattal hamarabb, hogy a derryi rendőrség járőrkocsija befordult a sarkon, és lassan megindult az utcán felfelé. A sziréna nem volt bekapcsolva, de a villogó igen, és felváltva festette vörösre-kékre a Harris sugárút innenső végén alvó lázakat és kis üzleteket.
Ralph visszaengedte az ölébe a távcsövet, és előredőlt a füles karosszékben. Alkarját a combjára fektette, és erősen figyelt. A szíve úgy zakatolt, hogy a halántékán is érezte a lüktetést.
A járőrkocsi mászásig lassított a Piros Alma előtt. Kigyúlt a jobb oldalára szerelt fényszóró, és a csóva pásztázni kezdte az utca túlsó végén alvó házakat. A legtöbb esetben végigsöpört az ajtóra vagy a verandaoszlopokra szerelt házszámokon is. Amikor ráhullott May Locher házának számára (86, olvasta el Ralph, és ehhez még távcsőre sem volt szüksége), a kocsi féklámpái fölvillantak, a jármű megállt.
Kiszállt két egyenruhás rendőr, és elindultak a házhoz vezető ösvény felé, nem tudva róla, hogy egy elsötétített emeleti ablakból figyelik őket, és hogy halványuló arany-zöld csapán haladnak előre. Egy ideig tanácskoztak, és Ralph ismét a szeméhez emelte a távcsövet, hogy közelebbről lássa őket. Úgyszólván biztos volt benne, hogy a fiatalabb az az egyenruhás zsaru volt, aki Leydeckerrel együtt állított be a Deepneau-házba, azon a napon, amikor Edét letartóztatták. Hogy is hívták? Knoll?
– Nem – motyogta Ralph. – Nell. Chris Nell. Vagy talán Jess.
Nell és társa láthatólag komolyan vitatkoztak valamiről, sokkal komolyabban, mint a kis kopasz doktorok, még mielőtt elsétáltak. A vita végeztével előhúzták oldalfegyverüket, és libasorban fölmentek Mrs. Locher tornácára. Nell ment elöl. Megnyomta a csengőt, várt, majd ismét megnyomta. Ez alkalommal jó öt másodpercig tenyerelt a gombon. Vártak még egy kicsit, azután a második rendőr előrecsörtetett Nell mellett, és ő is adott a gombnak.
Talán ez ismeri a Csengőgombnyomás Titkos Művészetét, gondolta Ralph. Akkor tanulhatta, amikor megválaszolt egy rózsakeresztes hirdetést.
Ha így volt is, most cserbenhagyta a technika. Még most sem nyitottak ajtót, és Ralph nem is csodálkozott. Ha nem lettek volna az ollós furcsa emberek, akkor is kételkedett volna, hogy May Locher egyáltalán ki tud kelni az ágyból.
De még ha ágyban fekvő beteg is, lehet gondozója, valaki, aki megeteti, kisegíti a vécére vagy aláteszi az ágytálat...
Ismét Chris Nell – vagy Jess – lépett akcióba. Ez alkalommal mellőzte a csengőt az ódon bumm-bumm-bumm, nyis-sák-ki-a-törvény nevében technika kedvéért. A bal öklét használta a kopogáshoz. Jobbjában, csövével az egyennadrág szárához szorítva, még mindig ott volt a pisztoly.
Hirtelen iszonytató, a fényburkokhoz hasonlóan éles és meggyőző kép töltötte be Ralph elméjét. Egy asszonyt látott az ágyban fekve, száján és orrán átlátszó műanyag oxigénmaszkkal. A maszk fölött semmit sem látó üveges szemek dagadtak ki üregükből. Alatta tépett vonalú széles vigyorra nyílt a torok. A hálóing és az asszony melle iszamos volt a vértől. Nem messze tőle, arccal a padlón egy másik asszony holtteste hever: az ápolónőé. A második nő rózsaszín flanel hálóingének hátán fél tucat döfésnyom, amelyeket Doki 1· ollójának hegye ejtett. És Ralph azt is tudta, hogy ha a közelebbi vizsgálat kedvéért felhúzná az inget, minden seb nagyjából úgy nézne ki, mint az, amelyik az ő karja alatt van... egy túlméretezett pont, amilyet olyan gyerekek pöttyintenek, akik most tanulnak írni.
Ralph hunyorgott, hogy eltűnjön a félelmetes látomás. Nem sikerült. Tompa fájdalmat érzett a kezében, és látta, hogy mindkettő ökölbe szorult; körmei a tenyerébe vájtak. Kényszerítette magát, hogy kilazítsa az ujjait, és a combjára tapasztotta a tenyerét. Lelki szemeivel látta, hogy a rózsaszín hálóinges asszony kissé megrándul; még élt. De talán már nem sokáig. Úgyszólván biztos, hogy nem sokáig, hacsak az a két fajankó úgy nem dönt, hogy valami hatékonyabbat is csinál, mint hogy áll a tornácon, felváltva kopogtat és nyekteti a csengőt.
– Gyerünk, srácok – suttogta Ralph, és belemarkolt a combjába. – Gyerünk, gyerünk, mozogjatok már, mit dumáltok?
Tudod, ugye, hogy amit látsz, az csak a te fejedben létezik?, kérdezte magától feszengve. Úgy értem, fekhet két asszony odabent holtan, nem vitás, meglehet, de te ezt nem tudhatod, ugye? Ez nem olyasmi, mint a fényburkok vagy a nyomok...
Nem, nem volt olyan, mint a fényburkok vagy a nyomok, és igen, ő tudta ezt. Azt is, hogy senki sem nyit ajtót a Harris sugárút 86-ban, és hogy ez nem sok jót ígér Bill McGovern régi cardville-i osztálytársának. Semmi vért sem látott Doki 1. ollóján, de ez nem bizonyíték, tekintve a Zeiss-Ikon minőségét. Meg aztán a pasas le is törölgethette, mielőtt elhagyta a házat. Alig cikázott át Ralph agyán ez a gondolat, amikor képzelete máris elévarázsolt egy véres törülközőt, amely a Rózsaszín hálóinges halott ápolónő mellett hever.
– Mozgás már, ti ketten! – kiáltotta fojtottan. – Jézus Krisztus, egész éjjel ott akartok állni?
Megint egy reflektor kévéje terült szét a Harris sugárúton. Az újonan érkezett egy megkülönböztető jelzés nélküli Ford kupé volt, a tetején villogó, vörös fénnyel. A belőle kiszálló férfi civil ruhát viselt, szürke puplin széldzsekit és kék kötött sapkát. Ralph egy pillanatig reménykedett, hogy a jövevény John Leydeckernek bizonyul, noha Leydecker mondta neki, hogy nem megy be délig, de látcső nélkül is megbizonyosodhatott afelől, hogy nem ő az. Ez a férfi sokkal vékonyabb volt, és sötét bajuszt viselt. Zsaru 2. elébe ment az ösvényen, miközben Chris-vagy-Jess Nell megkerülte Mrs. Locher házának sarkát.
Most szünet következett, amit a filmekben egyszerűen kihagynak, hogy aztán folytathassák a történetet. Zsaru 2. belecsúsztatta tokjába a fegyverét. Megálltak az újonnan érkezett nyomozóval Mrs. Locher tornácának tövében, láthatólag beszélgettek, és időnként a bezárt ajtó felé pillogtak. Egyszer csak az egyenruhás rendőr egy-két lépést tett abba az irányba, amerre Nell eltűnt. A nyomozó kinyújtotta a kezét, megfogta a karját, visszatartotta. Tovább beszélgettek. Ralph szorosabban markolta a combját, és halk, csalódott nyögés szakadt fel belőle.
Elmászott még néhány másodperc, aztán minden egyszerre történt a maga zavaros, összefolyó, következetlen módján, ahogy a váratlan események szoktak lezajlani. Újabb rendőrautó érkezett (Mrs. Locher háza, valamint jobb és bal oldali szomszédai most már összevissza kék-vörös fények áradatában fürödtek). Kiszállt két további egyenruhás, kinyitották a csomagtartót, és elővettek egy zömök szerkezetet, amely Ralphot leginkább egy hordozható kínzószerszámra emlékeztette. Úgy emlékezett, Életmentő Állkapocsnak hívják a szerkentyűt. Az 1985-ös hatalmas tavaszi vihar után, amelynek következtében több mint kétszáz ember halt meg – sokan a saját autójukban estek csapdába és fulladtak meg –, a derryi iskolás gyerekek körbekalapozták a várost, hogy vehessenek egy ilyet.
Miközben a két új zsaru átcipelte a ketyerét a járdán, nyílt a Mrs. Locher fölötti ház bejárata, és Eberlyék – Stan és Georgina – léptek ki a saját tornácukra. Összeillő fürdőköpenyt viseltek, Stan ősz haja szilaj csomókban állt az égnek, amiről Ralphnak Charlie Pickering jutott eszébe. Fölemelte a messzelátót, röviden végigpásztázott kíváncsi, izgatott arcukon, azután ismét ölébe ejtette a távcsövet.
A következő jármű, amely fölbukkant, egy mentőautó volt a derryi kórházból. Az eddigi rendőrautókhoz hasonlóan ki volt kapcsolva a szirénája, tekintettel a korai órára, viszont tetején a vörös lámpasor vadul villogott. Ralph kezdte olyannak látni a túloldali eseményeket, mint egy jelenetet valamelyik kedvenc Piszkos Harry-filmjéből, csak itt levették a hangot.
A két zsaru a pázsit közepéig trógerolta az Életmentő Állkapcsot, és ott elejtette. A széldzsekis, kötött sapkás nyomozó feléjük nézett, tenyérrel kifelé fordított kezét vállmagasságig emelte, mintha azt mondaná: Mit képzeltetek, mihez kezdetek ezzel a cuccal? Betöritek vele azt a tetves ajtót? Ugyanebben a pillanatban visszajött a ház mögül Nell rendőr. A fejét rázta.
A kötött sapkás nyomozó hirtelen megfordult, elrobogott Nell és társa mellett, fölment a lépcsőn, fölemelte az egyik lábát, és berúgta May Locher ajtaját. Megállt, amíg lehúzta a cipzárat a zubbonyán, valószínűleg, hogy kényelmesen hozzáférjen a fegyveréhez, azután hátra se nézve belépett.
Ralph tapsolni szeretett volna.
Nell és társa bizonytalanul néztek egymásra, azután követték a nyomozót föl a lépcsőn, be az ajtón. Ralph még előbbre hajolt a székében, most már olyan közel volt az ablakhoz, hogy az orrából kiáradó levegő kis párarózsákat rajzolt az üvegre. Három férfi szállt ki a mentőautóból fehér kórházi nadrágban, amely a nátriumgőzlámpák intenzív fényében narancsszínűnek látszott. Egyikük kinyitotta a hátsó ajtót, azután mindhárman csak álltak ott, kezük a zubbonyuk zsebében, várták, hogy megtudják, szükség lesz-e rájuk. Az Életmentő Állkapcsot cipelő két rendőr összenézett, vállat vont, felkapta a szerkezetet és megindult vissza, a kocsi irányába. Nagy rögökben fordult ki a gyepes föld ott, ahol elejtették.
Csak ne legyen baja, gondolta Ralph. Csak ne legyen baja, és senki másnak, aki ott van vele a házban.
Ismét a nyomozó bukkant föl az ajtóban, és Ralph szíve összeszorult, látva, amint int a mentőautó hátuljánál ácsorgó férfiaknak. Ketten előhúztak egy felcsapható alvázú hordágyat, a harmadik maradt, ahol volt. Fürgén igyekeztek fölfelé a hordággyal a lépcsőn, be a házba, de nem szaladtak, és amikor a hátramaradó ügyeletes előhúzott egy cigarettacsomagot és rágyújtott, Ralph tudta, hirtelen, tökéletesen, minden kétséget kizáróan tudta, hogy May Locher meghalt.

6

Stan és Georgina Eberly odament az alacsony sövényhez, amely előkertjüket elválasztotta Mrs. Locherétől. Átfogták egymás derekát, és olyanok voltak, akár a Bobbsey ikrek: öregek, elhízottak, riadtak.
Más szomszédok is előjöttek, akár a járműk villogóinak néma összetalálkozására, akár mert működésbe lépett a Harris sugárút rövid szakaszát összeszövő telefonos riasztás. Legtöbbjük, akiket Ralph látott, öreg volt („Mi, aranyévesek”, ahogy Bill McGovern szokta hívni őket... természetesen egy apró, gúnyos szemöldök-emelintéssel), férfiak és nők, akiknek az álma törékeny, és a legjobb pillanatokban könnyen megszakad. Hirtelen rádöbbent, hogy innen a leágazásig Ed, Helen és a pici Natalie voltak a legfiatalabbak... és most ők is elmentek.
Én is lemehetnék, gondolta. Illek közéjük. Még egy Bill-féle arany éves.
De nem tette. Úgy érezte, laza szálakkal összecsomózott teásfilterekből áll a lába, és ha felállna, csont nélkül pottyanna le a padlóra. Így hát ült és nézett ki az ablakon, leste a játékot maga alatt, a színpadon, amely azelőtt mindig üres volt ebben az órában... nem számítva Rosalie alkalmi átkocogásait. Olyan játék volt, amelyet ő maga hozott össze egyetlen névtelen telefonhívással. Figyelte, amint a mentősök előbukkannak a hordággyal; ez alkalommal sokkal lassabban mozogtak a lepedővel letakart, odaszíjazott alak miatt. Egymással feleselő kék és vörös pászmák világították meg a lepedőt és alatta a lábak, a csípő, a karok, a nyak és a fej körvonalait.
Ralph hirtelen visszahullott álmába. A feleségét látta a lepedő alatt: nem May Lochert, hanem Carolyn Robertset. Feje bármelyik pillanatban meghasadhat, és előbugyognak belőle a fekete bogarak, amelyek kövérre híztak beteg agyán.
Szeméhez kapta a tenyerét. Egy hang – a gyász, a harag, a félelem és a fáradtság tagolatlan hangja – szakadt föl belőle. Sokáig ült ott, azt kívánva, bárcsak sose látott volna ilyesmit, és vakon remélte, hogy ha tényleg létezik is az az alagút, talán mégse kívánják tőle, hogy bemenjen. A fényburkok különösek és gyönyörűek, de nem elég szépek, hogy feledtessék annak a szörnyű álomnak akár egyetlen pillanatát, amelyben azt kellett látnia, hogy a feleségét odatemették az árapály vonalába, minden szépségük együttvéve sem ér fel elveszett, átvirrasztott éjszakái sivár iszonyatával, vagy annak a letakart alaknak a látványával, akit most gurítottak ki a házból az utca túloldalán.
Sokkal több volt ez, mintha csak azt kívánta volna, hogy legyen vége a játéknak; ahogy ott ült, tenyerét lehunyt szemhéjára szorítva azt kívánta, bárcsak lenne vége mindennek – mindennek. Életének huszonötezer napja közül ez volt az első, amikor Ralph Roberts azt kívánta, bár halna meg.

9. FEJEZET

1

A lyuk falát, amely John Leydecker irodájaként szolgált, egy filmplakát díszítette, olyan, amit a helyi videotékákban lehet beszerezni egy-két dolcsiért. Dumbót, az elefántot ábrázolta, amint varázslatos füleit kifeszítve röpköd. Dumbo fejére Susan Day fényképét ragasztották, gondosan körbevágva, hogy illeszkedjék a testhez. A lenti rajzfilmtájra valaki útjelző táblát rajzolt DERRY 250 felirattal.
– Ó, de bájos – mondta Ralph.
Leydecker kacagott.
– Politikailag nem valami korrekt, mi?
– Azt hiszem, ez még finom fogalmazás – válaszolta Ralph, és azon tűnődött, mit csinálna Carolyn – vagy ha már itt tartunk, mit csinálna Helen – a plakáttal. Háromnegyed kettő volt, egy borús, dermesztő hétfő délutánon, ő és Leydecker épp most jöttek át a Derry Megyei Bíróságról, ahol Ralph megtette tanúvallomását tegnapi találkozásáról Charlie Pickeringgel. Egy kerületi ügyészhelyettes hallgatta ki, aki úgy nézett Ralphra, mintha ugyancsak megérett volna egy-két évi sittre.
Leydecker ígéretéhez híven elkísérte, aztán leült az ügyészhelyettes irodájának sarkában, és egy szót sem szólt. Ígérete, hogy fizet Ralphnak egy kávét, leginkább költői szóvirágnak bizonyult, tekintve azt a gyanús külsejű löttyöt, amely a rendőrség lerobbant emeleti társalgójának sarkában álló főzőből csurgott. Ralph óvatosan kortyintott belőle, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy jobb ízű, mint azt külleme után várni lehetett volna.
– Cukor? Tejszín? – kérdezte Leydecker. – Fegyver, hogy szétlője?
Ralph mosolyogva rázta a fejét.
– Egész jó, bár valószínűleg hiba lenne megbízni az ítélőképességemben. Tavaly nyár óta napi kettőre csökkentettem az adagomat, és most minden csészényi nagyon ízlik.
– Így vagyok én a cigarettával: minél kevesebbet szívok, annál inkább jólesik. A francba. – Előhúzott egy kis doboz fogpiszkálót, kirázott egyet, és a szája sarkába tűzte. Azután saját csészéjét rátette számítógépének tetejére, odament a Dumbo-plakáthoz, és elkezdte kihúzgálni a rajzszögeket, amelyek a sarkainál fogva tartották.
– Énmiattam ne zavartassa magát – kérte Ralph. – Ez a maga irodája.
– Téved. – Leydecker lehántotta a plakátról Susan Day gondosan körbeollózott fényképét, összegyűrte, a szemétkosárba dobta. Majd elkezdte szoros kis hengerré összecsavarni a plakátot.
– Tényleg? Akkor hogy kerül a neve az ajtóra?
– A név az enyém, de az iroda a magáé és a többi adófizetőé, Ralph. Valamint bármelyik vidiótáé, aki idetéved egy Minicammel, és ha ez a plakát netalán felbukkan a déli híradóban, akkor nekem befűtenek. Elfelejtettem levenni, amikor péntek este elmentem, és a hétvége nagy részét távol töltöttem, ami mellesleg ritkán fordul elő.
– Gondolom, nem maga rakta föl. – Ralph eltávolított az apró iroda másik székéről néhány iratot, és leült.
– Nem ám. Néhány kollégám ünnepséget rendezett a tiszteletemre péntek délután. Süteménnyel, jégkrémmel és ajándékokkal. – Leydecker az íróasztalán turkált, és előkotort egy gumit. Ráhúzta a plakátra, amely így nem tudott többé szétugrani, rákacsintott Ralphra a papírcsövön keresztül, majd azt is a szemétbe dobta. – Kaptam egy hetes sorozat bugyit, amelyek alul ki vannak kanyarítva, egy doboz eperillatú hüvelytusfürdőt, egy pakli Élet Barátai-féle abortuszellenes irodalmat, ezen belül egy Denise nem kívánt terhessége című képregényt és ezt a plakátot.
– Úgy sejtem, nem születésnapi buli volt, ugye?
– Egyáltalán nem. – Leydecker az ujjait recsegtette, és sóhajtva nézett a mennyezetre. – A srácok azt ünnepelték, hogy kijelöltek egy különleges feladatra.
Ralph látta a halvány felvillanásokat a Leydecker arcára és vállára boruló kék fényburokban, de ezúttal nem volt rá szüksége, hogy olvasson benne.
– Susan Day, ugye? Magának kell megvédenie, amíg a városban tartózkodik.
– Talált. Természetesen az állami rendőrség is eljön, de ők sokkal inkább a forgalom-ellenőrzéssel lesznek elfoglalva, mint ezzel. Lehet ott néhány FBI-ügynök is, de azok inkább visszahúzódnak, fényképeket készítenek, és titkos jeleket adnak egymásnak.
– Ugye Susan Daynek is vannak testőrei?
– Igen, de nem tudom, hogy mennyi és milyen jók. Ma reggel beszéltem a főnökükkel, ő legalább logikusan gondolkodik, de nekem is be kell vetnem a mi embereinket. Ötöt, a parancs szerint, amelyet pénteken kaptam. Ez azt jelenti, hogy én meg négy másik, akik önkéntesen jelentkeznek, mihelyt utasítom rá őket. A feladat... várjon egy percet... ez tetszeni fog... – Beletúrt az íróasztalán halmozódó papírokba, megtalálta, amit keresett, fölvette. – „...hogy állandósítsák, jól láthatóvá tegyék a szilárd jelenlétet.”
Ismét leejtette a papírlapot, és rávigyorgott Ralphra. Nem sok jókedv volt a vigyorában.
– Más szóval, ha valaki le akarja lőni a kurvát, vagy adni akar neki egy savas hajmosást, akkor azt akarjuk, hogy Lisette Benson meg a többi vidióta legalább örökítsék meg, hogy mi ott voltunk. – Leydecker a szemétkosárban levő összetekert plakátra nézett, és az égnek bökte a középső ujját.
– Hogy viszolyoghat ennyire valakitől, akit nem is ismer?
– Ralph, én nem egyszerűen viszolygok tőle, én utálom, mint a szart. Ide hallgasson, én katolikus vagyok, drága anyám is az volt, a srácaim, ha lesznek, mind egy szálig ministrálni fognak a Szent Jocóban. Frankón. Katolikusnak lenni frankó dolog. Manapság már húst is szabad enni pénteken. De ha azt hiszi, hogy nekem katolikus létemre jobban tetszene, ha ismét betiltanák az abortuszt, akkor eltévesztette a házszámot. Nézze, én olyan katolikus vagyok, aki olyan manusokat hallgat ki, akik slaggal verik a kölykeiket, vagy lehajítják őket a lépcsőn egy-egy jó ír whisky mellett töltött éjszaka után, miközben teljesen elfolynak idesanyám te jó asszonytól.
Leydecker benyúlt az inge alá, és előhalászott egy kis aranymedált. Ujja hegyére fektette, és Ralph felé fordította.
– Mária, Jézus anyja. Tizenhárom éves korom óta viselem. Öt évvel ezelőtt letartóztattam egy embert, aki ugyanilyet hordott, és aki megfőzte a kétéves mostohafiát. Én mondom magának, így volt. A szivar feltett egy vájdling vizet, amikor felforrt, kapta a srácot a bokájánál fogva, és beledobta a vízbe, mintha homár lett volna. Hogy miért? Mert a kölyök nem volt képes elhagyni az ágyba vizelést, mondta nekem. Láttam a holttestet, és tudja mit, aki egyszer látott ilyet, az már nem is tartja olyan szörnyűnek azokat a fényképeket, amiket a magzatvédő seggfejek szeretnek mutogatni a vákuumos abortuszról.
Leydecker hangja kissé megremegett.
– De leginkább arra emlékszem, hogy sírt a pasi, hogy markolászta a nyakából lógó Mária-érmet, hogy hajtogatta, hogy gyónni akar. Mondhatom magának, Ralph, ugyancsak büszke lettem rá, hogy katolikus vagyok... ami meg a pápát illeti, nem hinném, hogy megengedheti magának a véleményalkotást, amíg neki magának nincs egy sráca, vagy nem ápolta legalább egy-két évig narkós szülők csecsemőit.
– Idáig rendben – mondta Ralph. – De mi a baja Susan Dayjel?
– Az, hogy megkavarja ezt a kurva szarfazekat! – kiáltotta Leydecker. – Ide jön a városomba, és nekem meg kell védenem! Na szép. Kitűnő embereim vannak, és azt hiszem, egy csipetnyi szerencsével úgy fogjuk kívül tudni a városon, hogy a feje még a nyakán van, és a csöcsei is a megfelelő irányba mutatnak, de mi lesz addig? És azután? Azt hiszi, érdekli ez Susan Dayt? Gondolja, hogy azok az emberek, akik a Menedéket működtetik, egy fikarcnyit is törődnek a dolog mellékhatásaival?
– Nem tudom.
– A Menedék bajnokai kicsivel kevésbé hajlamosak az erőszakra, mint az Élet Barátai, de a szarkeverési együtthatójuk majdnem ugyanaz. Tudja, hogy eredetileg min tört ki a balhé?
Ralph megpróbált emlékezni arra az alkalomra, amikor Ham Davenporttól először hallott Susan Dayről. Egy pillanatra csaknem sikerült felidéznie, de azután az emlék ismét elúszott. Az álmatlanság megint győzött. Megrázta a fejét.
– Az övezeteken – mondta Leydecker, és döbbent utálkozással nevetett. – A szimpla öreg övezeti beosztáson. Jó, mi? Idén nyáron George Tandy és Emma Wheaton, a két legkonzervatívabb városi tanácsos folyamodványt nyújtott be az illetékes bizottságnak a Menedék övezethatárainak megváltoztatására, hogy így ellehetetlenítsék az intézményt. Lehet, hogy nem a megfelelő kifejezést használtam, de azért a lényeget megértette, ugye?
– Hát persze.
– Aha. Így hát a szabad terhességmegszakítás hívei meghívták Susan Dayt, hogy jöjjön el a városba, és tartson egy beszédet, segítsen nekik megtölteni a hadipénztárt az életbarát csőcselék elleni háborúhoz. Az egyetlen zűr az, hogy annak a bagázsnak semmi esélye a 7. körzet határainak megváltoztatására, és a Menedék fenntartói tudták ezt! A fenébe is, hiszen az egyik igazgató, June Halliday bent ül a városi tanácsban. Ő meg az a Wheaton nevű kurva épp csak le nem köpik egymást, valahányszor összefutnak az előcsarnokban.
A 7. körzet módosítása az első pillanattól fogva vágyálom volt, mert a Menedék technikailag ugyanúgy kórház, akár a Derry Home, amelytől egy kőhajításnyira van. Ha úgy változtatja meg az övezeti törvényt, hogy a Menedék illegális legyen, akkor illegális lesz Derry megye – Maine állam harmadik legnagyobb megyéje – összesen három kórházának egyike is! Ilyesmi sohasem fog megtörténni, de nem is baj, mert sohase ez volt a fontos. Csak a basztatás és a te anyádat. A tüske a seggbe. És a legtöbb választáspártinak – az egyik srác, akivel dolgozom, bálnaembereknek hívja őket – még az, hogy nekik legyen igazuk.
– Igazuk? Nem tudom követni.
– Az nem elég, ha egy nő bármikor besétálhat és megszabadulhat a zavaró kis halacskától, aki benne növekedik; a szabad abortusz hívei azt akarják, hogy a vitának legyen vége. Valahol mélyen azt akarják, hogy a Dan Dalton-féle faszik elismerjék, hogy nekik van igazuk, az pedig sohasem fog bekövetkezni. Sokkal valószínűbb, hogy az arabok és a zsidók úgy döntenek, tévedés volt az egész, és eldobálják a fegyvereiket. Én elismerem a nő jogát, hogy megszakíttassa a terhességét, ha tényleg szüksége van rá, de a szabad abortusz pártiak úgyis-én-vagyok-a-szentebb viselkedésétől okádnom kell. Nekem ők az új puritánok, akik úgy vélik, hogy ha valaki nem úgy gondolkodik, mint ők, az a pokolba kerül... csak az ő pokluk olyan hely, ahol folyton hillbilly szól a rádióból, és nincs más enni, mint csirkepecsenye.
– Ez elég keserűen hangzik.
– Próbáljon puskaporos hordón ülni három hónapot, és meglátja, hogy fogja érezni magát. Most mondja meg – gondolja, hogy Pickering tegnap kést szúrt volna a maga oldalába, ha nincs a Menedék, az Élet Barátai és Susan Tágulj-Legszentebb-Pinámtól Day?
Úgy látszott, mintha Ralph komolyan fontolóra vette volna a kérdést, de valójában John Leydecker fényburkát figyelte. Egészséges sötétkék volt, de a pereme tele volt pöttyözve gyorsan sikló zöldes fényekkel. Ez a perem érdekelte Ralphot; volt egy olyan sejtelme, hogy tudja, mit jelent.
Végül megszólalt. – Nem. Azt hiszem, nem.
– Én sem. Olyan csatában sebesült meg, Ralph, amely rég eldőlt, és nem is maga lesz az utolsó. De ha odamegy a bálnaemberekhez – vagy Susan Dayhez –, széttárja az ingét és rámutat a kötésre, mondván „Ez a ti hibátok is, így hát vállaljátok a rátok eső részt”, akkor ők fölemelik a kezüket és azt mondják, „Ó nem, istenkém, dehogy, nagyon sajnáljuk, hogy megsebesültél, Ralph, mi, a bálnaőrzők, borzadunk az erőszaktól, de ez nem a mi hibánk, a Menedéket nyitva kell tartanunk, férfiakra és nőkre van szükségünk a barikádokon, és ha egy kis vér is elfolyik közben, akkor annak úgy kell lennie.” De itt nem a Menedékről van szó, és ez az, amitől felforr az agyvizem. Ez az...
– ...abortusz miatt van.
– Egy fenét! Maine-ben és Derryben szavatolják a terhességmegszakítás jogát, akármit fog is mondani Susan Day a Kultúrközpontban péntek este. Amiatt van, hogy eldőljön, melyik a jobb csapat. Hogy Isten kinek az oldalán áll. Hogy kinek van igaza. Mennyire szeretném, ha mind elénekelnék, hogy „Mi vagyunk a bajnokok”, aztán elmennének jól berúgni.
Ralph hátravetette a fejét és fölkacagott. Leydecker követte példáját.
– Ilyen seggfejek – vont végül vállat. – De a mi seggfejeink. Úgy hangzik, mintha tréfálnék? Pedig nem tréfálok. A Menedék, az Élet Barátai, a Mindennapi Kenyerünk... ezek a mi seggfejeink, Derry seggfejei, és ezért igazából nem is bánom, ha a mieinkre kell vigyázni. Ezért választottam ezt a foglalkozást, ezért tartok ki mellette. De már megbocsásson, a legkevesebb, ha dühös vagyok, ha valami New York-i hosszú combú amerikai szépségre kell ügyelnem, aki ideröpül, tart egy gyújtó beszédet, azután elrepül néhány további sajtókivágással és annyi anyaggal gazdagabban, amivel megtöltheti új könyvének ötödik fejezetét.
Előttünk elmondja, milyen csodálatos kis talajgyökeres vidéki közösség vagyunk, aztán visszamegy Park Avenue-i kétszintes lakásába, és elsírja a barátainak, hogy még mindig nem tudta kisamponozni a hajából a papírmalmunk szagát. Hiszen ő a drága nő... és ha szerencsénk van, az egész dolog leülepszik anélkül, hogy valaki meghalna vagy megsebesülne.
Ralph most már biztos volt benne, hogy mit jelentenek azok a zöld szikrák.
– De azért fél, igaz? – kérdezte.
Leydecker meglepetten nézett rá. – Látszik?
– Csak egy kicsit – válaszolta Ralph, és azt gondolta: Csak a fény burkodban, John. Csak a fény burkodban.
– Igen, megijedtem. Magánemberi szinten majrézok, hogy elgyakom a feladatomat, és nem vigasztalás, ha a többi dolog is gallyra megy. Hivatásos szinten attól félek, hogy valami történik ezzel a nővel, aki rám van bízva. Közemberi szinten pedig kurvára rettegek, hogy mi lesz, ha valami összetűzésre kerül sor, és a szellem kiszabadul a palackból... még egy kis kávét, Ralph?
– Inkább kihagyom. Hamarosan mindenképpen mennem kell. Mi lesz Pickeringgel?
Igazából nem érdekelte Charlie Pickering sorsa, de a nagydarab zsaru alighanem furcsának tartaná, ha előbb kérdezne May Locherről, mint Pickeringről. Talán még gyanakodna is.
– Steve Anderson – a helyettes államügyész, aki magát faggatta – és Pickering védőügyvédje valószínűleg éppen most alkudoznak, miközben mi itt beszélünk. Pickering ügyvédje azt fogja mondani, hogy talán képes lesz ügyfelénél – mellesleg, már attól hülyét kapok, hogy Charlie Pickering egyáltalán bárkinek és bármivel kapcsolatban ügyfele lehet – kidumálni erős felindulásban elkövetett súlyos testi sértést. Anderson azt fogja mondani, hogy most már igazán ideje tartósabban félrerakni Pickeringet, ezért ő megmarad az előre megfontolt gyilkossági kísérletnél. Pickering ügyvédje úgy tesz, mintha meg lenne döbbenve, holnap pedig a maga haverját vád alá helyezik előre megfontolt emberölési kísérletért, amit halált okozó eszközzel követett el. Azután, talán decemberben, de inkább jövőre, magát beidézik mint koronatanút.
– Óvadék?
– Alighanem eléri a negyvenezer dolláros határt. A tíz százalékáért is kiengednék, ha a maradékot rá lehetne terhelni valamire, de Charlie Pickeringnek nincs háza, kocsija, még egy Timex órája sem. Végül lehetséges, hogy visszakerül a Juniper Hillre, de nem igazán ez a játék célja. Ez alkalommal egy kis időre el tudjuk távolítani az utcáról, és az olyan embereknél, mint Charlie, ez a cél.
– Van valami esély rá, hogy az Élet Barátai kifizetik az óvadékát?
– Dehogy. Ed Deepneau sokat volt együtt vele az elmúlt héten, kávézni jártak a bagelbüfébe. Úgy képzelem, Ed adta Charlie-nak a fülest a centuriókról meg a gyémántkirályról...
– Bíbor Király az, amit Ed...
– Akármi – legyintett egyetértőleg Leydecker. – De főleg azt képzelem, hogy egész idő alatt azt magyarázta, maga az ördög jobbkeze, és hogy csak egy Charlie Pickeringhez foghatóan okos, derék és lelkes ember képes magát kiradírozni a képből.
– Úgy beszél róla, mint egy számító szarháziról – mondta Ralph. Arra gondolt, hogyan sakkozott Ed Deepneau-val Carolyn betegsége előtt. Arra, hogy Ed intelligens, jó svádájú, civilizált ember, akinek komoly adottsága van a gyengédségre. Ralph még mindig képtelen volt ezt összeegyeztetni azzal az Eddel, akit 1992 júliusában volt módja először megpillantani. Úgy gondolt erre a mostanában felbukkant jövevényre, mint „kakas Ed”-re.
– Nem csupán számító szarházi, de veszedelmes számító szarházi – helyesbítette Leydecker. – Számára Charlie csupán eszköz, mint a kés, amellyel az ember az almát hámozza. Ha egy ilyen kés pengéje elpattan, nem megy az ember késeshez, hogy tétessen bele másikat; ez túl sok gonddal járna. Az ember bedobja a szemétkosárba, és újat vesz elő helyette, így bánik Ed az olyan alakokkal, mint Charlie, és mivel, legalábbis egy időre, Ed jelenti az Élet Barátait, nem hinném, hogy magának aggódnia kéne az óvadék miatt. A következő néhány napban Charlie magányosabb lesz, mint egy remete. Világos?
– Világos – válaszolta Ralph. Egy kicsit megrémítette, amikor rájött, hogy sajnálja Pickeringet. – Szeretném azt is megköszönni, hogy kihagyta a nevemet az újságból... amennyiben maga volt az.
Rövid közlemény jelent meg az esetről a derryi Híradó bűnügyi rovatában, de az csupán Charles H. Pickeringet említette, akit „fegyveres támadásért” tartóztattak le a derryi közkönyvtárban.
– Néha mi kérünk tőlük egy-egy szívességet, néha ők kérnek tőlünk – állt föl Leydecker. – Így működnek a dolgok a valódi világban. Jóval könnyebb lenne a munkám, ha az életbarát dilinyósok meg a Menedék faszkalap bajnokai is rájönnének erre.
Ralph kihúzta a Dumbo-plakátot a papírkosárból, azután ő is fölállt Leydecker íróasztala mellől.
– Elvihetem ezt? Ismerek egy kislányt, akinek lehet, hogy egy-két év múlva tetszeni fog.
– Legyen a vendégem – tárta szélesre két karját Leydecker. – Gondolja azt, hogy ez a jutalom, amiért jó polgárként viselkedik. Csak a közepetlen bugyijaimat ne kérje.
Ralph fölnevetett·. – Eszemben sem volt.
– Komolyan méltányolom, hogy bejött. Köszönöm, Ralph.
– Semmiség. – Kezet nyújtott, jattolt Leydeckerrel az asztal fölött, majd az ajtóhoz indult. Abszurd módon úgy érezte magát, mint Columbo hadnagy a tévében, csak egy szivarra és egy ócska ballonkabátra lett volna szüksége. Rátette a kezét a kilincsre, azután megállt és visszafordult. – Kérdezhetek valamit, aminek az égadta világon semmi köze Charlie Pickeringhez?
– Nosza.
– Ma reggel a Piros Almában hallottam, hogy Mrs. Locher, a szomszédom meghalt az éjjel. Ebben nincs semmi meglepő; tüdőtágulása volt. De rendőrségi szalagok voltak a járda és az előkert között, meg egy jelzés az ajtón, miszerint a derryi rendőrség pecsételte le. Tud erről valamit?
Leydecker olyan sokáig és merően nézett rá, hogy kezdte volna magát igencsak kényelmetlenül érezni... ha nem látta volna a fényburkát. Semmi olyasmi nem volt benne, ami gyanakvásra utalt.
Istenem, Ralph, nem veszed te ezeket a dolgokat egy kicsit túlságosan is komolyan?
Hát, lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Azért örült, hogy Leydecker fényburkának peremén nem gyúltak ki újra a zöld szikrák.
– Miért néz így rám? – érdeklődött Ralph. – Ha olyasmit kérdeztem, ami titok, akkor elnézést kérek.
– Egyáltalán nem – válaszolta Leydecker. – Csak egy kicsit különös. Ha elmondom, hallgat róla?
– Igen.
– Főképp a földszinti lakótársa miatt aggódom. Amikor azt mondom, diszkréció, akkor nem a tanár úrra gondolok.
Ralph szívből nevetett.
– Egy hangot se mondok neki – becsszóra –, de érdekes, hogy őt említette. Bill együtt járt iskolába Mrs. Locherrel. Felső tagozatba.
– Barátom, én el sem tudom képzelni, hogy a tanár úr általánosba is járt – mondta Leydecker. – Maga igen?
– Valahogy – felelte Ralph, de rendkívül különös kép villant fel az agyában: Bill McGovern, aki úgy néz ki, mintha a kis Lord Fauntleryt és Tom Sawyert keresztezték volna, térdnadrágban, hosszú fehér zokniban... és panamakalapban.
– Nem tudjuk biztosan, mi történt Mrs. Locherrel – mondta Leydecker. – Csak annyit tudunk, hogy röviddel hajnali három után a telefonügyelet feljegyzett egy névtelen hívást valakitől – férfi volt az illető –, aki azt állította, hogy éppen akkor látott kijönni két férfit Mrs. Locher ajtaján, és az egyiknél egy olló volt.
– Megölték? – kiáltott föl Ralph, akinek egyszerre két dolog futott át az agyán: hogy sokkal hihetőbb, amit mondott, mint ahogy várta, és hogy most ment át egy hídon. Nem égette föl maga mögött – egyelőre legalábbis –, de nem tud visszamenni a másik oldalra egy csomó magyarázkodás nélkül.
Leydecker széttárta a karját, és vállat vont.
– Ha megölték is, semmiképp sem ollóval vagy más éles tárggyal. Semmi nyoma nem volt rajta.
Ez legalább egy kis megkönnyebbülés.
– Másrészt, lehet valakit halálra ijeszteni, különösen, ha öreg és beteg – mondta Leydecker. – De könnyebb lenne elmagyaráznom, ha engedné elmondanom, amit tudok. Higgye el, nem tart sokáig.
– Hát persze. Bocsánat.
– Akar valami furát hallani? Az első személy, akire gondoltam, amikor megláttam a hívásnaplót, maga volt.
– Az álmatlanság miatt, ugye? – kérdezte Ralph. Nem remegett a hangja.
– Igen, meg azért, mert a hívó azt állította, hogy a nappalijából látta azokat az embereket. A maga nappalija a sugarúira néz, ugye?
– Igen.
– Aha. Még arra is gondoltam, hogy meghallgatom a szalagot, azután eszembe jutott, hogy ma úgyis eljön ide... meg hogy már ismét alszik. Mert így van, nem igaz?
Ralph pillanatnyi szünet vagy gondolkodás nélkül tüzet rakott a hídon, amelyen éppen átkelt.
– Hát nem akarom azzal áltatni, hogy úgy alszom, mint amikor tizenhat éves voltam, és két, iskola utáni munkát is vállaltam, nem akarom ezzel áltatni, de amennyiben én voltam az a pasi, aki tegnap éjjel fölhívta a rendőrséget, akkor azt álmomban tettem.
– Pontosan így gondoltam én is. Mellesleg, ha észlelt valami gyanúsat az utcán, akkor miért telefonált volna névtelenül?
– Nem tudom – mondta Ralph, és azt gondolta: De tegyük föl, hogy egy kicsit nagyon is gyanús volt, John? Tegyük föl, tökéletesen hihetetlen?
– Én sem – bólintott Leydecker. – A maga lakásából csakugyan rá lehet látni a Harris sugarúira, ez így is van, de ilyen lakás van ott még három tucat... és csak azért, mert a szivar azt mondta, a lakásáról telefonál, ez még nem jelenti azt, hogy tényleg így is volt, ugye?
– Tényleg nem jelenti. Van egy nyilvános telefon a Piros Alma mellett, ahonnan telefonálhatott, meg egy másik a talponülőnél. Van egy csomó a Strawford parkban is, ha működnek.
– Négy is van, és valamennyi működik. Ellenőriztük.
– Miért hazudott volna azzal kapcsolatban, hogy honnan telefonál?
– A legvalószínűbb ok, hogy azért, mert hazugság volt a többi is, amit mondott. Mindenesetre Donna Hagen szerint nagyon fiatalosan és nagyon magabiztosan csengett a hangja. – Mihelyt ezek a szavak kiszaladtak a száján, Leydecker összerándult és a fejére csapott. – Ezt nem úgy gondoltam, Ralph. Nagyon sajnálom.
– Semmi baj. Nem egészen új gondolat számomra, hogy olyan a hangom, mint egy nyugdíjas vén trottyé. Én tényleg egy nyugdíjas vén trotty vagyok. Folytassa.
– Chris Nell volt az ügyeletes járőr, ő ért oda elsőnek a helyszínre. Emlékszik rá aznapról, hogy letartóztattuk Edét?
– A nevére emlékszem.
– Aha. Steve Utterback volt az ügyeletes nyomozó és az ÜTI, az ügyeletes tiszt. Jó rendőr.
A kötött sapkás pofa, gondolta Ralph.
– A hölgy holtan feküdt az ágyban, de erőszaknak semmi jele sem volt rajta. És el se vittek semmit, bár olyan öregasszonyoknál, mint May Locher, rendszerint nincs is túl sok megbugáznivaló, se egy kazettás magnó, sem valami csicsás sztereó, semmi efféle. Azért van egy zenegépe, meg két-három egész mutatós ékszere. Azt nem lehet mondani, hogy nincs még egy ilyen szép vagy ennél szebb, de azért...
– De miért emelne el a betörő néhányat és nem mindet?
– Pontosan. Ami még érdekesebb, hogy a bejárati ajtó, amiről a telefonáló azt mondta, hogy két ember jön ki rajta, belülről volt bezárva. Méghozzá nem is retesszel, hanem kulcsra, és még a lánc is be volt akasztva. Mellesleg ugyanez a helyzet a hátsó ajtóval is. Így, ha a telefonáló igazat mondott, és ha May Locher halott volt, amikor a két alak távozott, akkor ki zárta be az ajtót?
Talán a Bíbor Király, gondolta Ralph... és rémületére majdnem ki is bökte hangosan.
– Nem tudom. Mi van az ablakokkal?
– Be voltak zárva. Az ablakkilincsek elfordítva. És arra az esetre, ha magának még Agatha Christie se elég, akkor Steve azt állítja, hogy a zsaluk is fel voltak téve. Az egyik szomszéd szerint Mrs. Locher éppen a múlt héten fogadott föl egy gyereket, hogy szerelje föl őket.
– Hát persze – helyeselt Ralph. – Pete Sullivant, ugyanazt a srácot, aki az újságot hordja. Most, hogy belegondolok, láttam is, amikor csinálta.
– Mint valami hülye krimiben – mondta Leydecker, de Ralph úgy gondolta, hogy három másodperc alatt elcserélné May Locherre Susan Dayt. – Éppen akkor érkezett meg az előzetes boncolási jegyzőkönyv, amikor átmentem a bíróságra, hogy magával találkozzak. Vetettem bele egy pillantást. Ilyen myocardialis, olyan thrombosis... szívelégtelenség lépett fel. A hívást elkönyveltük rossz viccnek – mindig kapunk, minden városban ezt csinálják –, az öregasszony halálát pedig a tüdőtágulás miatti szívroham számlájára írjuk.
– Más szóval, véletlen egybeesés. – Ez a következtetés egy csomó gondtól szabadította volna meg – már ha megáll a lábán –, de Ralph hallotta a hitetlenkedést a tulajdon hangjában.
– Hát igen, nekem sem tetszik. Steve-nek sem, ezért van a ház lepecsételve. Az állami szakértők majd tűvé teszik a házat a pincétől a padlásig, valószínűleg holnap reggel kezdik. Közben Mrs. Locher egy kis utazást tesz le Augustába egy alaposabb boncolás végett. Ki tudja, az mit mutat ki? Néha találnak dolgokat. Leesne az álla.
– Azt gondolom – mondta Ralph.
Leydecker a szemétbe dobta a fogpiszkálót. Mintha morfondírozott volna egy pillanatig, azután felragyogott.
– Hé, támadt egy ötletem – talán sikerül megfűznöm valamelyik irodistát, hogy csináljon egy másolatot arról a hívásról. Elhozom, lejátszom magának. Esetleg fölismeri a hangot. Ki tudja? Különös dolgok szoktak történni.
– Egyetértek – mondta Ralph kínos mosollyal.
– Egyébként is Utterback esete. Gyerünk, kikísérem.
Az előtérben Leydecker újabb fürkésző pillantást vetett Ralphra, aki ez alkalommal sokkal kényelmetlenebbül érezte magát, mert fogalma sem volt, hogy mit jelent. A fénykoszorú ismét eltűnt.
Megpróbálkozott egy ügyefogyott mosollyal. – Valami lóg az orromból, vagy mi a baj?
– Semmi. Csak meg vagyok lepve, hogy milyen jól néz ki valaki, aki olyasmin ment keresztül, mint maga tegnap. Ahhoz képest pedig, amilyen tavaly nyáron volt... ha ez a lépes méznek köszönhető, akkor megyek, veszek magamnak egy kaptárt.
Ralph nevetett, mintha ez lenne a legmulatságosabb dolog a világon, amit valaha is hallott.

2

Három perc múlva háromnegyed kettő, kedd hajnalban. Ralph a füles karosszékben ült, nézve, hogyan forognak az utcai lámpák körül a finom pára kerekei. Feljebb az utcában csüggetegen lógtak a rendőrségi szalagok May Locher háza előtt.
Alig két órát aludt az éjjel, és ismét arra gondolt, hogy ennél jobb a halál. Akkor nem lenne többé álmatlanság. Nem lennének hosszú hajnali várakozások ebben a gyűlöletes székben. Nem lennének napok, amikor úgy rémlik, hogy a Gardol Láthatatlanná Tevő Pajzsán keresztül látja a világot, amiről a fogpasztareklámokban szoktak hablatyolni. Akkor volt ez, amikor a tévé még csaknem vadonatújnak számított, azokban a napokban, amikor az első fehér csíkokra bukkant a hajában, és csaknem mindig öt percen belül elaludt, miután Carolynnal befejezték a szeretkezést.
Az emberek meg azt mondogatják, milyen jól nézek ki. Ez a legrejtélyesebb a dologban.
És persze nem igaz. Figyelembe véve néhány újabban látott dolgot, az, hogy mások szerint ki van cserélve, messze-messze hátul kullog a furcsaságok listáján.
Ralph tekintete visszatért May Locher házára. Leydecker szerint be volt zárva, de Ralph látta azt a két kis kopasz doktort, amint kijönnek a bejárati ajtón, látta őket, hogy a nyavalya...
Csakugyan?
Igazán látta?
Ralph visszagondolt az előző hajnalra. Ugyanebben a székben ücsörgött egy csésze teával, és azt gondolta, kezdődhet a játék. És már látta is, amint a két kis kopasz fattyú kijön, az istenfáját, látta őket kijönni May Locher házából·.
Bár talán ez nem volt egészen igaz, mert nem pontosan Mrs. Locher háza felé nézett; inkább a Piros Alma irányába. A szeme sarkából érzékelt moccanásra azt hitte, hogy Rosalie lehet az, és arra fordult, hogy megnézze. Ekkor látta meg a kis doktorokat May Locher házának tornácán. Már nem volt egészen biztos benne, hogy nyitva volt-e a bejárati ajtó; talán csak képzelte ezt a részt. Miért is ne? Nem jöttek végig Mrs. Locher feljáróján, ez olyan biztos, mint a halál.
Nem olyan biztos, Ralph.
De biztos. Hajnali háromkor a Harris sugárút olyan csöndes, mint a Hold hegyei – ha rezzen valami a látóterében, azt is azonnal észreveszi.
A bejárati ajtón jött ki Doki 1. és Doki 2.? Minél tovább töprengett rajta, annál inkább kételkedett benne.
Akkor viszont mi történt, Ralph? Talán Gardol Láthatatlanná Tevő Pajzsa mögül bukkantak elő? Vagy – hogy is? – talán keresztülmentek az ajtón, mint azok a kísértetek, akik Cosmo Toppert üldözték abban a régi tévéműsorban!
Az egészben az volt a legőrületesebb, hogy úgy érezte, jó irányba tapogatózik.
Hogyan? Keresztülgyalogoltak azon a kurva AJTÓN? Ralph, neked segítségre van szükséged. Beszélned kell valakivel arról, mi történik veled.
Igen. Ez volt az egyetlen, amiben biztos volt: rá kell zúdítania valakire, mielőtt megőrülne. De kire? Carolyn lenne a legjobb, de ő halott. Leydecker? Az a bibi, hogy neki már hazudott a telefonnal kapcsolatban. Miért? Mert az igazság őrültségnek hangzott volna. Egészen úgy, mintha elkapta volna Ed Deepneau paranoiáját, akár egy náthát. Józan fejjel nézve talán nem ez lenne a legésszerűbb magyarázat?
– De ez nem őrültség – suttogta. – Igaziak voltak. A fényburkok is.
Hosszú az út vissza a paradicsomba, drágám... és addig is, amíg jössz, figyelj azoknak a zöld-arany fehér embereknek a csapójára.
Mondd el valakinek. Pakolj ki. Igen. Még azelőtt meg kell tennie, mielőtt John Leydecker meghallgatná azt a telefonhívást, és beállítana magyarázatot kérni. Elsősorban arra lenne kíváncsi, hogy Ralph miért hazudott, és mit tud valójában May Locher haláláról.
Mondd el valakinek. Pakolj ki.
De Carolyn halott, Leydecker még túlságosan új ismerős, Helen odakint alszik a Menedék enyhhelyén valahol az isten háta mögött, Lois Chasse pedig elpletykálhatja valamelyik barátnőjének. Ki marad?
Ahogy így nézte, a válasz azonnal bekattant, ám még így is meglepően húzódozott attól, hogy McGovernnek kelljen beszámolnia a vele megesett dolgokról. Eszébe jutott az a nap, amikor ott találta Billt egy padon a baseballpálya mellett, öreg barátja és mentora, Bob Polhurst fölött siránkozva. Ralph akkor megpróbált beszélni Billnek a fény burkokról, de úgy tetszik, McGovern nem is hallotta; túlságosan el volt foglalva azzal, hogy előadja agyonkaristolt lemezét arról, milyen rohadt dolog megöregedni.
Ralph a gunyorosan felhúzott szemöldökre gondolt. A rendíthetetlen cinizmusra. A mindig búbánatos hosszú arcra. Az irodalmi célzásokra, amelyek rendszerint megmosolyogtatták, de ugyanakkor némi kisebbrendűségi érzést keltettek benne. Aztán ott volt, ahogy McGovern Loisszal viselkedett: leereszkedően, sőt egy csipetnyit kegyetlenül.
Ralph ugyanakkor tudta, hogy ez messze nem igazságos jellemzés. Bill McGovern képes gyengédségre és – ami talán még sokkal fontosabb ebben az esetben – megértésre. Több mint húsz éve ismerik egymást, ebből az utolsó tízet egy fedél alatt töltötték. Ő volt Carolyn egyik koporsóvivője, és ha vele nem tud beszélni arról, ami történt vele, akkor kivel tudna?
Úgy látszott, senkivel.

10. FEJEZET

1

A párás gyűrűk az utcai lámpák körül eltűntek, amint a nap felragyogott a keleti égen, és kilenc órára olyan tiszta és meleg lett az idő, mintha most kezdődne a vénasszonyok nyarának utolsó rövid felvonása. Amint vége volt a reggeli híreknek, Ralph lement, azzal a szándékkal, hogy elmondja McGovernnek, mi történt vele (legalábbis annyit, amennyit el mer mondani), még mielőtt begolyózna. De ahogy ott állt a földszinti lakás ajtajában, hallhatta a zuhany zubogását és William D. McGovern hála istennek távoli hangját, amint a „San Franciscóban hagytam a szívem” című dalt énekli.
Kiment a verandára, a farzsebébe dugta a kezét, és olvasta a napot, mint valami katalógust. Semmi, de igazán semmi sincs, ami fölérne az októberi napfénnyel; szinte érezte, ahogy elszivárog belőle az éjszakai nyomorúság. Persze vissza fog térni, de most jól érezte magát – igen, fáradt és nehézfejű volt, mégis minden rendben levőnek látszott. A nap több mint szép volt. Pompásnak ígérkezett, Ralph nem is tudta, lesz-e még egy ilyen nap jövő májusig. Úgy döntött, bolond lenne, ha nem használná ki. Egy séta a Harris sugárút leágazásáig meg vissza, összesen fél óra, illetve negyvenöt perc, ha történetesen van ott valaki, akivel érdemes szóba állni. Addigra Bill lezuhanyozhat, megborotválkozhat, megfésülködhet és felöltözhet, még talán, ha Ralphnak szerencséje van, arra is készen áll, hogy együttérzően meghallgassa őt.
Elment egészen a megyei repülőtér kerítése melletti piknikezőhelyig, abban az önmagának se bevallott reményben, hogy összefut az öreg Dórral. Ha így esik, talán el tudnak beszélgetni egy kicsit a költészetről – például Stephen Dobyns-ról –, vagy esetleg a filozófiáról. Beszélgetésüknek ezt a részét azzal is kezdhetik, hogy Dorrance elmagyarázza, mi az a „nagyidősek dolga”, és miért hiszi azt, hogy Ralphnak nem kéne „beleártania magát”.
Csak hát Dorrance nem volt ott; senki se volt ott, csak Don Veazie, aki mindenáron azt akarta elmagyarázni, miért ilyen pocsék elnök Bill Clinton, és miért lett volna jobb a jó öreg USA-nak, ha az amerikai nép Ross Perot-ra, a pénzügyi zsenire szavaz. Ralph (aki Clintonra szavazott, és úgy vélte, egész rendesen csinálja a pasas) elég ideig hallgatta, hogy ne tűnjék udvariatlannak, azután azt mondta, mennie kell a fodrászhoz, mivel be van jelentve. Ez volt az egyetlen ötlet, amit rövid idő alatt ki tudott agyalni.
– Van még más is! – bőgte utána Don. – Az a beképzelt felesége! Az egy leszbi! Én mindig meg tudom állapítani! Tudod, honnan? Megnézem a cipőt! A cipő olyan ezeknél, mint egy titkos kód! Mindig olyant viselnek, amelyiknek szögletes az orra és...
– Szevasz, Don! – szólt vissza Ralph, és sietve meghátrált.
Fél kilométert mehetett visszafelé, le a domboldalon, amikor a világ csöndesen felrobbant körülötte.

2

Éppen May Locher házával szemközt járt, amikor megtörtént. Ralph megtorpant, és kerekre nyílt, hitetlenkedő szemmel nézett végig a Harris sugárúton. Jobb kezével a torkát markolászta, és leesett az álla. Úgy nézett ki, mint amikor valaki szívrohamot kap, és érezte is, hogy valamilyen rohama van, noha a szíve – ez idő szerint – teljesen rendben lévőnek tűnt. Semmit se látott ezen az őszön, ami erre felkészítette volna. Bár el nem tudta képzelni, hogy erre bármi is felkészíthette volna.
Ismét kitárult előtte az a másik világ – a fényburkok titkos világa –, de ezúttal szélesebbre, mint azt Ralph valaha is álmodta volna... olyannyira, hogy átfutott az agyán, bele lehet-e halni érzékszervi túlterhelésbe? Vadul izzó csodaországgá lett a Harris sugárút felső része, ahol színek gömbjei, kúpjai és félholdjai ölelkeztek. Noha még úgy egy hét volt hátra a fák őszi átváltozásának csúcspontjáig, Ralph szemében és agyában máris úgy lángoltak, mint a fáklyák. Az ég túllépett a színek határán: hatalmas kék hangrobbanás lett belőle.
Derry nyugati részében még póznákon futottak a telefonkábelek, és Ralph mereven bámulta őket, annak homályos tudatában, hogy abbahagyta a lélegzést, és hamarosan folytatnia kellene, ha nem akar elájulni. A fekete vezetékekben szaggatott sárga csigavonalak futkároztak fürgén föl-le, a kölyökkorában látott borbélytányérokat juttatva Ralph eszébe. Itt-ott függőleges piros kitörések szakították meg a poszméh-szerű mintát, vagy egy-egy zöld villanás, amely egyszerre két irányba látszott terjedni, és mielőtt kialudt volna, egy pillanatra magába nyelte a sárga gyűrűket.
Az emberek beszélgetését látod, gondolta zsibbadtan. Ugye tisztában vagy vele, Ralph? Sadie néne Daliásból kedvenc unokaöccsével csacsog, aki Derryben lakik; egy haveni paraszt a kereskedőt szidja, akitől a traktor alkatrészeit vásárolta; egy tiszteletes bajbajutott bárányán próbál segíteni. Ezek hangok, és úgy vélem, a ragyogó kitörések és felvillanások azokból az emberekből származnak, akiket valamilyen heves indulat szorongat, például szerelem, gyűlölet, boldogság vagy féltékenység.
És Ralph érezte, hogy ez, amit lát, és amit érez, egyáltalán nem minden, hogy egy egész világ várakozik érzékeinek megszokott hatósugarán túl. Emellett elfakult és petyhüdt lett minden, amit eddig látott. És ha még ennél is van több, akkor hogy lehet azt elviselni, anélkül hogy meg ne bolonduljon? Az sem segítene, ha kivájná a szemét; valamiért tisztában volt vele, hogy csak azért „látja” ezeket a dolgokat, mert egész életében a látást fogadta el az elsőrendű érzékelésmódnak. Pedig ez sokkal több, mint látás.
Hogy ezt bebizonyítsa magának, behunyta a szemét... és továbbra is a Harris sugárutat látta. Mintha üvegből lett volna a szemhéja. Az volt az egyetlen különbség, hogy a szokott színek az ellenkezőjükbe fordultak, olyan világot teremtve, akár egy színes fénykép negatívja. A fák nem sárgák és narancsszínűek voltak, hanem a Benetton természetellenes citromzöldjében virítottak. Nagy fehér út lett a júniusban újraaszfaltozott Harris sugárút, az ég pedig lélegzetelállító vörös tó. Ismét kinyitotta a szemét, szinte számítva arra, hogy a fényburkok eltűnnek, de nem ez történt; a világ még mindig zúgott-morajlott a színektől, mozgásoktól, zengő mély hangoktól.
Mikor fogom megpillantani őket?, tűnődött Ralph, ahogy lassan ismét lefelé indult a dombon. Mikor lépnek ki a deszkákra a kis kopasz doktorok?
Doktoroknak azonban nyoma sem volt, se kopaszoknak, se másmilyeneknek; angyalok sem ültek a házakon, ördögök se kukucskáltak fel a csatornából. Csupán...
– Vigyázzon, Roberts, nézzen már a lába alá!
Szinte tapintani lehetett a nyers, kissé riadt szavakat, akár egy ódon apátság vagy ősi csarnok faburkolatát. Ralph azon nyomban megtorpant, és Mrs. Perrine-t pillantotta meg az úttesten. Az öregasszony lelépett a járdáról a csatornanyílásra, nehogy Ralph fellökje, mint egy tekebábot, és most ott állt bokáig avarban, egyik kezében bevásárlószatyrával, és sűrű, deres szemöldöke alól bámult fölfelé Ralphra. Fénykoszorúja keményen, józanul szürke volt, mint a West Point-i kadétok egyenruhája.
– Részeg maga, Roberts? – kérdezte metsző hangon, és a színek és benyomások tornádója hirtelen kihullott a világból, amely ismét az álmatag Harris sugárút lett egy derűs hétköznapi délelőttön, ősz derekán.
– Részeg? Én? Szó sincs róla. Becsszavamra olyan józan vagyok, mint egy bíró.
A kezét nyújtotta az asszonynak. Mrs. Perrine, aki túl volt a nyolcvanon, de egy tapodtat se volt hajlandó engedni a kornak, úgy nézett rá, mintha azt hinné, hogy Ralph egy vibrátort dugdos a tenyerében. Tőled kitelik, Roberts, mondta hideg szürke szeme. Tőled minden kitelik.
Visszalépett a járdára, anélkül hogy igénybe vette volna Ralph segítségét.
– Bocsásson meg, Mrs. Perrine. Nem figyeltem, hogy merre megyek.
– Az biztos. Ehelyett tátott szájjal támolygott. Úgy nézett ki, mint a falu bolondja.
– Bocsásson meg – ismételte Ralph, azután a nyelvébe harapott, hogy ki ne buggyanjon belőle a hahota.
– Hmmm. – Mrs. Perrine lassan végigmérte, mint a tengerészgyalogság kiképző őrmestere egy frissen bevonult kopaszt. – Az az ing a hóna alatt ki van szakadva, Roberts.
Ralph fölemelte a bal karját és lenézett. Tényleg nagy hasadás volt kedvenc skót mintás ingén. Benézhetett rajta és láthatta a kötést, rajta a száraz vérfoltot és egy öregember hónalj szőrzetének ronda csomóját. Sietve leeresztette a karját, érezve, hogy elpirul.
– Hmmm – ismételte meg Mrs. Perrine, mindent kifejezve, ami kifejezhető a Ralph Roberts nevű témával kapcsolatban, anélkül, hogy egyetlen magánhangzót is pocsékolt volna rá. – Dobja majd be hozzám, ha akarja. Meg a többit is, amit javítani kell. A tűvel még mindig elbánok, tudja.
– Ó, igen, azt le merném fogadni, Mrs. Perrine.
Mrs. Perrine most egy olyan pillantást vetett rá, mintha azt mondaná: Te egy kiszáradt vén seggfej vagy, Ralph Roberts, de szerintem nem tehetsz róla.
– Csak ne délután – folytatta. – Délutánonként ötig a hajléktalanok menhelyén segítek vacsorát főzni és felszolgálni. Istenes munka.
– Igen, persze, hogy...
– A mennyekben nincs hajléktalan, Roberts. Ezt biztosra veheti. Azt is, hogy elszakadt ingek sincsenek. De amíg itt vagyunk, boldogulnunk kell, és meg kell állnunk a lábunkon. Ez a dolgunk. – Amit én a magam részéről látványosan jól végzek, hirdette Mrs. Perrine arca. – A foltoznivalót reggel vagy este hozza, Roberts. Nem kell ceremóniázni, de fél kilenc után már ne lépje át a küszöbömet. Kilenckor fekszem le.
– Nagyon kedves öntől, Mrs. Perrine – mondta Ralph, és ismét a nyelvébe harapott. Tisztában volt vele, hogy ez a trükk nem sokáig válik be; hamarosan nyerítenie kell, vagy belehal.
– Szó sincs róla. Keresztyén kötelesség. Meg aztán Carolyn a barátnőm volt.
– Köszönöm – felelte Ralph. – Szörnyű, ami May Locher-rel történt, ugye?
– Nem – válaszolta Mrs. Perrine. – Isten kegyelme. – És elvonult, még mielőtt Ralph egyetlen szót szólhatott volna. A gerincét olyan nyársegyenesen tartotta, hogy Ralphnak fájt, ha csak ránézett.
Ralph tett még vagy tucatnyi lépést, azután nem bírta tovább. Nekidöntötte a homlokát egy telefonpóznának, a karjához szorította a száját, és olyan halkan röhögött, ahogy csak bírt – addig nevetett, amíg könnyek nem kezdtek el csurogni az arcán. Amikor a roham (mert annak érezte: egyfajta hisztérikus kitörésnek) elmúlt, fölemelte a fejét, és figyelmes, érdeklődő, kissé könnyes tekintettel nézett körül. Nagy megkönnyebbülésére semmi olyat nem látott, amit bárki más ne láthatott volna.
De visszafog térni, Ralph. Tudod, hogy így lesz. Minden visszajön.
Igen, úgy vélte, tudja, de az csak később lesz. Most beszélnie kell valakivel.

3

Amikor Ralph hazaérkezett elképesztő sétájáról, McGovern már kint ült a verandán, és a reggeli lapot böngészte. Ralph, ahogy ráfordult a házhoz vezető ösvényre, hirtelen döntött. Sok mindent el kell mondania Billnek, ha nem is mindent. Az egyik, amit okvetlenül ki kell hagynia, az az, hogy a két fickó, akiket kijönni látott Mrs. Locher házából, mennyire hasonlított a Piros Alma bulvárlapjaiban leírt, űrből érkezett idegenekre.
McGovern ránézett, amikor fölmászott a lépcsőn.
– Szia, Ralph.
– Szia, Bill. Megbeszélhetnék veled valamit?
– Természetesen. – Becsukta az újságot, és gondosan összehajtogatta. – Öreg barátomat, Bob Polhurstöt tegnap végre bevitték a kórházba.
– Ó! Mintha azt vártad volna, hogy hamarabb bekövetkezik.
– Azt vártam. Mindenki azt várta. Bolonddá tett minket. Gyakorlatilag úgy tűnt, jobban van – legalábbis a tüdőgyulladása javult –, aztán visszaesett. Tegnap dél körül akadozni kezdett a lélegzete, és az unokahúga attól félt, meghal, mielőtt a mentők odaérnének. De nem így történt, és most, úgy látszik, ismét stabilizálódik az állapota. – McGovern végigtekintett az utcán, és fölsóhajtott. – May Locher meghalt az éjszaka, Bob meg csak pöfög tovább. Micsoda világ, mi?
– Aha.
– Miről akarsz beszélni? Elhatároztad végre, hogy megkéred Lois kezét? Atyai tanácsot akarsz, hogy intézd a dolgot?
– Persze hogy tanácsra van szükségem, de nem a szerelmi életemmel kapcsolatban.
– Lökjed – bökte oda McGovern tömören.
Ralph lökte, hálásan és nem kis mértékben megkönnyebbülten McGovern hallgatag figyelmétől. Kezdetnek fölvázolta azt, amiről Bill már tudott: az összetűzést Ed és a teherautósofőr között '92 nyarán, és hogy azon a napon Ed ugyanúgy beszélt félre, mint akkor, amikor összeverte a feleségét, mert Helen aláírta a petíciót. Mesélés közben minden korábbi alkalomnál erősebben tudatosodott benne, hogy kapcsolat van minden vele történt különös dolog között, szinte látható kapcsolat.
Beszámolt McGovernnek a fényburkokról, de elhallgatta az alig félórája átélt néma földindulást – ez túl volt azon a határon, ameddig, legalábbis egyelőre, el akart menni. McGovern természetesen tudott Charlie Pickering támadásáról Ralph ellen, és hogy Ralphnak sokkal súlyosabb sérülést sikerült elhárítania a sprayvel, amelyet Helentől és a barátnőjétől kapott, de most azt is elárulta neki, amit vasárnap este elhallgatott, akkor, amikor egy maradékokból összecsapott vacsora mellett előadta Billnek a támadást: hogy hogyan bukkant föl csodálatos módon a jakója zsebében a flakon. Bár, mondta, ő arra gyanakszik, hogy az öreg Dor volt a csodatévő.
– Mi a szent szar! – rikkantotta McGovern. – Te aztán veszélyesen élsz, Ralph!
– Én is azt hiszem.
– Mennyit meséltél el ebből Johnny Leydeckernek?
Nagyon keveset, készült kibökni Ralph, amikor észbe kapott, hogy még ez is túlzás.
– Úgyszólván semmit. És van még más is, amit nem mondtam el neki. Valami, ami sokkal... hát, azt hiszem, sokkal fontosabb. Azzal kapcsolatban, ami itt történt – mutatott May Locher házára, ahová éppen most kanyarodott föl két kék-fehér járőrkocsi. Az oldalukra azt írták, hogy MAINE ÁLLAM RENDŐRSÉGE. Nyilván ezek a szakértők, akiket Leydecker említett.
– May? – McGovern kissé előrehajolt a széken. – Tudsz valamit arról, mi történt Mayjel?
– Úgy gondolom, igen. – Óvatosan beszélt, úgy haladt szótól szóig, mint mikor valaki lépőköveken kél át egy veszedelmes patakon. Elmesélte McGovernnek, hogy ébredt föl, ment át a nappaliba és látta meg, amint két ember jön ki Mrs. Locher házából. Előadta, hogyan sikerült előásnia a látcsövet, és mesélt az ollóról, amelyet az egyik figuránál vett észre. Nem említette Carolynról szóló lidércnyomását vagy az izzó lábnyomokat, legkevésbé azt a később támadt meggyőződését, hogy a két ember esetleg a bezárt ajtón átjött ki; ez végleg szertefoszlatta volna szavahihetőségének maradványait. A névtelen telefonhívással fejezte be, azután csak ült a székében, és szorongva nézte McGovernt.
Az a fejét rázta, mintha ki akarná szellőztetni.
– Fényburkok, jóslatok, misztikus betörők ollóval... te aztán veszedelmesen élsz.
– Mi a véleményed, Bill?
McGovern jó pár pillanatig némán ült. Ralph elbeszélése közben összecsavarta az újságját, és most szórakozottan ütögette vele a lábszárát. Ralphnak kedve lett volna nyersebben fogalmazni – Gondolod, hogy megbolondultam, Bill? –, de lenyelte. Tényleg azt hitte, hogy ez olyan kérdés, amire az emberek őszintén válaszolnak... legalábbis anélkül, hogy előbb beléjük nyomnának egy kis nátrium-penthotalt? Hogy Bill esetleg azt mondja, Ó, igen, azt hiszem, bolond vagy, mint a gomba, Ralphie fiam, ezért hát legjobb, ha fölhívjuk most rögtön a Juniper Hillt, és megkérdezzük, van-e egy ágyuk számodra? Hát ez nem nagyon valószínű... és mivel bármit válaszolna Bill, az úgyse jelentene semmit, legjobb elfelejteni a kérdést.
– Nem tudom, hogy pontosan mit gondoljak – szólalt meg végül Bill. – Legalábbis még nem. Hogy néztek ki?
– Az arcukat nehéz volt kivenni, még távcsővel is – válaszolta Ralph. A hangja éppen olyan szilárd volt, mint előző nap, amikor letagadta, hogy ő telefonált.
– Valószínűleg arról sincs fogalmad, hogy milyen idősek lehetnek?
– Így van.
– Lehetett valamelyik a régi utcabeli haverunk?
– Ed Deepneau? – nézett meglepetten McGovernre. – Nem, egyik sem Ed volt.
– És Pickering?
– Nem. Sem Ed, sem Charlie Pickering. Mindkettejüket felismertem volna. Mire akarsz kilyukadni? Hogy elferdült az agyam, és összehozta May Locher tornácára azt a két alakot, aki a legtöbb zűrt csinálta az utóbbi néhány hónapban?
– Természetesen nem! – tiltakozott McGovern, de a szeme fölvillant, és a lábának ütköző újság kitartó csatt-csatt-csattja elhallgatott. Ralph gyomra összeszorult. Igen, McGovern pontosan ezt gondolja, és ez igazán nem meglepő, ugyebár.
Vagy ha igen, az se változtat a szorító érzésen.
– Johnny azt mondta, hogy minden ajtó zárva volt.
– Igen.
– Belülről.
– Aha, de...
McGovern olyan hirtelen állt föl a székéből, hogy Ralph egy eszeveszett pillanatig arra gondolt, el fog rohanni, futás közben talán azt rikoltozva, Vigyázzatok Robertsszel! Megőrült! De ahelyett, hogy lenyargalt volna a lépcsőn, a házba vezető ajtó felé fordult. Ralph ezt valahogy még riasztóbbnak találta.
– Mit akarsz csinálni?
– Felhívom Larry Perrault-t – válaszolta McGovern. – May öccsét. Még mindig Cardville-ben lakik. Úgy gondolom, Mayt is ott temetik el. – McGovern különös, töprengő pillantást vetett Ralphra. – Miért, te mit hittél, mit akarok csinálni?
– Nem is tudom – mondta Ralph kényelmetlenül. – Egy pillanatig attól tartottam, hogy eszed nélkül elrohansz.
– Szó sincs róla. – McGovern kinyújtotta a kezét és megveregette a vállát, de Ralph hidegnek és vigasztalannak érezte a mozdulatot. Gépiesnek.
– Mit köze ehhez Mrs. Locher öccsének?
– Johnny azt mondta, hogy May holttestét Augustába küldték további kiegészítő boncolásra, igaz?
– Úgy rémlik, tulajdonképpen a halottszemle szót...
McGovern legyintett. – Hidd el nekem, az ugyanaz. Ha bármi különös előadódott, bármi, ami gyilkosságra utal, akkor Larryt értesítették róla. Ő a legközelebbi élő rokon.
– Igen, de nem akarja majd tudni, miért érdekel ez téged?
– Ó, nem hinném, hogy ezen aggódnunk kellene – válaszolta McGovern vigasztaló hangon, ami egyáltalán nem tetszett Ralphnak. – Azt fogom mondani, hogy a rendőrség lepecsételte a házat, mire működésbe lépett a régi Harris utcai pletykamalom. Larry tudja, hogy én meg May iskolatársak voltunk, és hogy rendszeresen látogattam az utóbbi néhány évben. Larryvel nem bolondultunk éppen egymásért, de tűrhetően megvoltunk. El fogja mondani nekem, amit tudni akarok, ha másért nem, hát azért, mert mindketten cardville-iek vagyunk. Érted?
– Igen, de...
– Remélem is – mondta McGovern, és hirtelen úgy nézett ki, mint egy nagyon öreg és nagyon csúnya hüllő – egy gila gyík vagy egy baziliszkusz. Egyik ujjával Ralph felé bökött. – Nem vagyok hülye, és tudom, mennyire meg kell becsülni a bizalmat. Az arcod most azt mondja, hogy nem hiszed, és ezért én haragszom. Rettenetesen haragszom.
– Bocsáss meg – mondta Ralph. El volt hűlve McGovern kitörésétől.
McGovern még egy pillanatig bámulta túlméretezett műfogsorán felhúzódott bőnyés ajakkal, azután bólintott.
– Jó, rendben, bocsánatkérés elfogadva. Szart se alszol mostanában, ezt betudom az egyenletbe, én meg a magam részéről nem tudom kiverni a fejemből Bob Polhurstöt. – Elsóhajtotta egyik legsúlyosabb szegény-öreg-Bill sóhaját. – Ide hallgass, ha jobb szeretnéd, hogy ne hívjam föl May öccsét...
– Nem, nem – mondta Ralph, arra gondolva, hogy legszívesebben visszaállítaná az órát tíz perccel, és törölné az egész beszélgetést. Ekkor egy teljesen komplett, kulcsra kész gondolat pattant be az agyába. Kétségen felül tudta, hogy Bill McGovern méltányolni fogja. – Bocsáss meg, amiért kétségbe vontam a diszkréciódat.
McGovern elmosolyodott, először kényszeredetten, aztán teljes szívből.
– Most már tudom, mi tart ébren: az, hogy ilyen hülyeségeket forgatsz a fejedben. Üldögélj szép nyugodtan, Ralph, és gondolj kellemes dolgokat egy vízilóról, ahogy anyám mondta. Rögtön visszajövök. Meglehet, hogy még csak el se tudom csípni Larryt, a temetés szervezése meg a többi miatt. Át akarod nézni az újságot, amíg vársz?
– Persze. Kösz.
McGovern odaadta neki a lapot, amely még mindig össze volt sodorva, azután bement. Ralph ránézett a címlapra. A főcím szerint A VÁLASZTÁS- ÉS AZ ÉLETPÁRTIAK KÉSZEN VÁRJÁK AZ AKTIVISTA ÉRKEZÉSÉT. A cikket két új fényképpel tálalták. Az egyik féltucatnyi fiatal nőt ábrázolt, akik ilyesféle táblákat hurcolásztak, hogy A TESTÜNKKEL MI RENDELKEZÜNK meg ÚJ NAP VIRRADT DERRYRE!. A másikon tüntetők vonultak föl a Menedék előtt. Náluk nem voltak táblák, nem volt szükségük rájuk; csuklyás fekete köpenyük és kaszájuk mindent elmondott.
Ralph felsóhajtott, a mellette álló hintaszékbe ejtette az újságot, és nézte, ahogy a kedd délelőtt kitárul körülötte a Harris sugárúton. Eszébe jutott, hogy McGovern sokkal inkább telefonálhat John Leydeckernek, mint Larry Perrault-nak, és hogy ezek ketten talán éppen ebben a pillanatban egy kis tanár-diák konferenciát tartanak, az álmatlanságban szenvedő, dilinyós vén Ralph Robertsről.
Csak gondoltam, szeretnéd tudni, ki volt valójában az, aki felhívott benneteket, Johnny.
Kösz, tanár úr. Egyébként is elég biztosak voltunk benne, de azért jó, hogy maga is megerősítette. Szerintem ártalmatlan. Tulajdonképpen még kedvelem is.
Ralph nem töprengett tovább azon, hogy Bill kit hívhatott és kit nem. Könnyebb volt csak úgy ülni ott és egyáltalán semmire sem gondolni, még kellemes dolgokra sem a vízilóval kapcsolatban. Könnyebb volt figyelni a söröskocsit, amint bedübörög a Piros Alma parkolójába, megáll, hogy előreengedje az újságos kistehert, amely most készült távozni, miután leszórta a bulvárlapok, magazinok, papírkötésű könyvek heti adagját. Könnyebb volt elnézni az öreg Harriet Bennigant, akihez képest Mrs. Perrine naposcsibe volt, amint jajvörös kabátjában, járókeretére görnyedve abszolválja reggeli támolygását. Könnyebb volt azt a farmert, túlméretezett fehér pólót és a fejénél legalább négyszerte nagyobb férfikalapot viselő kislányt bámulni, amint ugrókötelezik a gazos üres telken, Frank péksége és Vicky Moon szoláriumszalonja (Specialitásunk a borogatás) között. Könnyebb volt a föl-alá ugráló apró kislánykezeket figyelni. Könnyebb volt elhallgatni, hogyan kántálja mindegyre, megállás nélkül.
Egyenlőre, két kettőre...
Ralph valamelyik távoli tudatrésze elhűlve állapította meg, hogy majdnem elbólintott ott helyben, a veranda lépcsőjén ülve. Ugyanakkor a fényburkok is visszaosontak a világba, és megtöltötték mesés színekkel és mozgásokkal. Csodálatos volt, csak...
...csak éppen nem stimmelt benne valami. Valami. De mi?
A kislány, aki ott ugrókötelezett az üres telken. Ő nem stimmelt. Farmernadrágos lába úgy pattogott le-föl, akár a varrógép orsója. Árnyéka ott szökdelt mellette a dudvával és napraforgóval telenőtt vénséges köz foghíjas kövezetén. Suhogott a kötél, föl-le... körbe-körbe... föl-le, körbe-körbe...
De nem túlméretezett póló volt rajta, ebben tévedett Ralph, hanem köpeny. Fehér köpeny, amilyet a színészek szoktak viselni orvosokról szóló ősrégi tévésorozatokban.
Egyenlőre, két kettőre,
Három hatra, hat kilencre...
Felhő ereszkedett a nap elé, víz alatti gyászos zöld fény borult a világra. Ralph bőre először bizseregni kezdett, azután libabőrös lett. A szökdelő árnyék eltűnt, a kislány átnézett Ralphra, és ő látta, hogy egyáltalán nem kislány. A kreatúra, aki őt nézte, férfi volt, úgy százhúsz centi magas. Ralph azért hitte először gyereknek, mert a kalaptól elárnyékolt arc rendkívül sima, tökéletesen ránctalan volt. Mégis, ennek ellenére, félreérthetetlen érzést sugárzott Ralph felé – olyan gonoszságot, annyi rosszindulatot, ami túl van az ép ésszel felfogható határon.
Hát tessék, gondolta Ralph zsibbadtan, bámulva a szökdécselő teremtményt. Pontosan ez az. Akármi legyen is az ott, az eszelős. Totál buggyant.
A teremtmény olvashatott Ralph gondolataiban, mert ebben a pillanatban vigyorra húzta a száját, amely egyszerre volt szégyenlős és undok, mintha ők ketten valami visszataszító titkon osztoznának. És Ralph bizonyosan, sőt tisztán, egyértelműen tudta, hogy vigyor közben is kántál tovább, anélkül hogy az ajka a legcsekélyebb mértékben is megmozdulna.
[Üss ki tízre! Tizenegyre! Gyere, Palkó! Gyertyatartó, vas-koppantó!]
Nem a két kis kopasz doktor közül való volt, akiket Ralph kijönni látott Mrs. Lochertől. Köze lehetett hozzájuk, de nem volt azonos velük. Ő az...
A teremtmény eldobta az ugrókötelet. A kötél először sárgára, azután vörösre változott, és szikrákat hányva repült a levegőben. Az apró alak – Doki 3. – rámeredt Ralphra, vigyorgott, Ralph pedig hirtelen valami másra is rádöbbent, valamire, ami rémülettel töltötte el. Végre fölismerte a kalapot, amit a teremtmény viselt.
Bill McGovern elveszett panamakalapja volt.

4

A teremtmény megint mintha a gondolataiban olvasott volna. Lekapta fejfedőjét, föltárva kopasz, kerek koponyáját, és úgy lobogtatta McGovern panamakalapját, akár egy cowboy a szökellő vádló hátán. Továbbra is förtelmesen vigyorgott, ahogy hadonászott a kalappal.
Hirtelen rámutatott Ralphra, mintha megjelölné. Azután ismét a feje búbjára csapta a kalapot, és beszökkent a dudvától fojtogatott szűk résbe a pékség és a testkultúraszalon között. A nap megszabadult a felhőtől, amely eltakarta, halványodni kezdtek a vibráló fényburkok. Egy-két pillanatra rá, hogy a teremtmény eltűnt, Ralph újra a Harris sugárutat látta maga előtt, az unalmas vén Harris sugárutat, amely ugyanolyan, mint szokott.
Reszketeg sóhajtás szakadt föl Ralphból, amint a vigyorgó kis arcon ülő tébolyra gondolt. Eszébe jutott, hogyan mutatott rá,
(Gyere, Palkó!)
mintha
(Gyertyatartó! Vaskoppantó!)
megjelölné.
– Mondd, hogy elaludtam – suttogta érdesen. – Mondd, hogy elaludtam, és álmodtam csak a kis disznót.
Kinyílt mögötte az ajtó.
– Nahát, magadban beszélsz – mondta McGovern. – Biztos pénzed van a bankban, Ralphie.
– Ja, épp elég a temetésemre – válaszolta Ralph. Olyannak hallotta a saját hangját, mint egy olyan emberét, akit épp most ért szörnyű megrázkódtatás, és még mindig a félelem utórezgéseivel igyekszik megbirkózni; félig-meddig azt várta, hogy Bill aggodalmas (vagy talán csak gyanakvó) arccal előreugrik, hogy megkérdezze, mi baj.
McGovern semmi ilyesmit nem tett. Belerogyott a hintaszékbe, búsongó keresztbe fonta karjait keskeny mellén, és kinézett a Harris sugárútra, a színpadra, amelyen neki és Ralphnak, Loisnak és Dorrance Marstellarnak meg annyi más vénségnek – ahogy McGovern mondta volt, aranyéveseknek – kellett eljátszaniuk gyakran unalmas és néha fájdalmas utolsó felvonásaikat.
És ha szóba hoznám neki a kalapját?, gondolta Ralph. És ha azzal nyitnám meg a társalgást, hogy Bill, tudom, mi történt a panamakalapoddal. Azoknak a fickóknak valami ronda rokona vitte el, akiket múlt éjjel láttam. Akkor szokta hordani, amikor ugrókötelezik a pékség és a szolárium között.
Ha Billnek lennének még kételyei elmeállapotával kapcsolatban, akkor ez a kis rövidhír fixen elsöpörné őket. Ja.
Ralph befogta a száját.
– Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott – mondta McGovern. – Larry azt állította, éppen akkor kaptam el, amikor kilépett a temetkezési vállalkozótól, de mielőtt föltehettem volna a kérdéseimet és letehettem volna a kagylót, elmesélte May fél életét és a magáét is csaknem teljes egészében. Egyfolytában beszélt negyvenöt percen át.
Abban a meggyőződésben, hogy ez nyilvánvaló túlzás, McGovern legföljebb öt percig beszélhetett, Ralph az órájára pillantott és döbbenten látta, háromnegyed tizenkettő van. Végignézett az utcán és megállapította, hogy Mrs. Bennigan eltűnt. A söröskocsi is. Elaludt volna? Úgy kellett, hogy legyen... de megesküdött volna az életére, hogy tudatos érzékelése pillanatra sem aludt ki.
Eredj már, ne légy ostoba! Aludtál, amikor a kis kopasz fickót láttad. Álmodtad a kis kopasz fickót.
Így tökéletesen logikus. Még az is logikus, hogy Bill panamakalapját viselte. Ugyanazt a kalapot, amely a Carolynnal kapcsolatos lidércnyomásban is felbukkant. Ott Rosalie fogta a mancsai között.
Csakhogy most nem álmodott. Ez biztos.
Illetve... majdnem biztos.
– Nem is érdekel, mit mondott May testvére? – kérdezte kicsit sértődötten McGovern.
– Bocsáss meg – mentegetőzött Ralph. – Úgy veszem észre, elbambultam.
– Meg van bocsátva, fiam... feltéve, ha mostantól feszülten figyelsz. Az üggyel megbízott nyomozó, ez a Funderburke...
– Én úgy tudom, Utterback. Steve Utterback.
McGovern könnyedén legyintett, ez volt a leggyakoribb válasza, ha kiigazították.
– Akkor az. Mindenesetre fölhívta Larryt és közölte vele, hogy a boncolás szerint a halált természetes ok idézte elő. Őket, a telefonodat figyelembe véve az izgatta leginkább, hogy May nem kapott-e szívrohamot – szó szerint nem rémült-e halálra – a betörőktől. A belülről bezárt ajtók és a meglévő értéktárgyak persze ez ellen szóltak, de annyira komolyan vették a hívásodat, hogy ellenőrizték ezt a lehetőséget.
Félig-meddig szemrehányó hangja – mintha Ralph telelocsolt volna enyvvel egy általában gördülékenyen működő masinát – felbosszantotta Ralphot.
– Magától értetődik, hogy komolyan vették! Láttam, amint két alak kijön a házból, és jelentettem a hatóságoknak. Amikor behatoltak, az asszonyt holtan találták. Hogyne vették volna komolyan?!
– Miért nem mondtad a neved, amikor telefonáltál?
– Mit tudom én. Számít? És az isten szerelmére, mitől olyan biztosak benne, hogy valaki nem hozta rá Mrs. Locherre a szívbajt?
– Nem tudom, hogy százszázalékos-e a bizonyság – vágta rá McGovern, maga is egy kicsit zsémbesen –, de úgy látszik, közel járhatnak hozzá, ha egyszer kiadták May holttestét az öccsének, hogy eltemethesse. Nyilván volt valami vérvizsgálatféle. Én csak annyit tudok, hogy ez a Funderburke...
– Utterback...
– ...mondta Larrynek, hogy May valószínűleg álmában halt meg.
McGovern keresztbe vetette a lábát, eligazgatta kék zubbonya redőit, azután keményen, szúrósan nézett Ralphra.
– Most adok neked egy tanácsot, így hát figyelj. Menj orvoshoz. Most. Ma. Ne halogasd, ne lacafacázz, eredj egyenesen Litchfield doktorhoz. Ez egyre súlyosabb.
Azok, akiket láttam kijönni Mrs. Lochertől, nem láttak meg, de ez igen, gondolta Ralph. Látott engem, és rám mutatott. Mit tudom én, lehet, hogy egyenesen engem keresett.
Na, ez aztán tényleg paranoid gondolat.
– Ralph! Hallottad, mit mondtam?
– Igen. Értsem úgy, nem hiszed, hogy valakit is láttam volna kijönni Mrs. Locher házából?
– Jól érted. Láttam, milyen volt az arcod, mikor mondtam, hogy negyvenöt percet voltam távol, és azt is láttam, amikor ránéztél az órádra. Nem hitted, hogy ennyi idő telt el, igaz? És azért nem hittél, mert elbólintottál, anélkül hogy észrevetted volna. Egy kis nappali szundikálás. Valószínűleg ugyanaz történt veled azon az éjjelen is, Ralph. Csak álmodtad azt a két fickót, és az álom olyan reális volt, hogy ébredés után fölhívtad a rendőrséget. Szerinted nem logikus így?
Egyenlőre, kétkettőre, gondolta Ralph. Három hatra, hat kilencre.
– És mi van a távcsővel? – kérdezte. – Még mindig ott van a nappali asztalán a székem mellett. Ez nem bizonyítja, hogy ébren voltam?
– Nem tudom, hogyan. Talán álmodban járkáltál. Erre nem gondoltál? Azt mondod, láttad a behatolókat, de nem tudtad leírni őket.
– Azok a narancsszín nátriumgőzlámpák...
– Minden ajtó belülről volt bezárva...
– Az mindegy, én...
– És ezek a fényburkok, amiket emlegettél. Az álmatlanság hatása, ez úgyszólván kétségtelen. De lehet komolyabb is.
Ralph fölállt, lement a veranda lépcsőjén, és megállt McGovernnek háttal a feljáró végében. A halántéka lüktetett, a szíve erősen vert. Túlságosan erősen.
Nem csak rám mutatott. Először volt igazam, a kis kurafi megjelölt. És nem volt álom. Ahogy azok se, akiket láttam kijönni Mrs. Lochertől. Ebben biztos vagyok.
Naná, Ralph, hogy az vagy!, válaszolta egy hang. Az őrültek mindig biztosak azokban az őrültségekben, amelyeket látnak és hallanak. Ettől őrültek, nem a látomásoktól. Ha tényleg láttad, amit láttál, hová lett Mrs. Bennigan? És a söröskocsi? Hogy veszítetted el azt a negyvenöt percet, amikor McGovern Larry Perrault-val beszélt telefonon?
– Ezek nagyon súlyos tünetek – mondta a háta mögött McGovern, és Ralph valami szörnyűséget vélt hallani a hangjában. Elégedettséget? Lehet elégedettség?
– Olló volt az egyiknél – válaszolta, anélkül hogy megfordult volna. – Láttam.
– Eredj már, Ralph! Gondolkozz! Használd az agyadat, gondolkozz! Vasárnap délután, alig huszonnégy órával a megbeszélt akupunktúrás kezelésed előtt, egy hibbant majdnem leszúrt egy késsel. Hát csoda, hogy az agyad aznap éjjel egy éles szerszámot dolgoz bele a lidércnyomásba? Annyi az egész, hogy Hong tűi és Pickering vadászkése átváltoztak ollóvá. Hát nem látod, hogy ez az elmélet mindent megmagyaráz, miközben a te állításaid semmit?
– És álmomban szedtem elő a távcsövet? Így gondolod?
– Lehetséges. Sőt valószínű.
– Ugyanez a helyzet a gázspray-vel, ami a jakom zsebében volt, igaz? Az öreg Dórnak semmi köze hozzá.
– Nem érdekel se a flakon, se az öreg Dor! – kiáltotta McGovern. – Engem te érdekelsz! Április vagy május óta álmatlanságban szenvedsz, depressziós és zavart vagy Carolyn halála óta...
– Nem vagyok depressziós! – ordította Ralph. Az utca másik oldalán a postás megállt és feléjük nézett, mielőtt folytatta volna útját lefelé, a park irányába.
– Legyen, ahogy akarod – válaszolta McGovern. – Akkor nem vagy depressziós. Nem is aludtál, fényburkokat látsz, embereket, akik bezárt házakból jönnek ki az éjszaka közepén... – és ekkor félrevezető hanyagsággal odavetette azt, amitől Ralph egész idő alatt rettegett: – Vigyáznod kell magadra, öregfiú. Kezdesz kínosan úgy beszélni, mint Ed Deepneau.
Ralph megpenderült. A vér forrón lüktetett a fejében.
– Miért vagy ilyen? Miért bánsz így velem?
– Sehogy se bánok veled, Ralph. Segíteni próbálok neked. A barátod vagyok.
– Nem úgy hangzik.
– Nos hát, az igazság néha fáj egy kicsit – mondta McGovern nyugodtan. – Legalább fontolóra kéne venned, hogy az agyad és a tested közölni próbál veled valamit. Hadd tegyek föl egy kérdést – ez volt az egyetlen nyugtalanító álmod mostanában?
Ralphnak futólag eszébe jutott Carol, nyakig eltemetve a homokban, amint a fehér ember csapájáról sikoltozik. A bogarakra gondolt, amelyek a felesége fejéből patakzottak.
– Egyáltalán nem voltak mostanában rossz álmaim – szólt élesen. – Feltételezem, hogy nem hiszed el, mivel nem illik bele a kis forgatókönyvbe, amit kiagyaltál.
– Ralph...
– Hadd kérdezzek én tőled valamit. Tényleg azt hiszed, hogy puszta véletlen, ha ugyanakkor láttam azt a két embert, amikor May Locher meghalt?
– Lehet, hogy nem. Talán testi-lelki zaklatottságod kedvező feltételeket teremtett egy rövid, de tökéletesen valószerű pszichikai esemény számára.
Ralph szólni se tudott.
– Szerintem ilyen dolgok időről időre megtörténnek – tápászkodott föl McGovern. – Nyilván furán hangzik egy magamfajta racionális vén szivar szájából, de akkor is ez a véleményem. Nem mondhatom biztosra, hogy ez történt, de ez történhetett. Amiben nincsenek kétségeim, az az, hogy a két emberke, akiket látni véltél, igazából nem létezik.
Ralph ott állt és fölnézett McGovernre. Két kezét mélyen belesüllyesztette a zsebébe, és olyan erősen ökölbe szorította, hogy úgy érezte, kőkemények. Izmai lüktettek.
McGovern lejött a lépcsőn, és gyengéden megfogta a felkarját a könyöke fölött.
– Én csak azt gondolom...
Ralph olyan hevesen rántotta el magát, hogy McGovern felmorrant meglepetésében, és egy kicsit meg is ingott.
– Tudom, mit gondolsz!
– Nem hallottad, hogy...
– Ó, mindent hallottam én. Többet is az elégnél. Elhiheted. És most bocsáss meg, de azt hiszem, megint elmegyek sétálni. Ki kell szellőztetnem a fejemet. – A sűrű vér forrón lüktetett az arcában és a homlokában. Próbálta sebességbe állítani az agyát, hogy maga mögött hagyhassa ezt az értelmetlen, tehetetlen haragot, de nem bírta. Nagyon is úgy érezte magát, mint amikor felébredt a Carolynról szóló álomból; gondolatai harsogtak a félelemtől és a zűrzavartól, és ahogy megmozdult a lába, úgy rémlett, nem megy, hanem zuhan, mint mikor tegnap hajnalban kiesett az ágyából. Mégis továbbment. Néha ez minden, amit megtehet az ember.
– Ralph, orvoshoz kell menned! – szólt utána McGovern, és Ralph nem mondhatta többé magának, hogy nem hallja azt a hátborzongató zsémbes örömet a hangjában. Persze elég őszintén csengett az aggodalom, amivel elleplezte, de csak olyan, mint édes cukormáz a keserű tortán.
– Semmi patikus, semmi hipnotizőr, semmi akupunktőr! Neked a háziorvosodra van szükséged!
Igen, arra a pofára, aki a feleségemet odatemette a dagály útjába!, sikoltotta gondolatban. Arra a pofára, aki nyakig beledugta a homokba, azután azzal biztatta, ne féljen, nem fullad meg, amíg ő adagolja neki a Valiumot és a Tylenolt!
De hangosan csak annyit mondott: – Sétára van szükségem! Erre van szükségem, és ez minden, amire szükségem van. – Erei most már úgy lüktetettek a halántékán, mint a pöröly rövid, kemény csapásai, és az villant föl az agyában, hogy így kezdődhet a szélütés: ha nem szedi össze magát nagyon gyorsan, akkor abba a csapdába eshet, amit az apja úgy hívott, hogy „pukkancs-gutaütés”.
Hallotta, amint a háta mögött McGovern lejön a lépcsőn. Hozzám ne érj, Bill, gondolta Ralph. Még a kezedet se tedd a vállamra, mert valószínűleg hátrapenderülök és leütlek, ha megteszed.
– Segíteni akarok neked, hát nem érted? – ordította McGovern. A postás az utca másik oldalán ismét megállt, és rájuk nézett, a Piros Alma elől Karl, a délelőttös hapsi, meg Sue, a délutános lány, leplezetlenül bámulták őket. Karinak egy hamburgeres csomag volt a kezében. Tényleg meglepő dolgokat láthat az ember mostanában... bár messze nem olyan meglepőket, mint amiket ő látott ma reggel.
Azokat csak te láttad, Ralph, suttogta egy áruló hang mélyen bent a fejében.
– Sétára – motyogta kétségbeesetten. – Csak egy istenverte kis sétára. – A mozi megindult az agyában. Csúnya film volt, olyasfajta, amelyet ritkán nézett meg, noha minden másra elment a Mozicentrumba. És ehhez az agyi rémfilmhez a „Búzavirág-koszorú” volt a kísérőzene!
– Mondok neked valamit, Ralph! A mi korunkban az elmebetegség általános! A mi korunkban ez a leghétköznapibb dolog, így hát ERIGGY AZ ORVOSHOZ!
Mrs. Bennigan most ott állt a háza verandáján, járókerete elhagyottan búslakodott a lépcső tövében. Még mindig jaj veres átmeneti kabátját viselte, és mintha tátott szájjal bámulta volna őket onnan felülről.
– Hallasz, Ralph? Remélem, hallasz! Nagyon remélem, hogy hallasz!
Ralph szaporábbra fogta a lépést, a vállát meggörnyesztette, mintha hideg szélben törtetne előre. És ha tovább rikoltozik, egyre hangosabban és hangosabban? És ha utánam iramodik az utcán?
Ha megteszi, akkor az emberek azt fogják gondolni, hogy ő bolondult meg, mondta magában, de ennek a gondolatnak nem volt annyi hatalma, hogy megvigasztalja. Agyában továbbjátszottak a gyerekdalt a zongorán – nem, igazából nem lejátszották, klimpírozták csak óvodai stílusban:

Búzavirág-koszorú
Ma senki se szomorú
Találd el a nevemet
Elfoglalom helyedet

És most megjelentek Ralph előtt a Harris sugárúton élő öregemberek, azok, akik kábeltévés hirdetésekből választottak maguknak biztosítót, az epekövesek és a bőrrákosok, azok, akiknek emlékezete úgy zsugorodott, ahogy a prosztatájuk nőtt, azok, akiket a társadalombiztosítás tartott el, és rózsaszín szemüveg helyett vastagodó szürkehályogon át kémlelték a világot. Ők azok, akik elolvasnak minden Tisztelt Hölgyem/Uram! címzéssel érkező levelet, és végigböngészik az ABC-k leporellóit, hogy hol van leárazás konzervből és mélyhűtött készételből. Látta őket groteszk rövidnadrágban, bokorugró pörgős szoknyában, pólójukon Beavisszel, Buttheaddel és Cukorfalattal. Röviden, látta őket, mint a világ legvénebb óvodásait. Egy kettős széksort kerülgettek, miközben egy fehér köpenyes kis kopasz ember a „Búzavirág-koszorú”-t zongorázta. Egy másik kopasz egyenként csórta el a székeket, és amikor a zene abbamaradt és mindenki leült, egy személy – ez alkalommal May Locher, legközelebb valószínűleg McGovern öreg felettese – állva maradt. Ennek a személynek természetesen el kellett hagynia a szobát. És Ralph hallotta, hogy McGovern nevet. Nevet, mert ő megint talált egy széket. Lehet, hogy May Locher halott, Bob Polhurst haldoklik, Ralph Roberts kezd begolyózni, de neki semmi baja, William D. McGovern úr még jól van, még divatfi, még függőleges helyzetben van, még táplálkozik, még talál széket, amikor elhallgat a zene.
Ralph még sebesebben lépkedett, a válla még jobban megroskadt, várva a tanácsok és pirongatások újabb áradatát. Nem tartotta valószínűnek, hogy McGovern csakugyan követné az utcán, de azért nem zárhatta ki teljesen ezt az eshetőséget. Ha McGovern elég dühös, kitelik tőle, hogy veszekszik, hogy azt mondja Ralphnak, ne hülyéskedjen, menjen orvoshoz, hogy emlékezteti, a zongora akármikor elhallgathat, bármelyik pillanatban, és ha nem talál magának széket, akkor örökre lőttek a szerencséjének.
De nem hallott több kiabálást. Volt eszében, hogy hátranéz, hol van McGovern, de aztán meggondolta magát. Ha észreveszi, hogy Ralph visszanéz, megint rázendíthet. Jobb, ha továbbmegy. Így hát megnyújtotta a lépteit, és oda se gondolva elindult ismét a repülőtér irányába, ment lehorgasztott fejjel, igyekezett nem hallani az örökös zongoraszót, igyekezett nem látni a székeket kerülgető öreg dedósokat, igyekezett nem látni a rémült szemeket az önáltató mosolyok felett.
Az jutott az eszébe, míg ment, hogy csalódott a reményeiben. Végül mégiscsak belökték az alagútba, és mindenütt sötét van körülötte.

II. RÉSZ
A titkos város

Az öregeknek kutató útra kell menni.

T. S. ELIOT: NÉGY KVARTETT
(Vas István fordítása)

11. FEJEZET

1

Nem a Vén Madárijesztők Derryje volt az egyetlen titkos város, amely csöndesen rejtőzött abban a helységben, ahol Ralph Roberts otthon érezte magát. Amikor kisfiú volt Mary Meadben, amerre manapság a régi gyarmati stílusban épült lakótelepek vannak, fölfedezte, hogy a felnőttek Derryjén kívül létezik egy másik is, amely szigorúan a gyerekeké. Ehhez tartoztak az elhagyatott a csavargótanyák a Neibolt utcai vasútállomás közelében, ahol néha sűrű gulyásmaradékot lehetett találni a paradicsomleveses konzervdobozokban, meg üvegeket, amikben akadt egy-két korty sör; ide számított az Aladdin mozi mögötti sikátor, ahol Bull Durham cigarettát szívtak, és el-elpukkantottak egy Fekete macska petárdát; a folyóra hajló hatalmas, vén szilfa, ahol fiúk-lányok légiói tanultak fejest ugrani; és a száz (bár megvolt az kétszáz is) kígyózó ösvénye a Pusztának, az elvadult völgynek, amely úgy hasította ketté a városközpontot, akár egy rosszul begyógyult seb.
Mindezek a titkos utcák és országutak a felnőttek szemmagassága alatt rejtőztek, akik rendszerint nem vették őket észre... bár azért voltak kivételek. Ezek egyike egy Aloysius Nell nevű zsaru volt – a derryi gyereknemzedékek számára Mr. Nell –, és csak most, amint fölfelé ballagott a piknikező irányába, oda, ahol a Harris sugárút átváltozik Harris leágazássá, most jutott Ralph eszébe, hogy Chris Nell valószínűleg az öreg Mr. Nell fia... illetve nem is, mert az a rendőr, akit először John Leydeckerrel látott, nem volt elég öreg ahhoz, hogy Mr. Nell fia legyen. Sokkal inkább az unokája lehetett.
Ralph akkortájt szerzett tudomást egy második titkos városról – az öregemberekéről –, amikor nyugdíjba ment, de Carolyn haláláig nem tudatosodott benne teljes mértékben, hogy ő is ennek a városnak a polgára. Az ekkor fölfedezett titkos földrajzi tér kísértetiesen hasonlított ahhoz, amelyet gyermekként ismert; hely, amelyről nem vettek tudomást a körülöttük rohangászók-tülekedők, akik a futva dolgozók, futva játszók világába tartoztak. A Vén Madárijesztők Derry-je átnyúlt a harmadik titkos városba: a Kárhozottakéba, egy borzalmas helyre, amelyet jobbára boriszákok, csavargók és olyan elmeháborodottak népesítettek be, akiket nem lehetett lakat alá tenni.
Ralph a piknikezőhelyen tudta meg Lafayette Chapintől azt az alapelvet, amely a legfontosabbak közé tartozik az életben... feltéve, ha az ember mérvadó Vén Madárijesztő. Az alapelv az „igazi élettel” volt kapcsolatban. Még épp csak összeismerkedtek, amikor fölmerült a téma. Ralph megkérdezte Faye-t, mit csinált, mielőtt elkezdett a piknikezőhelyre járni.
– Hát, az igazi életembe ács vótam meg bútorasztalos – válaszolta Chapin, széles vigyorban tárva föl maradék fogait –, de annak mán idestova tíz éve vége. – Úgy mondta, Ralph emlékezete szerint, mintha a nyugdíj valamiféle vámpírcsók lenne, amely a túlélőket áttaszítja a halhatatlanok világába. És ha egyszer lehántod a dolgok héját, olyan messze esik ez a valóságtól?

2

Most, hogy McGovernt (legalábbis remélhetőleg) biztos távolban tudta maga mögött, Ralph belépett a tölgy- és juharfák védőrostélya mögé, amelyek a leágazás felől takarták a piknikezőhelyet. Korábbi sétája óta nyolcan-kilencen verődtek össze, legtöbbjük uzsonnacsomagot vagy szendvicset hozott magával. Eberlyék és Zellék kártyáztak azzal az elzsírosodott paklival, amelyet egy közeli tölgyfa biztonságos odújában tároltak, Faye Mulhare dokival, egy nyugdíjas állatorvossal sakkozott, néhány kibic pedig ide-oda vándorolt a két csoport között.
A piknikezőnek a játék volt a rendeltetése – mint a legtöbb helynek a Vén Madárijesztők Derryjében –, de Ralph úgy vélte, a játékok csak a keretet jelentik. A népek valójában úgy jártak ide, mint egy támaszpontra, hogy bejelentkezzenek, hogy megerősítsék (ha csak önmaguknak is): még élnek valamilyen életet, valódit vagy másmilyent.
Ralph leült egy üres padra a ciklonkerítésnél, és ujjával szórakozottan követte a pad véseteit – neveket, kezdőbetűket, BAZMEG-ek tömegét –, miközben figyelte az átlag kétpercenként bekövetkező landolásokat: egy Cessnát, egy Pipert, egy Apache-t, egy Twin Bonanzát, a tizenegy-negyvenötös bostoni Air Expresst. Fél füllel belehallgatott a mögötte zajló beszélgetések hullámzásába. May Locher neve többször is elhangzott. Jó néhányan ismerték, és többnyire ugyanaz volt a véleményük, mint Mrs. Perrine-é: hogy Isten végre megmutatta kegyelmét, és megváltotta szenvedéseitől. Mindazonáltal Susan Day közelgő látogatásával foglalkoztak a legtöbbet. A Vén Madárijesztőknél szabály volt, hogy a politika nem téma; sokkal inkább kedvelték a jó kis bélrákot vagy a szélütést, de az abortuszkérdés itt is bebizonyította, hogy mindenekfölött alkalmas arra, hogy az emberek állást foglaljanak, dühöngjenek és pártoskodjanak.
– Ugyancsak rossz várost választott magának, bár kétlem, hogy tisztában lenne ezzel – mondta Mulhare doki, komoran összpontosítva a táblára, ahol Faye Chapin villámgyorsan letarolta királyának maradék védőit.– Errefelé egyedi módon történnek a dolgok. Emlékszel a tűzre a Fekete Bugyorban, Faye?
Faye morgott, és leütötte a doki utolsó futóját.
– Én ezeket a tetűket nem értem – mondta Lisa Zell, felkapva a Híradó címoldalát a piknikasztalról, és rábökött a fényképre, amelyen csuklyás alakok meneteltek a Menedék előtt. – Ezek abba a korba akarnának visszamenni, amikor a nők maguk csinálták maguknak a vetélést, vállfával?
– Pontosan ezt akarják – mondta Georgina Eberly. – Úgy képzelik, ha egy nőt halálra rémítenek, akkor megtartja a magzatát. Az meg se fordul a fejükben, hogy egy nő jobban félhet a gyerekszüléstől, mint a vállfás vetéléstől?
– Mi köze ennek a rémítéshez? – kérdezte gorombán az egyik kibic, egy Pedersen nevezetű, tepsiképű öregember. – A gyilkosság az gyilkosság, akár odaki van a baba, akár odabe, én eztet így látom. Még ha ollan kicsi, hogy mikroszkóppal kellessen megnézni, akkor is gyilkosság. Mer kölök lesz belőle, ha békin hagyják.
– Akkor te Adolf Eichmann vagy, ahányszor kivered a répádat – mondta Faye, és lépett a királynővel. – Sakk.
– Lafayette Chapin! – kiáltott rá Lisa Zell.
– A zsebhoki, az nem is hogy ugyanaz – válaszolta fenyegetően Pedersen.
– Nem? Talán nem a Bibliába van az a szivar, akit Isten megátkozott, mert kiverte a jó öreg bájdorongot? – kérdezte egy másik kibic.
– Valószínűleg Onánra gondolsz – szólalt meg egy hang Ralph mögött. Riadtan fordult hátra és látta, hogy az öreg Dor áll ott. Kezében papírkötésű könyvet tartott, amelynek egy nagy ötös volt a borítóján. Honnan a pokolból pottyant ez ide?, tűnődött Ralph. Megesküdött volna rá, hogy egy-két perce még senki sem állt mögötte.
– Onán, Smonán – horkant föl Pedersen. – A sperma, az nem ugyanaz, mint a baba...
– Nem? – kérdezte Faye. – Akkor mér nem árul a katolikus egyház kotonokat a jótékonysági bazárba? Ezt mondjad meg nekem.
– Ez csak tudatlanság – válaszolta Pedersen. – És ha nem látod, hogy...
– De Onán nem az önkielégítés miatt bűnhődött – jegyezte meg Dorrance magas, átható, vénemberes hangján. – Hanem azért, mert nem volt hajlandó teherbe ejteni a testvére özvegyét, hogy magva ne szakadjék a családnak. Azt hiszem, Allen Ginsberg írt erről egy verset...
– Kuss legyek, vén hülye! – ordított föl Pedersen, azután fenyegetően meredt Chapinre. – És ha nem érted, hogy milyen nagy a különbség aközött, hogy egy ember veri ki a pöcsét, vagy egy asszony ereszti le a klotyón a babát, akit az Isten tett a hasába, akkor ippeg olyan hülye vagy, mint ű.
– Ez a beszélgetés undorítói – mondta Lisa Zell, bár a hangja sokkal inkább volt elragadtatott, mint undorodó. Ralph hátranézett és látta, hogy a sodronykerítés egy része le van szakítva az oszlopról és ki van hajlítva. Valószínűleg a srácok csinálták, akik éjszaka jártak ide. Ez mindenesetre megoldott egy rejtélyt. Azért nem vette észre Dorrance-t, mert az öreg nem is volt a piknikezőhelyen, hanem a repülőtéren császkált.
Eszébe jutott, hogy most kéne elkapnia Dorrance-t, hátha kicsikarna belőle néhány választ... de hát attól csak valószínűleg még jobban összezavarodna. Az öreg Dor túlságosan hasonlított az Alice Csodaországban című könyvben szereplő fakutyára: sokkal inkább mosoly, mint anyag.
– Nagy a különbség, he? – kérdezte Faye Pedersentől.
– Egén! – Vörös foltok égtek Pedersen ráncos arcán.
Mulhare doki kínosan feszengett.
– Nézzétek, hagyjátok ezt abba, és fejezzük be a partit, jó, Faye?
Faye rá se hederített; még mindig Pedersenre összpontosított.
– Talán mégis el kéne gondolkodnod azokon a kis spermucikon, amik a tenyeredben halnak meg, amikor a vécén ülve azon filózol, de szép lenne, ha Marilyn Monroe kapná el a...
Pedersen kinyújtotta a kezét, és lesöpörte a tábláról a maradék bábukat. Mulhare doki hátrahőkölt, a szája remegett, a szeme rémült nagyra tágult rózsaszín keretes szemüvege mögött, amelynek szára két helyen is szigetelőszalaggal volt megragasztva.
– Ez az! – bömbölt Faye. – Ez ám az okos disputa, te balfasz!
Pedersen John L. Sullivant majmolva emelte fel az öklét.
– Kell valami? – kérdezte. – Mer megkaphatod!
Faye lassan talpra állt. Legalább egy fejjel magasabb és harminc kilóval volt nehezebb a tepsiképű Pedersennél.
Ralph alig tudta elhinni, amit látott. Ha a méreg ilyen messzire elszivárgóit, akkor mi lehet a város többi részében? Mulhare dokinak igaza van; Susan Daynek tényleg a leghalványabb segédfogalma sincs róla, milyen rossz ötlet éppen Derryben beszédet tartania. Bizonyos szempontból – igazság szerint rengeteg szempontból – Derry nem olyan, mint más helyek.
Megmozdult, mielőtt ráébredt volna, mit is akar csinálni, és megkönnyebbülten látta, hogy Stan Eberly ugyanezt teszi, összenéztek, ahogy közeledtek az egymással farkasszemet néző két emberhez, és Stan aprót biccentett. Ralph átnyalábolta Faye vállát, Stan alig egy pillanat múlva megmarkolta Pedersen felsőkarját.
– Nem kéne ilyesmit csinálnotok – mondta Stan egyenesen Pedersen szőrös fülébe. – A végén mindketten a kórházban köttök ki szívrohammal, márpedig neked nincs szükséged még egyre, Harley, mert amúgy is volt már kettő. Vagy három?
– Nem hagyom, hogy itt viccelőggyék azon, hogy az asszonyok elrekkentik a bébiket! – mordult föl Pedersen, és Ralph látta, hogy könnyek csurognak az arcán. – Az én feleségem belehalt, hogy a második jányunkat hordta! Vérmérgezés vitte el negyvenhatba! Úgyhogy nem akarok többet hallani babák gyilkolásárul!
– Jézusom! – szólalt meg egész más hangon Faye. – Ezt nem tudtam, Harley. Bocsáss meg...
– Á, baszd meg a bocsánatkérésedet! – bődült el Pedersen, és kitépte a karját Stan Eberly szorításából. Faye felé lódult, aki fölemelte az öklét, azután ismét leengedte, Pedersen pedig rá se nézve elviharzott mellette. Áttörtetett a fák között a leágazás felé, és eltűnt. Távozását félpercnyi döbbent csönd követte, amit csak egy érkező Piper Cub darázsdongása tört meg.

3

– Jézusom! – mondta végül Faye. – Látsz egy embert öt-tíz éven át nap mint nap, és kezded azt gondolni, hogy kívülről ismered. Krisztusom, Ralphie, én nem tudtam, hogy halt meg a felesége. Tiszta hülyének érzem magam.
– Ne szívd mellre – szólt oda Stan. – Biztos rajta van a havibaj.
– Pofa alapállás! – reccsent rá Georgina. – Egy délelőttre már épp elég mocskos beszédet hallottunk.
– Nagyon fogok örülni, ha ez a Day jön és elmegy, és a dolgok visszatérnek a normális kerékvágásba – mondta Fred Zell.
Mulhare doki négykézlábra ereszkedett, hogy összeszedje a sakkfigurákat.
– Akarod, hogy befejezzük, Faye? – kérdezte. – Emlékszem, hol álltak a bábuk.
– Nem – válaszolta Faye. A hangja, amely kemény maradt, míg Pedersennel csatázott, most remegett. – Nekem elegem vót egy időre. Tán Ralph hajlandó egy partira.
– Inkább lelépek – felelte Ralph. Körülnézett Dorrance után, és végül megtalálta. Visszavonult a kerítés lyukán át. Ott állt a térdig érő fűben a szolgálati út mellett, és könyvét gyürkélve figyelte a Piper Cub taxit, amint a General Aviation terminálja felé gurul. Ralphnak eszébe jutott, hogyan száguldott Ed azon a szolgálati úton öreg, barna Datsunjaval, és hogy káromkodott
(Mozogj már! Mozogj, te szarevő!)
a kapu lassúsága miatt. Egy év óta először tűnődött el azon, mit keresett akkor odabent Ed.
– ...mint régebben.
– He? – Erőlködnie kellett, hogy odafigyeljen Faye-re.
– Azt mondtam, hogy biztos megin alszol, mert sokkal jobban nézel ki, mint régebben. Bár asszem, most a hallásoddal lehet valami baj.
– Én is így vélem – válaszolta Ralph, és megpróbált mosolyogni. – Megyek, bekapok valami kis ebédet. Nem jössz, Faye? Én fizetem.
– Dehogy, mán ettem szendvicset – felelte Faye. – Most úgy ül a bélésembe, mint az ólom, hogy őszinte legyek. A fenébe, Ralph, láttad, hogy a vén fing sírt?
– Igen, de én a helyedben nem csinálnék belőle ügyet – mondta Ralph. Megindult az elágazás felé, Faye mellette bandukolt. Széles válla megroskadt, a fejét lehorgasztotta, és így sokkal inkább emlékeztetett egy emberruhába bújtatott idomított medvére. – Az emberek a mi korunkban minden szóra elsírhatják magukat. Te is tudod.
– Asszem. – Hálásan mosolygott Ralphra. – De azér köszönöm, hogy megállítottál, mielőtt nagyobb marhaságot csináltam vóna. Tudod, milyen vagyok néha.
Bár akkor is lett volna ott valaki, amikor Bill és én összekaptunk, gondolta Ralph, de hangosan annyit mondott:
– Semmiség. Tulajdonképpen nekem kellene köszönetet mondanom. Ez nagyban emeli az esélyeimet, ha megpályázok valami jól fizetett állást az ENSZ-nél.
Faye fölnevetett, megvidámodott, Ralph vállára csapott.
– Ja, főtitkárnak menjél! Egyes Számú Békeangyal! Nem hülyéskedek, neked ez is menne!
– Semmi kétség. Ég áldjon, Faye.
Már éppen elfordult volna, amikor Faye megérintette a karját.
– Ugyi, még mindig részt akarsz venni a jövő heti versenyen? A Hármas Leszállópálya Klasszisai között?
Beletelt egy percbe, amíg Ralph rájött, miről van szó, noha a nyugdíjas ácsnak ez volt a kedvenc témája, amióta színesedni kezdtek a levelek. Faye azóta szervezte az általa Hármas Leszállópálya Klasszisainak nevezett sakkbajnokságot, amióta „igazi élete” 1984-ben véget ért. A díj egy túlméretezett, krómozott dísztárcsa volt, amelyre cifra koronát és jogart gravíroztak. Faye, lévén a Vén Madárijesztők között (legalábbis a város nyugati részében) a legjobb játékos, a kilencből hat alkalommal simán megnyerte a díjat, és Ralph gyanította, hogy a másik három alkalommal is szándékosan kapott ki, nehogy a verseny többi résztvevője elveszítse az érdeklődését. Ralph ezen az őszön nem sokat törődött a sakkal; más dolgok jártak az eszében.
– Hát persze – válaszolta. – Benevezek.
– Az jó – vigyorodott el Faye. – Múlt hét végén kellett vón megtartani – Így is terveztük –, de azt reméltem, ha elhalasztom, Jimmy V. még beszállhat. De hát még mindig kórházba van, és ha soká halogatom, akkor túl hideg lesz ahhoz, hogy a szabad ég alatt játszhassuk, és végül odaszorulnánk Duffy Sprague borbély műhely ének a hátuljába, ahogy kilenc vénbe.
– Mi baja Jimmy V.-nek?
– Visszajött a rákja – válaszolta Faye, azután halkabban hozzátette: – De asszem, mostan fikarcnyi esélye sincs a győzelemre.
Ralphba meglepő erővel hasított bele a szomorúság fájdalma a hír hallatán. Ő meg Jimmy Vandermeer még az „igazi életükből” ismerték egymást. Akkortájt mindketten az országutakat járták, Jimmy édességben és képeslapban utazott, Ralph nyomdai felszerelést és papírtermékeket ámít, és elég jó viszonyba kerültek egymással, hogy együtt tegyenek meg számos New England-i utazást, megosztva a vezetés fáradalmait és olyan fényűző lakosztályokat, amelyeket önmagában egyikük sem engedhetett volna meg magának.
Ugyancsak osztoztak az utazók magányos, jelentéktelen titkaiban. Jimmy mesélt Ralphnak arról a kurváról, aki 1958-ban ellopta a levéltárcáját, és hogy hogyan kellett hazudnia a feleségének, hogy egy stopos rabolta ki. Ralph elmesélte, hogyan jött rá negyvenhárom éves fővel, hogy a terpen-hidrát rabja lett, és mesélt arról a fájdalmas, de végső soron sikeres küzdelemről, amelynek árán leszokott róla. Carolynnak ugyanúgy nem vallotta be a köhögés elleni szirup iránti bizarr szenvedélyét, mint ahogy Jimmy V. se tálalt ki a feleségének arról a csajról.
Sok utat tettek meg; sok kereket cseréltek; sok viccet hallottak az utazó ügynökről és a gazda szép lányáról; sok kései beszélgetésük ért véget kora hajnalban. Néha Istent emlegették, néha az adóhivatalt. Akárhogy is, Jimmy Vandermeer fenemód rendes fickó volt. Azután Ralph megkapta azt az irodai munkát a nyomdában, és nem találkozott többé Jimmyvel. Csak mostanában kezdte vele ismét fölvenni a kapcsolatot itt és még néhány más sötét tájékon, amelyek a Vén Madárijesztők Derryjéhez tartoztak: a könyvtárban, a biliárdteremben, Duffy Sprague borbélyüzletének hátsó szobájában és még négy-öt más helyen. Amikor Jimmy röviddel Carolyn halála után elmesélte, hogy megtépázva bár, de sikerült megnyernie a tüdőrák ellen a csörtét, Ralphnak eszébe jutott, hogy Jimmy, miközben a baseballról vagy a horgászatról beszélt, egyik parázsló Camel csikket a másik után pöccintette ki az elefántfülablakon.
Szerencsém volt, mondta. Nekem és Duke-nak szerencsénk volt. Hát úgy látszik, egyiküknek se tartott ki a szerencséje. Bár végül senkié se tart ki.
– Hát, öregem – sóhajtott Ralph –, szomorú vagyok, hogy ezt kell hallanom.
– Mán majdnem három hete odabe van a kórházba – folytatta Faye. – Mán átesett azokon a sugározásokon, és megkapta azokat a méreginekciókat, amiktül elvárják, hogy megöljék a rákot, oszt közbe téged ölnek meg félig. Csudálom, hogy nem tudod, Ralph.
Téged talán meglep, engem azonban nem. Az álmatlanság elnyeli a dolgokat, tudod. Egyik nap az utolsó levesporos zacskót nem találod, a másik napon az időérzékedet; azután öreg barátaidat.
– Kurva rák! – csóválta a fejét Faye. – Hát nem szívbaj, hogy így képes kivárni?
Ralph, aki most Carolynra gondolt, bólintott.
– Nem tudod, melyik kórteremben van Jimmy? Lehet, hogy meglátogatom.
– Véletlenségből tudom. 315. Megjegyzed?
Ralph elvigyorodott. – Egy darabig mindenesetre.
– Eriggy csak, látogassad meg, ha tudod. Eléggé lenyugtatták, de azér tudja, ki megy be, és lefogadom, örülne neked. Ti ketten egy csomó szép időt tőtöttetek együtt, ő maga mondotta valamikor nekem.
– Hát, tudod, hogy van ez – mondta Ralph. – Két szivar az úton, ez minden. – Hirtelen legszívesebben elsírta volna magát.
– Szar dolog, mi? – kérdezte halkan Faye.
– Igen.
– Hát akkor látogassad meg. Ő boldog lesz, te meg jobban érzed magad. Állítólag így szokott lenni. És ne ám hogy elfeledkezz a sakkversenyrül! – Faye befejezte mondandóját, kihúzta magát, és hősiesen igyekezett, hogy hangja és külseje vidámnak hassék. – Ha most kilépsz, elkúrod a selejtezőt.
– Megteszem, ami tőlem telik.
– Egén, tudom, hogy megteszed. – Ökölbe szorította a kezét, és könnyedén belebokszolt Ralph felkarjába. – És még eccer köszönöm, amér megállítottál, mielőtt olyasmit tettem vóna, ami miatt később rosszul érzem magam.
– Semmiség. Úgyis én vagyok az Egyes Számú Békeszerző. – Ralph megindult a leágazás felé vezető ösvényen, azután visszafordult. – Látod azt a szolgálati utat? Azt ott, a General Aviation termináljától az útig? – Mutatta. Épp akkor indult el egy teherautó a termináltól, a szélvédője ragyogó nyilakat vetett a szemükbe. A kocsi csak egy kis időre állt meg a kapu előtt, megszakítva az elektromos szem sugarát. A kapu nyílni kezdett.
– Persze – mondta Faye.
– Tavaly nyáron láttam Ed Deepneau-t ezen az úton, ami azt jelenti, hogy volt kulcskártyája ahhoz a kapuhoz. Van valami ötleted, honnan szerezhette?
– Az az életbarát faszi? A laboros, aki asszonygyepálást kutatott a nyáron?
Ralph bólintott. – Én kilencvenkettő nyaráról beszélek. Egy öreg barna Datsunt vezetett.
Faye nevetett. – Én nem tudok megkülönböztetni egy Datsunt egy Toyotától vagy Hondától, Ralph. Kábé azóta nem jegyzem a márkákat, amióta a Chevrolet leállt a sirályszárnyfarokkal. De azt el tudom mondani, hogy főleg kik használják az utat: szállító teherautók, szerelők, pilóták, a személyzet és a repülésirányítók. Asszem, egypár utasnak is van kulcskártyája, ha sokszor repülnek magángépen. Odabe csak a tesztelésnél dógoznak tudósfélék. Ilyen ez a Deepneau?
– Dehogy, vegyész. A Hawking Laboratóriumban dolgozott majdnem mostanáig.
– Fehér egereket fogdosott? Úgy tudom, a reptéren nincsenek egerek, bár most, ahogy belegondolok, van még egy csoport, amék használja azt a kaput.
– Ó! Kik?
Faye egy rozsdás tetejű barakkra mutatott, amely úgy hetven méterre magasodott a General Aviation termináljától.
– Látod azt az épületet? Az a SoloTech.
– Mi az a SoloTech?
– Iskola – válaszolta Faye. – Repülni tanítják az embereket.

4

Ralph zsebre vágott kézzel, lehorgasztott fejjel ballagott léteié a Harris sugárúton, így nem sokkal látott többet a járda repedéseinél, amint átlépkedte őket tornacipős lábával. Megint Ed Deepneau-n járt az esze... meg a SoloTech-en. Nem tudhatta, hogy Ed a SoloTech miatt járt-e a reptéren azon a napon, amikor összeugrott Mister West Side Kertészettel, de hirtelen ez lett az a kérdés, amire roppantul szeretett volna választ kapni. Arra is kíváncsi lett volna, hogy hol lakik Ed manapság. Azon tűnődött, vajon John Leydecker osztozna-e ez irányú kíváncsiságában, és úgy döntött, hogy kideríti.
Épp egy igénytelen kettős kirakat előtt haladt el, amely egyik felében George Lyford hites könyvvizsgáló irodájának tartott fedelet, a másikban pedig a Maritime ékszerészetnek (MI A LEGMAGASABB ÁRAKON VÁSÁROLJUK FEL AZ ARANYÁT), amikor egy kurta, fojtott vakkantás zökkentette ki a gondolataiból. Fölpillantott és észrevette, hogy Rosalie ül a járdán a Strawford park felső bejáratánál. Az öreg kutya erősen zihált; nyál csöpögött lógó nyelvéről, és sötét tócsába gyűlt a mancsai között a betonon. Bundája sötét csomókba csapzott, mintha futott volna, nyakán a fakó kék kendő reszketett a zihálástól. Amikor Ralph rápillantott, ismét vakkantott egyet, ez azonban sokkal közelebb állt a nyüszítéshez.
Ralph átnézett az utcán, hogy lássa, mit ugat a kutya, de semmit sem látott, csak a Buffy-Buffy mosodát. Néhány nő mozgott odabent, de Ralph nemigen hitte, hogy Rosalie őket ugatná. Éppen ekkor egy lélek se haladt el a járdán a pénzbedobós mosoda előtt.
Megint odanézett, és hirtelen rádöbbent, hogy Rosalie egyáltalán nem ül a járdán, hanem lapul... lekushad. Halálosan rémültnek látszott.
Eddig a pillanatig sohasem gondolt arra, milyen hátborzongatóan emberi a kutyák arckifejezése és testtartása: vigyorognak, amikor boldogok, lógatják a fejüket, amikor szégyenkeznek, szorongásukat a tekintetük jelzi, a feszültséget a válltartásuk, akárcsak az embereknél. Az is emberi náluk, ahogy testük minden reszkető porcikája kifejezi az iszonyatot és a halálos rettegést.
Megint átnézett az utcán, oda, ahová Rosalie figyelme látszott összpontosulni, és megint nem látott semmit, csupán a mosodát és előtte az üres járdát. Azután hirtelen eszébe jutott Natalie, Ő Körülrajongott Kisded Felsége. Hogy kapkodott a kékesszürke kondenzcsíkok után, amelyeket Ralph ujjai hagytak a levegőben, amikor kinyújtotta a kezét, hogy letörölgesse a tejet a szájáról! Mindenki másnak úgy tűnt volna, hogy a semmit fogdossa, mert másoknak mindig is úgy tűnik, hogy a babák a levegőt fogdossák... de Ralph ezt jobban tudta.
Jobban látta.
Rosalie rémülten nyüszögött,, hangja olyan förtelmesen hasogatta Ralph dobhártyáját, akár egy olajozatlan ajtózsanér nyikorgása.
Mostanáig csak magától történt meg... de talán én is előidézhetem. Talán magamtól is láthatnám...
Micsodát?
Hát a fényburkokat. Természetesen. És talán azt is, amit Rosalie
(egyenlőre)
bámul. Máris meglehetős elképzelése volt
(két kettőre)
róla, hogy mi lehet, de biztosan akarta tudni. Csak az a kérdés, hogyan tegye.
Mi kell ahhoz, hogy valakit meglássunk?
Az, hogy ránézünk, természetesen.
Ralph ránézett Rosalie-ra. Alaposan szemügyre vette, igyekezve felleltározni mindent, amit látni lehet: a nyakörv szerepét betöltő kék kendő fakult mintáját, az ápolatlan bunda koszos csomóit és gubancait, a hosszú orron a szürkés foltokat. Néhány pillanat telt el így, aztán a kutya mintha megérezte volna a pillantását, mert megfordult, ránézett és riadtan nyüszített.
Ekkor Ralphnak úgy rémlett, valami megfordul a fejében – mint amikor az autóban bekattan a motor. Bár rövid időre, de nagyon tisztán érezte, hogy lesz minden világosabb, aztán a ragyogás elárasztotta a világot. Rájött, hogy utat talált vissza abba az elevenebb, töményebb világba. Romlott tojásfehérjére emlékeztető, zavaros hártyát látott Rosalie körül, fölötte szürke léggömbzsineg emelkedett a magasba. De nem a koponyatetőből eredt, mint az embereknél, a tudatosság e magasabb szintjén; Rosalie zsinege az orrából nyúlt ki.
Most legalább tudod, mi a legfontosabb különbség a kutya és az ember között, gondolta. Más-más helyen van a lelkük.
[Kutyus! Hozzám, kutyus, hozzám!]
Ralph összerándult és visszahőkölt ettől a hangtól, amely olyan volt, mint amikor a kréta csikorog a táblán. Már majdnem a füléhez kapta a tenyerét, amikor belátta, hogy ez se segítene; nem a füle az, amivel hallja, és az a része, amelyet leginkább sért a hang, mélyen odabent van a fejében, ahol a keze úgysem érheti el.
[Hé, te kurva bolhafészek! Mit képzelsz, egész nap itt fogunk totojázni? Hozod ide rögtön a rongyos seggedet!]
Rosalie fölnyüszített, és tekintetét visszakapta Ralphról oda, ahol az imént látott valamit. Emelkedni kezdett, azután visszazöttyent a tomporára. Kendője minden eddiginél jobban remegett, és Ralph terjengő sötét félholdat pillantott meg horpasza bal oldalán, amint a kutya hólyagjának záróizma kiengedett.
Átnézett az utca túloldalára, és ott állt Doki 3. a mosoda és a szomszédos vénecske bérház között, fehér köpenyben (Ralph észrevette, hogy csupa mocsok, mintha hosszabb ideje viselné) és törpe méretű farmernadrágban. Még mindig McGovern panamakalapját viselte. A kalap mintha a teremtmény fülén egyensúlyozott volna; annyira nagy volt neki, hogy félig elnyelte a fejét. Vadul vigyorgott a kutyára, és Ralph megpillantotta hegyes fehér fogainak kettős sorát, egy kannibál fogsorát. Bal kezében valami olyasmit tartott, ami egyaránt lehetett ómódi szike vagy borotvakés. Ralphot agyának egy része arról igyekezett meggyőzni, hogy vér az, amit a pengén lát, de ő egyre inkább biztos volt benne, hogy csak rozsda.
Doki 3. jobb kezének két ujját a szájába dugva fülsiketítő füttyöt hallatott, ami úgy támadt Ralph fejének, mint egy fúróhegy. Rosalie a járdán hátrarándult és kurtán felüvöltött.
[Mozgasd azt a rohadt seggedet, te korcs! De rögtön!]
Rosalie fölállt, farkát a lába közé kapta, és az úttest felé kezdett oldalogni. Menet közben nyüszített, annyira félt, hogy elgyengült, tántorogni is alig bírt; hátsó lábai minden vonakodó, tántorgó lépésnél azzal fenyegették, hogy kicsúsznak alóla.
[Hé!]
Ralph csak akkor vette észre, hogy ő kiáltott, amikor meglátta, hogy egy kék felhőcske lebeg az arca előtt. Pókhálószerű ezüst szálak szőtték át, és ettől úgy csillogott, mint egy hópehely.
A kopasz törpe Ralph kiáltásának irányába penderült, ösztönösen felkapva a kezében tartott fegyvert. Vicsorgó meglepetés ült ki az arcára. Rosalie, mellső lábaival a csatornanyíláson, megtorpant, és Ralphra emelte tágra meredt, rémült barna szemét.
[Te mit akarsz, Kurta?]
Dühös volt a hangja, dühös, mert a szavába vágtak, mert ellene szegültek... de Ralphnak úgy rémlett, más indulatok is lappangtak a düh mögött. Félelem? Bárcsak elhihetné. Zavar és hüledezés már sokkal inkább. Akármi volt is ez a kis teremtmény, nem szokott hozzá, hogy Ralph-féle lények meglássák, hát még hogy ellene szegüljenek!
[Mi a hézag, Kurtaidős, elvitte a cica a nyelvedet? Vagy máris elfelejtetted, mit akartál?]
[Azt akarom, hogy hagyd békén azt a kutyát!]
Ralph kétféleképpen hallotta magát. Abban nem kételkedett, hogy hangosan beszélt, mégis olyan távolian, halkan szólt a hangja, akár a walkman egy időre letett fülhallgatójából áradó zene. Valaki mellette álló hallhatta volna, mit mond, de Ralph tudta, hogy szavai gyenge zihálásnak tűnnek, mintha az imént vágták volna gyomron. A fejében viszont úgy hangzott, ahogy évek óta sosem – fiatalon, erősen, magabiztosan.
Doki 3. nyilván azt a másik hangot hallotta, mert egy pillanatra hátrahőkölt, ismét fölkapta fegyverét (Ralph immár csaknem biztos volt benne, hogy szike az), mintha védekezni akarna. Aztán mintha összeszedte volna magát. Átjött a járdáról a Harris sugárút szélére, megállt az úttestet a járdától elválasztó, levelekkel telehintett gyepsávon. Mocskos fehér köpenyén át feljebb rángatta nadrágja övrészét, és percekig vészjóslóan meredt Ralphra. Majd fölemelte a rozsdás szikét, és kellemetlenül sokatmondó mozdulattal belehasított a levegőbe.
[Szóval látsz engem? Nagy ügy! Ne üsd az orrod olyasmibe, ami nem rád tartozik, Kurtaidős! A korcs az enyém!]
A kopasz doki visszafordult a kushadó kutyához.
[Eleget bolondoztam veled, blöki! Gyere ide! De rögtön!]
Rosalie könyörgő, kétségbeesett pillantást vetett Ralphra, és nekivágott az úttestnek.
Én nem ártom bele magam a nagy idősök dolgába, mondta az öreg Dor azon a napon, amikor odaadta neki Stephen Dobyns verseit. Neked is azt tanácsolom, hogy ne tedd.
Igen, igaza van, ám Ralph úgy érezte, hogy most már túl Késő. De ha nem így lenne is, akkor se óhajtja itthagyni Rosalie-t az utca túloldalán, a pénzbedobós mosoda előtt álldogáló rosszképű kis gnómra. Nem, amíg egy módja van rá.
[Rosalie! Hozzám, kislány! Lábhoz!]
Rosalie csak egyet vakkantott, és máris ügetett oda, ahol Ralph állt. Bebújt a jobb lába mögé, letottyant és lihegve fölnézett rá, könnyen megfejthető, újabb arckifejezéssel: egy része megkönnyebbülés volt, két része hála.
Doki 3. arca a gyűlöletnek olyan szabályos fintorába rándult, mintha egy képregényből vágták volna ki.
[Jobban teszed, ha ide küldöd, Kurta! Figyelmeztetlek!]
[Nem!]
[Kibaszok ám veled, Kurta! Ugyancsak kibaszok. De még a barátaiddal is. Hallottad? Hal...]
Ralph, tenyérrel a nyaka felé, hirtelen vállmagasságba kapta-emelte a kezét, mintha karateütésre készülne, aztán lefelé lendítette, és meghökkenten látta, hogy keskeny kék sugár-ék vágódik ki ujjai hegyéből és keresztülsuhan az utcán, mintha lándzsát dobott volna el. Doki 3. az utolsó percben bukott le előle, fél kézzel McGovern kalapját szorongatva, nehogy lerepüljön a fejéről. A kék lándzsahegy négy-öt centivel vétette el a markolászó kis kezet, és beletalált a Buffy-Buffy kirakatába. Ott szétfröcskölt, mint valami természetfölötti folyadék, és egy pillanatra a mai nap makulátlan égboltjának kékjében tündökölt a poros üveg. Csak egy perc múlva kezdett el halványodni, és Ralph ismét láthatta odabent az asszonyokat, akik úgy hajtogatták össze ruháikat és rakták meg a gépeket, mintha mi sem történt volna.
A kopasz törpe fölegyenesedett, ökölbe szorította a kezét, és megrázta Ralph felé. Majd lekapta McGovern kalapját, a szájába dugta, és kiharapott belőle egy darabot. A gyermeki toporzékolás e bizarr változata közepette formás kis fülcimpái tűzszilánkokkal verték vissza a napot. Kiköpte a kiharapott szalmát, majd ismét a fejébe csapta a kalapot.
[Ez a kutya az enyém, Kurta! Én fogok játszadozni vele! Vagy játszadozzak inkább veled, he? Veled és a seggfej barátaiddal!]
[Kotródj innen!]
[Picsafüst! Bukj rá anyádra és nyald ki!]
Ralph tudta, kitől hallotta korábban ezt az elbájoló kifejezést: Ed Deepneau-tól kilencvenkettő nyarán a repülőtérnél. Nem olyan dolog volt, amit az ember elfelejt. Hirtelen rémület fogta el. Az isten szerelmére, mibe keveredett?

5

Ismét fejmagassápba emelte a kezét, de ezúttal megváltozott valami odabent. Újra meglendítette azzal a hasító mozdulattal, de úgyszólván bizonyos volt benne, hogy most nem kéken villogó repülő ék lesz az eredmény.
A doki viszont láthatólag nem tudta, hogy töltetlen puskával fenyegetik. Hátraszökkent, védekezve kapta föl a szikéjét. A furán kiharapott kalap a szemére csúszott, és egy pillanatig úgy festett, mint Hasfelmetsző Jack egy melodrámából... olyasvalaki, aki roppant kurta termetéből fakadó, beteges alacsonyabbrendűségi érzéseit ellensúlyozza.
[Ezért elkaplak, Kurta! Várj csak! No várj csak! Egyetlen Kurtaidős sem avatkozhat a játékaimba!]
De egyelőre elege volt a kis kopasz doktornak.
Megpördült, berohant a mosoda és a bérház közötti gazos sikátorba, mocskos, túl hosszú köpenye leffegve csapkodta a farmernadrág szárát. Vele együtt a ragyogás is elszivárgóit a nappalból. Ralph látta eltűnését, olyan érzékszervekkel, amelyeknek létezéséről eddig fogalma sem volt. Tökéletesen éber volt, pezsgett az energiától, és majd' szétrobbant az örömteli izgalomtól.
Istenemre, elzavartam! Elzavartam a kis kurafit!
Fogalma sem volt róla, micsoda valójában ez a fehér köpenyes teremtmény, de Rosalie-t megmentette tőle, és mostanra ennyi is elég volt. Holnap hajnalban persze majd visszaszivároghatnak az épelméjűségét feszegető kínzó kérdések, ahogy ül majd a füles karosszékben, az alatta elterülő kihalt utcát bámulva... de pillanatnyilag úgy érezte magát, mint aki egymillió dollárt nyert.
– Láttad, ugye, Rosalie? Láttad ezt a mocskos kis...
Lepillantott és megállapította, hogy Rosalie nem ül többé a lábánál, és még időben kapta föl a fejét, hogy lássa, amint besántikál a parkba. Fejét lógatta, jobb lába mereven kibicsaklott minden egyes fájdalmas lépésnél.
– Rosalie! – ordított Ralph. – Hé, kislány! – És maga se tudva, miért – hacsak nem azért, mert éppen most estek át együtt valami rendkívüli dolgon –, Ralph megindult a kutya után, először kocogva, aztán futva, végül vágtatva.
Nem sokáig futott. Úgy érezte, mintha forró krómtűt döfnének a bal oldalába, és a fájdalom gyorsan szétspriccelt az egész bal mellkasában. Bent a parkban torpant meg egy keresztúton, előregörnyedt, kezével térd fölött markolta a combját. Izzadság csurgott a szemébe, és úgy csípte, akár a könny. Erősen zihált, és azon tűnődött, hogy ez a szokásos nyilallás-e, amire még a gimnáziumi futópályáról, a mérföldes táv utolsó köréből emlékezett, esetleg egy végzetes szívroham előhírnöke.
Harminc-negyven másodperc múlva enyhülni kezdett a fájdalom, így hát végül is talán csak egy normális nyilallás. Ugyanakkor, ugye, még egy kövecs, amely alátámasztja McGovern elméletét? Mondok neked valamit, Ralph! A mi korunkban az elmebetegség általános! A mi korunkban ez a leghétköznapibb dolog! Ralph nem tudta, hogy ez igaz-e vagy sem, de azt tudta, hogy az az év, amikor indult az államközi versenyen, most már több mint fél évszázadnyira távolodott a múltban, és úgy vágtatni Rosalie után, ahogy ő tette, ostobaság és valószínűleg veszélyes is. Ha a szíve görcsölt volna, akkor nyilván nem ő lenne az első öreg fickó, aki koszorúér-trombózissal fizeti meg, hogy felizgatta magát, megfeledkezve arról, hogy aki egyszer elmúlt tizennyolc, az már soha többé nem lehet annyi.
Már majdnem elmúlt a fájdalom, és vissza akart fordulni, de a lába még mindig megbízhatatlannak tűnt, mintha térdben bármikor kiakadhatna, hogy ő minden átmenet nélkül hasmánt a kavicsos úton találja magát. Ralph fölemelte a fejét, a legközelebbi padot keresve, és valami olyat látott meg, amitől kimentek a fejéből a kóbor kutyák, reszketeg lábak, még a lehetséges szívroham is. A legközelebbi pad tíz méterre állt a bal oldali ösvény mellett, egy lágyan ereszkedő lejtőn. Azon a padon pedig Lois Chasse ült, csinos, kék átmeneti kabátjában. Kesztyűs keze összefonva hevert az ölében, és úgy zokogott, mintha a szíve szakadna meg.

12. FEJEZET

1

– Mi a baj, Lois?
Az asszony fölnézett, és az első gondolat, ami átfutott Ralph agyán, tulajdonképpen egy emlék volt: nyolc-tíz éve Carolyn rávette, hogy nézzenek meg egy darabot a bangori Penobscot Színházban. Néhány szereplő holtat játszhatott, mert bohócfehérre sminkelte az arcát, a szeme köré sötét köröket mázolt, amitől az ember úgy érezte, hogy üres szemgödrökbe néz.
A második gondolat egyszerűbb volt: mosómedve.
Lois vagy leolvasta az arcáról, vagy észbe kapott, hogy nézhet ki, mert elfordult, kis ideig viaskodott táskája csatjával, azután egyszerűen fölemelte a kezét, hogy eltakarja az arcát.
– Kérlek, Ralph, elmennél? – kérdezte kásás, fojtott hangon. – Ma nem érzem magam valami jól.
Normális körülmények között Ralph azt tette volna, amire kérik, elsiet, hátra se néz, legföljebb bizonytalan szégyenkezés tölti el amiatt, hogy olyankor tört rá Loisra, amikor szétkenődött a sminkje, és ki van szolgáltatva a kíváncsiskodó tekinteteknek. De ezek nem voltak normális körülmények, így hát úgy döntött, nem távozik, legalábbis még nem. Megőrzött valamit abból a különös világosságból, érezte, hogy az a másik világ, az a másik Derry még nagyon közel van. És visszatartotta még valami más is, egy tökéletesen egyszerű és becsületes dolog. Gyűlölte, hogy ez az asszony, akit mindig olyan derűsnek hitt, itt ül, és kibőgi a szemét.
– Mi a baj, Lois?
– Csak nem érzem jól magam! – kiáltott rá az asszony. – Nem hagynál békén?
Kesztyűs kezébe temette az arcát. A háta rázkódott, kék kabátjának ujjai reszkettek. Ralph arra gondolt, milyen volt Rosalie, amikor a kopasz doktor ráordított, hogy rögtön húzza át hozzá a csíkot: nyomorúságos volt, halálra rémült.
Leült Lois mellé a padra, fél karral átölelte és magához húzta. Az asszony nem ellenkezett, de merev volt... mintha a teste át lenne szőve drótokkal.
– Ne nézz rám! – kiáltotta ugyanolyan vadul. – Ne merészelj! A sminkem pocsékba ment! Direkt a fiam és a menyem kedvéért készítettem ki magam... reggelire jöttek... együtt töltöttük a délelőttöt... Igazán kellemes volt, mama, mondta Harold... de az ok, ami miatt jöttek... tudod, az igazi ok...
A beszéd beleveszett a hüppögés friss áradatába. Ralph előkotort a farzsebéből egy zsebkendőt, amely gyűrött volt ugyan, de tiszta, és odaadta Loisnak. Az asszony úgy vette el, hogy oda se nézett.
– Folytasd – biztatta Ralph. – Csutakold le magad, ha akarod, noha nem is annyira rémes, Lois; őszintén mondom.
Csak egy kicsit mosómacis, gondolta. Mosolyogni kezdett, azután lehervadt a mosolya. Eszébe jutott az a szeptemberi nap, amikor elindult a Rite Aidbe, hogy vegyen valami szabadalmazott háziszert, ami segít elaludni, és találkozott Bill-lel meg Loisszal, akik a park mellett álldogáltak, és a babadobáló tüntetésről beszélgettek, amit Ed vezényelt a Menedék ellen. Az asszony feltűnően csüggedt volt aznap – emlékezete szerint Ralph fáradtnak találta minden izgalma és szorongása ellenére, ugyanakkor már-már gyönyörű volt: dús melle pihegett, szeme villogott, arca kipirult, akár egy lánykáé. Ez az ellenállhatatlan szépség ma már alig több, mint emlék; szétmázolt sminkjével Lois Chasse úgy festett, mint egy korosodó szomorú bohóc, és Ralphba tüzesen nyilamlott bele a harag a változás okozójával szemben, lett légyen akárki vagy akármi.
– Irtózatosan nézek ki! – mondta Lois, hevesen dolgozva Ralph zsebkendőjével. – Rémes vagyok!
– Dehogy, asszonyom. Csak egy kicsit maszatos.
Végül visszafordult felé az asszony. Rúzsa és szemfestéke tetemes részét komoly erőfeszítéssel sikerült átcsoportosítania Ralph zsebkendőjére.
– Mennyire vagyok borzasztó? – sóhajtotta. – Az igazat mondd, Ralph Roberts, vagy akadjon keresztbe a szemed.
Ralph előrehajolt, megcsókolta a nedves arcot.
– Most csak csinos vagy, Lois. A tündérit el kell tennünk máskorra.
Az asszony bizonytalanul rámosolygott, és ahogy fölfelé emelte az arcát, két friss könnycsepp pottyant ki a szeméből. Ralph elvette tőle a gyűrött zsebkendőt, és gyengéden letörölte.
– Annyira örülök, hogy te jöttél erre, nem Bill – mondta Lois. – Meghaltam volna szégyenemben, ha Bill kap rajta, amint nyilvánosan sírok.
Ralph körülnézett. Fölfedezte Rosalie-t épen és egészségesen a domb lábánál – orrát mancsain pihentetve hevert a lenti nyilvános vécék előtt –, de máskülönben üres volt a parknak ez a része.
– Úgy látom, egész jó helyet választottunk magunknak, legalábbis egyelőre.
– Hála legyen Istennek ezért a kis szívességért. – Lois visszavette a zsebkendőt, és megint dolgozni kezdett a sminkjén, immár sokkal higgadtabban. – Ha már Billnél tartunk, idefelé megálltam a Piros Almában – ez még azelőtt volt, hogy megsajnáltam volna magam, és elkezdtem átkozni az ostoba fejemet –, és Sue mondta, hogy nemrég ugyancsak összevesztetek. Kiabáltatok meg minden, a házatok előtt.
– Dehogy, nem volt az olyan komoly – mondta Ralph kínosan mosolyogva.
– Lehetek olyan minden lében kanál, hogy megkérdezzem, min vitatkoztatok?
– Sakkon – válaszolta Ralph. Ez volt az első, ami az eszébe jutott. – A Hármas Leszállópálya-bajnokságon, amelyet Faye Chapin minden évben megrendez. Igazság szerint semmi okunk nem volt rá. Tudod, hogy van ez – ha az ember bal lábbal kél, minden ürügy jó neki.
– Bár velem is csak ez történt volna – mondta Lois. Kinyitotta a táskáját, ezúttal nem kellett viaskodnia a csattal, és kivette a púderkompaktját. Azután felsóhajtott, és visszagyömöszölte a táskába anélkül, hogy kinyitotta volna. – Nem bírom megtenni. Tudom, hogy gyerekes vagyok, de akkor se bírom.
Ralph beledugta a kezét a retikülbe, mielőtt Lois becsukhatta volna, megkereste a púderkompaktot, kinyitotta, és az asszony elé tartotta a tükröt.
– Látod? Nem is olyan szörnyű, nem igaz?
Lois úgy fordult el, mint a vámpír, ha keresztet tartanak felé.
– Fúj! – nyögte. – Tedd el!
– Ha megígéred, hogy elmeséled, mi történt.
– Bármit, csak rakd el.
Eltette. Kis ideig Lois egy szót sem szólt, csak ült és a kezét nézte, amely fáradhatatlanul motozott a retikülön. Ralph már épp noszogatni akarta, amikor az asszony szánalomra méltóan dacos arccal fölnézett.
– Csupán arról van szó, hogy nem te vagy az egyetlen, aki nem tud rendesen aludni éjjel, Ralph.
– Miről beszélsz...
– Álmatlanságról! – fortyant fel az asszony. – Mindig akkor fekszem le, amikor szoktam, de nem tudok többé aludni. És ami még rosszabb, minden reggel korábban ébredek.
Ralph igyekezett visszaemlékezni, említette-e Loisnak, hogy neki is ilyen bajai vannak. Úgy rémlett, nem.
– Miért vagy így meglepve? – kérdezte Lois. – Csak nem gondoltad komolyan, hogy te vagy az egyetlen a világon, aki nem tud aludni éjszaka?
– Hát persze hogy nem! – válaszolta némileg sértődötten Ralph... de talán nem érezte gyakran, hogy nincs is a világon senki, akinek ilyen furcsa álmatlan éjszakái lennének? Akinek tehetetlenül kell néznie, amint a jó kis alvásidő percről percre, negyedóráról negyedórára olvad szét? Olyan volt ez, mint a kínai víztortúra valamilyen különleges változata.
– Mikor kezdődött? – kérdezte.
– Egy-két hónappal Carol halála előtt.
– Mennyit tudsz aludni?
– Alig egy órát október eleje óta. – A hangja nyugodt volt, de Ralph kihallotta belőle a remegést, amely a felszín alatt lappangó vakrémületről is árulkodhatott. – Ahogy a dolgok állnak, karácsonyra teljesen felhagyok az alvással, és ha ez tényleg bekövetkezik, nem tudom, hogyan fogom túlélni. Már most is alig bírom.
Ralph erőlködve próbált megszólalni. Föltette az első kérdést, ami eszébe jutott. – Hogy lehet, hogy sohasem láttam nálad világosságot?
– Szerintem ugyanazért, amiért én is alig láttam nálad – válaszolta az asszony. – Egy helyen lakom harmincöt éve, semmi szükség, hogy fölkapcsoljam a villanyt, ha valahová el akarok jutni. A gondjaimat meg szeretem megtartani magamnak. Ha hajnali kettőkor fölkapcsolod a villanyt, előbb-utóbb észreveszi valaki. Elterjed a híre, és a pletykafészkek kérdezgetni kezdenek. Nem szeretem a kérdéseiket, és nem tartozom azok közé, akik hirdetést adnak föl az újságban, valahányszor egy kis székrekedésük van.
Ralph fölnevetett. Lois egy pillanatig tágra nyílt szemmel, döbbenten meredt rá, azután csatlakozott hozzá. Ralph még mindig átölelve tartotta (vagy magától kúszott vissza a karja, miután levette?), és magához szorította. Ez alkalommal Lois nem ellenkezett; azok a kis, merev drótok eltűntek a testéből. Ralph boldog volt.
– Ugye nem engem nevetsz ki, Ralph?
– Egyáltalán nem.
Az asszony még mindig mosolyogva bólintott. – Akkor jó. Ugye sohasem láttad, mikor a nappalimban járkálok?
– Nem.
– Ez azért van, mert nincs utcai lámpa a házam előtt. A tiéd előtt viszont igen. Sokszor látlak abban a ronda öreg karosszékben, amint ücsörögsz, bámészkodsz és teát iszol.
Mindig biztosra vettem, hogy én vagyok az egyetlen, gondolta Ralph, és hirtelen egy kérdés – nevetséges és ugyanakkor zavarba ejtő – jutott az eszébe. Hányszor láthatta Lois, amint ott ül és az orrát piszkálja? Vagy a lába közét vakargatja?
Az asszony vagy a gondolataiban olvasott, vagy a színe változásában, mert megszólalt.
– Nemigen láttam belőled többet egy árnyéknál, és mindig decensen fel voltál öltözve a köntösödbe, szóval emiatt nem kell aggódnod. Valamint remélem, tisztában vagy vele, hogy ha olyasmit kezdtél volna csinálni, ami nem való az emberek szeme elé, akkor nem néztem volna oda. Nekem se esik ki a kapa a számból.
Ralph elmosolyodott, és megpaskolta a kezét.
– Tudom, Lois. Csak hát... a meglepetés. Hogy miközben én ott ültem és az utcát néztem, valaki más meg engem nézett!
Lois rejtélyesen mosolygott rá, ami azt is jelenthette: Ne aggódj, Ralph – te csak egy másik darabja voltál a díszletnek.
Ralph egy pillanatig tanulmányozta ezt a mosolyt, azután visszatért a legfontosabb kérdésre. – Szóval mi történt, Lois? Miért ültél itt sírva? Csupán az álmatlanság miatt? Ha igen, akkor feltétlenül együtt érzek veled. De nem erről volt szó, ugye?
Az asszony mosolya elhalványodott. Kesztyűs kezét ismét összekulcsolta az ölében, és komoran bámult le rá.
– Van rosszabb is, mint az álmatlanság. Például az árulás. Főleg ha olyan emberek árulnak el, akiket szeretsz.

2

Elhallgatott. Ralph nem nógatta. Lenézett a dombról Rosalie-ra, aki éppen fölnézni látszott rá. Vagy mindkettejükre.
– Ralph, tudod te, hogy ugyanazzal a doktorral osztjuk meg ugyanazt a problémát?
– Te is Litchfieldhez jársz?
– Jártam. Carolyn ajánlotta. De soha többé nem megyek hozzá. Végeztünk egymással. – Vicsorgott. – Kétszínű kurafi!
– Mi történt?
– Jobbára az egész évet azzal töltöttem, hogy vártam a dolgok jobbra fordultát – hogy a természet elvégezze a magáét, ahogy mondani szokták. Nem mintha nem próbáltam volna itt-ott besegíteni a természetnek. Nyilván mindketten ugyanazokkal a szerekkel próbálkoztunk.
– Lépes mézzel? – kérdezte akaratlanul megint elmosolyodva Ralph. Micsoda döbbenetes nap ez, gondolta. Micsoda tökéletesen elképesztő nap... és még egy óra sincs.
– Lépes méz? Mi van vele? Segít?
– Nem – válaszolta még szélesebb vigyorral –, egy fikarcnyit sem, de csodálatos íze van.
Lois fölnevetett, és két kesztyűs keze közé szorította a férfi csupasz bal kezét. Ralph viszonozta a szorítást.
– Ralph, te ugye sose mentél el emiatt dr. Litchfieldhez?
– Sose. Adott egy időpontot, de aztán töröltettem.
– Ugye azért ejtetted, mert nem bíztál benne? Mert érezted, hogy valamit elszúrt Carolynnál?
Ralph meglepetten nézett rá.
– Nem szóltam semmit – mondta Lois. – Nincs jogom ilyet kérdezni.
– Semmi baj. Csak meglepődtem, hogy mástól hallom ezt a gondolatot. Hogy ő... tudod... talán rosszul diagnosztizálta Carolynt.
– Eh! – Lois szép szeme fölvillant. – Ez mindönkitek eszébe jutott! Bill mindig azt mondogatta, egyszerűen nem tudja elhinni, hogy nem hurcoltad azt az ügyetlen balféket a kerületi bíróságra Carolyn temetése után. Én akkor, persze még a kerítés másik oldalán, vadul védelmeztem Litchfieldet. Gondoltál rá valaha is, hogy bepereld?
– Nem. Hetvenéves vagyok, és bármennyi időm maradt is, nem azzal akarom tölteni, hogy egy félrekezelési perben győzzek. Mellesleg, visszahozná az Carolynt?
Az asszony megrázta a fejét.
– Bár, ami Carolynnal történt, az volt az ok, ami miatt nem mentem el hozzá. Legalábbis azt hiszem. Valahogy nem tudtam megbízni benne, vagy talán... nem is tudom...
Nem, tényleg nem tudta, mi az ördög volt az oka. Csak annyit tudott biztosan, hogy töröltette a vizsgálat időpontját dr. Litchfieldnél, mint ahogy megtette ezt James Roy Hongnál is, akit bizonyos fertályokban tűs embernek ismernek. Ez utóbbit egy kilencvenkét vagy kilencvenhárom éves vénember tanácsára töröltette, aki valószínűleg a saját középső nevére sem emlékszik már. Eszébe jutott a könyv, amelyet az öreg Dor adott, a vers, amelyet idézett – Üldözés volt a címe, és Ralph nem tudta kiverni a fejéből... főleg azt a részt, ahol a költő a dolgokról beszél, amelyeket maga mögé hullani lát: olvasatlan könyvekről, elmondatlan tréfákról, kirándulásokról, amelyekre sohasem fog elmenni.
– Ralph? Figyelsz?
– Igen, csak Litchfielden rágódtam. Nem megy a fejembe, miért töröltettem azt a vizitet.
Az asszony megveregette a kezét.
– Örülj neki, hogy így tettél. Én elmentem.
– Meséld el.
Lois vállat vont. – Amikor olyan rosszul éreztem magam, hogy nem bírtam tovább, elmentem hozzá, és mindent kitártam neki. Azt hittem, felír valami altatót, de azt mondta, nem teheti – néha rendetlenkedik a szívritmusom, és az altatók csak rontanának rajta.
– Mikor jártál nála?
– A múlt hét elején. Azután tegnap Harold fiam egyszer csak fölhív, mint derült égből a villámcsapás, és azt mondja, hogy Janettel el akarnak vinni reggelizni. Butaság, mondtam. Még megbírok a konyhával. Ha már Bangorból idejöttök, mondtam, csinálok nektek valami finom kis ételt. Utána elvihettek valahová, ha akartok – arra gondoltam, talán a bevásárlóutcába, mert mindig szerettem odajárni. Igazán jó lett volna. Ezt mondtam.
Ahogy Ralph felé fordult, a mosoly az arcán halvány volt, keserű és vad.
– Eszembe sem jutott csodálkozni azon, hogy miért jönnek mindketten látogatóba munkanapon, amikor mindkettejüknek van állása, és igazán szeretik a munkájukat, mert örökké azt emlegetik. Csak arra gondoltam, milyen kedves tőlük... milyen figyelmesek... és hangsúlyozottan igyekeztem csinos lenni, és mindent megtettem, nehogy Janet megsejtse a gondjaimat. Azt hiszem, ez fáj a legjobban. Ostoba, vén Lois, „a mi Loisunk”, ahogy Bill mondogatja... ne nézz ilyen csodálkozva, Ralph! Természetesen tudtam; gondolod, hogy ma jöttem le a falvédőről? És igaza is van. Bolondos vagyok, ostoba vagyok, de ez nem jelenti azt, hogy ne fájna, ha valaki belém törli a cipőjét... – ismét sírni kezdett.
– Hát persze hogy nem jelenti – mondta Ralph, és megveregette Lois kezét.
– Nevettél volna, ha akkor látsz – folytatta az asszony –, friss gyümölcsös süteményt csináltam hajnali négykor, fél ötkor kezdtem sminkelni, csak hogy biztos, abszolút biztos legyek benne, hogy Jan nem kezdi el az „Igazán jól vagy, Lois anyu?”-dumáját. Gyűlölöm, amikor ilyen hülyeségekkel jön. És figyelj csak, Ralph! Egész idő alatt tudta, mi bajom van. Mindketten tudták. Úgyhogy azt hiszem, tényleg joggal lehetett rajtam nevetni.
Ralph azt hitte, figyelmesen követte az eseményeket, de úgy látszik, valahol elvesztette a fonalat.
– Tudták? Hogy tudhatták?
– Mert Litchfield mondta el nekik! – kiáltotta Lois. Az arca ismét összerándult, de ez alkalommal nem fájdalmat, bánatot látott rajta Ralph, hanem szörnyű, vészjósló haragot. – Az a fecsegő kurafi felhívta a fiamat, és MINDENT ELMONDOTT NEKI!
Ralphnak leesett az álla.
– Lois, ezt nem tehette – mondta, amikor végül ismét szóhoz jutott. – Az orvos-beteg kapcsolat... szóval az különleges. A fiad tudhatja, mert ügyvéd, és rájuk ugyanaz vonatkozik. Az orvosok semmit sem mondhatnak el, amit a beteg mond nekik, hacsak maga a páciens...
– Jézusom! – emelte égnek a szemét Lois. – Hogy azt a tolókocsiban toligált édes Jézusát neki! Hát milyen világban élsz te, Ralph? Az olyan alakok, mint Litchfield, bármit megtesznek, amit helyesnek vélnek. Azt hiszem, egész idő alatt tudtam is, amitől kétszeres hülyét csináltam magamból. Carl Litchfield egy hiú, pimasz fráter, akinek a betegeinél sokkal fontosabb, hogy ő hogy néz ki hózentrógerben és a különleges ingeiben.
– Ez rettentően cinikus volt.
– És ami még szomorúbb, rettentően igaz. Figyelj ide, most harmincöt vagy harminchat éves, és valahogy a fejébe vette, hogy ha negyven lesz, akkor... megáll. Negyven marad, amíg csak akar, ezt képzeli. Úgy képzeli, hogy aki hatvanéves, az rögtön vén, hatvannyolc felé még a legkülönbje is elhülyül, és aki meghaladta a nyolcvanat, az tekintse kegynek, ha a hozzátartozói egyáltalán eltaszigálják dr. Agyhoz. A gyerekeknek nem lehetnek titkaik a szüleik előtt, és Litchfield véleménye szerint a magunkfajta vén süsüknek ugyancsak nem lehetnek titkaik a gyermekeik előtt. Tulajdon jól felfogott érdekünkben.
Vagyis a gyakorlatban, ahogy kitettem a lábam a rendelőből, Carl Litchfield fölhívta Haroldot Bangorban. Elmondta neki, hogy nem alszom, hogy depresszióban szenvedek, és hogy olyan szenzorikus problémáim vannak, amelyek a kogníciós képesség korai hanyatlásával járnak együtt. Majd azt mondta: „Ne feledje, az anyja benne van a korban, Mr. Chasse, és ha önnek lennék, én nagyon komolyan fontolóra venném az ő helyzetét Derryben.”
– Ezt nem tehette! – kiáltotta Ralph döbbenten és riadtan. – Úgy értem... tényleg ezt tette?
Lois keserűen biccentett.
– Ezt mondta Haroldnak, ő pedig nekem, én meg most neked. Vén hülye vagyok, még azt sem tudom, mit jelent a „kogníciós képesség korai hanyatlása”, ők meg nem akarták megmondani nekem. Megnéztem a „kogníciót” a lexikonban, és tudod, mit jelent?
– Gondolkodást – felelte Ralph. – A kogníció gondolkodás.
– Így van. Az orvosom fölhívta a fiamat, hogy elmondja neki, kezdek szenilissé válni! – nevetett dühösen Lois, és most arra használta Ralph zsebkendőjét, hogy letörölje arcáról a friss könnyeket.
– Nem tudom elhinni – mondta Ralph, pedig nagyon is hihetőnek tartotta. Carolyn halála óta tisztában volt vele, hogy a naivitás, amellyel tizennyolc éves koráig nézte a világot, nem távozott el örökre, amikor átlépte a gyerekkor és a férfikor közötti küszöböt; úgy tűnik, ez a furcsa ártatlanság tért vissza, amikor átlépte a férfikor és az öregkor küszöbét. Kezdett elcsodálkozni a dolgokon... bár a csodálkozás túlságosan is enyhe szó. Jobbára teljesen paff volt.
Ott voltak például a kis üvegek a Csókok hídja alatt. Egy júliusi napon hosszú sétát tett a Bassey parkban, és egy kis időre bemenekült a híd alá a délutáni nap elől. Alig helyezkedett el, amikor felfedezte a kis kupac törött üveget a híd alatt csörgedező patak elgazosodott partján. Egy törött ággal félresöpörte a hosszú füvet, és hat-nyolc hasonló kis palackot számolt össze. Az egyiknek valami morzsás fehér anyag volt a fenekén. Ralph fölvette, és ahogy kíváncsian a szeme elé emelte, rájött, hogy egy crackparti maradványaira bukkant. Úgy ejtette el az üveget, mintha megégette volna. Még mindig emlékezett akkori zsibbadt döbbenetére, arra, ahogy sikertelenül próbálta győzködni magát, hogy ostoba volt, ez nem lehet az, aminek gondolta, ebben az isten háta mögötti kisvárosban, háromszázhetven kilométerre Bostontól északra. Természetesen a felszínre bukkanó naivsága botránkozott meg; lényének ez a része láthatólag még mindig elhitte (legalábbis amíg föl nem fedezte a kis üvegeket a Csókok hídja alatt), hogy a járványos narkózásról szóló újsághíreknek sincs több valóságtartalmuk, mint a tévébeli krimiknek vagy Jean-Claude Van Damme filmjeinek.
Most hasonló döbbenetet érzett.
– Harold azt mondta, szeretné, ha „beugornék Bangorba”, és megmutathatna nekem egy helyet – mondta Lois. – Manapság nem visz el autózni, csak megmutat helyeket. Mintha valami letudni való feladat lennék. Volt náluk egy csomó brosúra, és amikor Harold bólintott Janetnek, az olyan gyorsan rántotta elő...
– Hű, lassabban. Milyen hely? Milyen brosúrák?
– Bocsáss meg, egy kicsit előreszaladtam, ugye? Van egy hely Bangorban, amelyet Riverview Estatesnek hívnak.
Ralph ismerte ezt a nevet; neki is volt róla egy brosúrája. Afféle postai tömegcikk volt, amely épp a hatvanöt éveseket és a náluk idősebbeket vette célba. Együtt nevettek rajta McGovernnel... de a nevetésükben volt egy árnyalatnyi bizonytalanság, mint amikor a gyerekek fütyörésznek a temetőben.
– A morva életbe, Lois! Az egy öregek otthona, igaz?
– Nem, uram! – válaszolta az asszony, ártatlanul kerekre nyitva a szemét. – Ezt csak én állítottam, de Harold és Janet helyesbítettek. Nem, Ralph, a Riverview Estates egy öröklakásokból álló lakótelep, közösségorientált idősebb polgártársak számárai Amikor Harold ezt elmondta, én azt válaszoltam: „Igazán? Hát hadd mondjak nektek valamit! A gyorsbüféből hozott gyümölcsös pitét rátehetitek ezüst melegítő tálcára, és nevezhetitek francia tortának, az nekem akkor is gyorsbüféből hozott gyümölcsös pite marad.”
Amikor ezt mondtam, Harold hadarni kezdett, és elvörösödött, de Jan csak rám nyilazta egyik kis édes mosolyát, amelyet nekem tartogat különleges alkalmakra, mert tudja, hogy megőrjít vele. Azt mondta, de hát azért még megnézhetjük a brosúrákat, Lois anyu. „Ennyit igazán megtehetsz, ha már mindketten szabadságot vettünk ki mára, és idáig jöttünk, hogy láthassunk!”
– Mintha Derry Afrika szívében lenne – morogta Ralph.
Lois megfogta a férfi kezét, és olyat mondott, amire Ralphnak nevetnie kellett.
– Neki ott is van!
– Ez azelőtt vagy azután volt, hogy rájöttél Litchfield fecsegésére? – kérdezte Ralph. Szándékosan használta ugyanazokat a szavakat, mint Lois; úgy tűnt, minden különleges szónál vagy mondatnál jobban illettek az adott helyzethez. A „titoktartási kötelezettség megszegésének vétsége” túlságosan méltóságteljes kifejezés lett volna ilyen mocskos machinálásra. Litchfield rohant és fecsegett, ilyen egyszerű.
– Előtte. Arra gondoltam, igazán megnézhetem azokat a brosúrákat; végül is hatvan kilométert utaztak, és ebbe még nem halok bele. Így hát nézegettem, amíg a főztömet ették – annyi sem maradt belőle, hogy később kidobhattam volna – és kávéztak.
Jó kis hely ez a Riverview. Van saját, huszonnégy órás egészségügyi személyzetük, saját konyhájuk. Ha bemész, csinálnak egy teljes kivizsgálást, és eldöntik, hogy mit ehetsz. Van Vörös Diéta, Kék Diéta, Zöld Diéta és Sárga Diéta. És még három-négy további szín. Nem emlékszem már valamennyire, de a Sárga a cukorbetegeké, a Kék pedig a kövéreké.
Ralph elgondolta, hogy élete hátralévő részében három, tudományosan kiegyensúlyozott étkezés engedélyezett naponta – semmi kolbászos pizza a Gambinótól, semmi előre csomagolt szendvics, semmi chiliburger a Mexico Miltből –, és csaknem elviselhetetlennek találta a kilátást.
– Ezenkívül – mondta ragyogva Lois – van egy pneumatikus szállítócsőrendszerük, ami egyenesen a konyhádba továbbítja a napi piruláidat. Hát nem nagyszerű ötlet, Ralph?
– De – válaszolta Ralph.
– De még mennyire. Nagyszerű, a jövő hulláma. Számítógép ellenőriz mindent, és lefogadom, hogy annak sohasem hanyatlik a rekogníciós képessége. Van egy különleges busz, ami hetente kétszer elfuvarozza a Riverview lakóit színházi vagy kulturális céllal, illetőleg vásárolni. Ezt a buszt kell igénybe venned, mert a bentlakóknak nem engedik meg, hogy kocsit tartsanak.
– Jó ötlet – mondta Ralph, és kissé megszorította az asszony kezét. – Mi az a néhány szombat esti részeg egy vén gyagyához képest, aki ámokfut a Buickjában, miközben épp elmenőben van a kogníciója?
Reményeire rácáfolva Lois nem mosolyodott el.
– Ezeknek a brosúráknak a képeitől forrt föl a vérem. Öregasszonyok kanasztáznak. Öregemberek patkót dobálnak. Mindkét nem együtt perdül táncra abban a nagy fenyőfa burkolatos teremben, amit úgy hívnak, hogy River Hall. Hát nem szép név? Folyami Csarnok.
– Csinos.
– Úgy hangzik, mintha egy elvarázsolt kastélyban lenne. De én meglátogattam néhány öreg barátomat Eperföldön – ez egy szeretetotthon Skowheganben –, és tudom, hogy milyenek az öregek társalgói, mert láttam egyet. Nem számít, milyen szép nevet adnak neki, az csak egy szoba, a sarok tele asztali játékokkal, kirakósokkal, mindből hiányzik háromnégy darab, a tévé örökké valami Családi viszály-szerű adásra van beállítva, és sohasem olyan filmekre, amelyekben jó testű fiatalok vetkőznek, hogy pucéran henteregjenek a kandalló előtt. Azok a szobák mindig pasztától... pisitől... hosszú bádogdobozos filléres vízfestéktől... meg kétségbeeséstől szaglanak.
Rávetette sötét szemét Ralphra.
– Én csak hatvannyolc éves vagyok, Ralph. Tudom, dr. Fiatalító Forrás szemében hatvannyolc év semmit sem jelent, de nekem igen, mert az anyám kilencvenkettő volt, amikor tavaly meghalt, az apám pedig nyolcvanhat évet ért meg. A mi családunkban nyolcvan év előtt meghalni, az azt jelenti, hogy fiatalon haltál meg... és ha tizenkét évet töltenék egy olyan helyen, ahol a hangosbemondó hív vacsorázni, hát bele is bolondulnék.
– Én is.
– Azért megnéztem. Udvarias akartam lenni. Amikor végeztem, csinos kis kötegbe söpörtem őket, és visszaadtam Jannek. Azt mondtam, nagyon érdekes volt, és megköszöntem neki. Bólintott, elmosolyodott, és visszarakta őket a táskájába. Azt gondoltam, ezzel vége és megszabadultam, de akkor megszólalt Harold: „Vedd a kabátodat, mama.”
– Egy pillanatig annyira megrémültem, hogy levegőt sem kertem venni. Arra gondoltam, hogy máris fölvétettek! Azt hittem, ha nemet mondok, Harold kinyitja az ajtót, bejön két-három ember fehér köpenyben, az egyik elmosolyodik és ezt mondja: „Semmi gáz, Mrs. Chasse; amint az első marék tablettát megkapja a saját konyhájában, sohasem akar máshol élni többé.”
Nem akarom fölvenni a kabátom, mondtam Haroldnak, és igyekeztem olyan hangot megütni, mint amikor tízéves volt, e a szívem annyira dobogott, hogy még a hangomban is halottam. „Meggondoltam az elmenést. Elfelejtettem, mennyi innivalóm van ma.” Ekkor Jan pontosan úgy nevetett, amit lég mézes kis mosolyánál is jobban utálok, és azt mondta: „Miért, Lois anyu, mi lehet olyan fontos tennivaló, hogy nem akarsz velünk Bangorba jönni, miután vettük a fáradságot, hogy eljöjjünk Derrybe és meglátogassunk téged?”
Attól a nőtől mindig föláll a hátamon a szőr, és azt hiszem, is így van velem. Muszáj, hogy így legyen, mert még soha életemben nem ismertem nőt, aki ennyit mosolygott volna a másikra, anélkül hogy zsigerből gyűlölné. Mindenesetre azt feleltem, hogy kezdetnek fölmosom a konyha padlóját. „Csak nézd meg, mondtam. Pokolian mocskos.”
„Hű!, felelte Harold. Nem tudom elhinni, hogy üres kézzel küldesz minket vissza a városba, azután, hogy eljöttünk ide, mama.”
„Hát én pedig nem megyek el arra a helyre, nem számít, hogy milyen messzire jöttetek, vágtam vissza, így hát kiverjed ezt az ötletet a fejedből. Én harmincöt éve élek Derryben, életem felét itt töltöttem. Minden barátom itt él, nem mozdulok innen.”
Úgy néztek egymásra, mint két szülő, amikor egy gyerek nem aranyos többé, hanem elkezd undokoskodni. Janet megveregette a vállamat és azt mondta: „Fel ne izgasd már magad, Lois anyu – csak azt akarjuk, hogy gyere el és nézd meg.” Akárcsak a brosúráknál, és nekem megint udvariasnak kellett lennem. Ugyanazt mondogatta, hogy csak nézzem meg, mert már a láttán is megnyugszom. Tudhattam volna, hogy nem engedhetik meg maguknak, hogy ott éljek, a sajátjukból nem is tudnák fedezni a költségeket. Mr. Chasse pénzére fáj a foguk, azt akarják elcsaklizni, a nyugdíját meg a vasúti biztosítását, mivel munkahelyi balesetben halt meg.
Kiderült, hogy megbeszéltek egy találkozót tizenegy órára, és egy pasas már vár is, hogy megmutassa nekem azt az egész kócerájt. Mire az egészet beszedtem, már halálosan be voltam ijedve, de fájt is, hogy milyen lekezelően bánnak velem, és feldühített, hogy mást sem hallok Janet szájából, mint szabadság így, szabadság úgy. Világos volt, mint a vakablak, hogy egy csomó jobb módját tudná a szabadnapja eltöltésének, mint hogy lejöjjön Derrybe, megnézni azt a kövér hárpia anyósát.
„Ugyan, anyu, hagyd abba a kifogásokat és gyerünk”, mondta még egy kis huzakodás után, mintha én odáig lennék az ötlettől, csak azt nem tudnám eldönteni, melyik kalapomat vegyem. „Ugorj a kabátodba. Segítek elmosni a csetrest, ha visszajövünk.”
„Nem figyeltél ide, mondtam. Én nem megyek sehová. Miért pocsékolnám ezt a szép őszi napot ilyen utazásra egy olyan helyre, ahol sohasem fogok élni? És honnan veszitek a jogot, hogy ideautózzatok és minden további nélkül letámadjatok? Miért nem jutott legalább egyikőtöknek annyi az eszébe, hogy idetelefonáljon és azt mondja, támadt egy ötletünk, mama, nem akarod meghallgatni? A barátaitokkal nem így szoktatok bánni?” Amikor ezt mondtam, ismét összenéztek...
Lois felsóhajtott, utoljára megtörölte a szemét, és visszaadta Ralphnak a zsebkendőjét, nyirkosan, de egyébként használhatóan.
– Én ebből a pillantásból tudtam, hogy még nem értünk a dolog végére. Főképpen abból, ahogy Harold nézett – mint amikor kicsórt egy marék csokoládét a spájzban levő stanicliből. És Janet... azzal a pillantással válaszolt neki, amit a legkevésbé szeretek. Buldózertekintetnek hívom. És ekkor megkérdezte Haroldot, nem akarja-e elmondani nekem, mit mondott a doktor, vagy ezt is neki kell-e megtennie.
Végül mindketten elmondták, és miközben ez történt, annyira dühös és rémült voltam, hogy úgy éreztem, mintha tövestül tépnék ki a hajamat. Amit képtelen voltam megemészteni, akármennyire igyekeztem is, az a gondolat volt, hogy Carl Litchfield mindent elmondott Haroldnak, amiről én azt hittem, hogy magánügy. Csak úgy fölhívta és elmondta neki, mintha ebben nem lenne az égvilágon semmi kivetnivaló.
„Szóval úgy gondoljátok, hogy szenilis vagyok?, kérdeztem Haroldot. Ezért jöttetek? Te és Jan úgy gondoljátok, hogy meglágyult az agyam hatvannyolc éves előrehaladott koromra?”
Harold elvörösödött, ide-oda csiszálta a talpát a széke alatt, és motyogott valamit. Olyasmit, hogy ő semmi ilyesmit nem gondolt, de törődnie kell a biztonságommal, éppúgy, ahogy én törődtem vele, amíg felnőtt. Janet egész idő alatt ott ült a konyhai pultnál, egy fánkot rágcsált, és úgy nézett a férjére, hogy meg tudtam volna ölni – mintha svábbogár lenne, aki megtanult úgy beszélni, mint egy ügyvéd. Aztán fölállt és megkérdezte, használhatja-e a mellékhelyiséget. Mondtam, hogy csak rajta, és még sikerült visszanyelnem, hogy megkönnyebbülés, ha két percig kívül van a szobán.
„Köszönöm, Lois anyu, mondta. Nem tart sokáig. Harry-val úgyis mindjárt megyünk. Ha úgy érzed, hogy nem akarsz velünk jönni a megbeszélt találkozóra, akkor, azt hiszem, itt nincs mit mondani.”
– A tündér! – állapította meg Ralph.
– Nekem ezzel tette be a kaput. Elegem volt. „El szoktam menni a megbeszélt találkozókra, Janet Chasse, mondtam, de csak azokra, amelyeket magam beszélek meg. Azokat, amelyeket mások szerveznek meg, le se szarom.”
Égnek lökte a kezét, mintha én lennék a legesztelenebb nő, akit valaha hátán hordott a Föld, és otthagyott minket Harold-dal. Ő úgy bámult rám a nagy barna szemével, mintha azt varia, hogy bocsánatot kérjek. Szinte már magam is úgy érezem, hogy bocsánatot kellene kérnem, hogy ne nézzen már így, mint egy spániel, de nem tettem. Nem akartam. Csak visszanéztem rá, és egy idő múlva nem állhatta többé, és azt mondta, nem kéne tovább mérgelődnöm. Azt mondta, ő csak aggódott miattam, hogy itt vagyok egyedül, és ő csak igyekezett jó fiú, Janet pedig jó meny lenni.
„Ezt megértem, mondtam, de tudnod kell, hogy a szeretettek és az aggódásnak nem épp az a legjobb kifejezésmódja, iá szimatolgatunk valakinek a háta mögött.” Megmerevedett, azt mondta, hogy ő és Jan nem tekintik ezt szimatolgatásnak. Miközben ezt mondta, egy-két másodpercig a fürdőszoba felé sandított, és nekem úgy rémlett, azt akarta mondani, hogy Jan nem tekinti ezt szimatolgatásnak. Utána elmondta, hogy nem úgy történt ez, ahogy én képzelem – hogy Litchfield hívta fel át, és nem fordítva.
„Rendben, mondtam, de miért nem tetted le a kagylót, amikor rájöttél, hogy miről akar veled beszélni? Ez nagyon csúnya dolog volt, Harry. Az isten szerelmére, mi ütött beléd?”
Izegni-mozogni kezdett, talán mintha még mentegetőzni is elkezdett volna, amikor Jan visszajött, és becsapott a tudod milyen bomba. Megkérdezte a menyem, hol van a gyémántos fülbevalóm, amit kettejüktől kaptam karácsonyra. Ez olyan témaváltás volt, hogy először csak hápogni tudtam, ami, feltételezem, pont úgy hangzott, mintha tényleg kezdenék hülyülni. De végül csak kinyögtem, hogy ahol mindig szokott, egy porcelántányéron a hálószobám szekrényében. Van egy ékszerdobozom, de a fülbevalót és még vagy két-három szebb darabot nem ott tartom, mert olyan szépek, hogy ha csak rájuk nézek, fölvidulok. Mellesleg csak gyémántszilánkokat foglaltak bele, egyáltalán nem olyasmi, amiért érdemes lenne betörni. Akárcsak a jegygyűrűm meg az elefántcsont kámeám, amelyeket ugyanazon a tányéron tartok.
Lois átható, könyörgő pillantást vetett Ralphra. Ő ismét megszorította a kezét.
Az asszony elmosolyodott, és mélyet sóhajtott. – Ez nagyon keserves lesz.
– Ha abba akarod hagyni...
– Nem, be akarom fejezni... bár egy bizonyos ponton túl már nem emlékszem, hogy mi történt. Annyira szörnyű volt. Janet azt mondta, hogy ő tudja, hol tartom, de nincs ott. A jegygyűrűm ott volt, meg a kámea is, de a karácsonyi fülbevaló nincs ott. Bementem magam is, hogy ellenőrizzem, és igaza volt. Mindent tűvé tettünk, mindenütt kerestük, de nem találtuk meg. Eltűnt.
Most már mindkét kezével Ralph kezét szorongatta, és mintha a dzseki villámzárának címezte volna a szavait.
– Minden ruhát kiszedtünk a szekrényből... Harold még magát a szekrényt is eltolta a faltól, és benézett mögé... kerestük az ágy és a díványpárnák alatt... és valahányszor Janetre néztem, ő is visszanézett rám azzal az édeskés lencsibaba-pillantásával. Édes volt, mint a csurgatott méz – a tekintetét leszámítva –, és nem is kellett előrukkolnia azzal, hogy mit gondol, mert én már tudtam. „Látod? Látod, milyen igaza van dr. Litchfieldnek, hogy felhívott minket, és mennyire igazunk volt, amikor megbeszéltük azt a találkozót? És látod, milyen tökfejű lettél? Neked van rá szükséged, hogy olyan helyen légy, mint a Riverview Estates. Ez is azt bizonyítja. Elvesztetted azt a szép fülbevalót, amit mi ajándékoztunk neked karácsonyra, komolyan hanyatlik a kogníciós készséged, ez éppen most bizonyosodott be. Még egy kis idő, és égve felejted a gázrózsát a tűzhelyen... vagy a fürdőszobai melegítőt...”
Megint sírni kezdett, és Ralphnak megfájdult a szíve a könnyeitől. Az sír ilyen, a mélyből felszakadó sírással, akit a lelke legmélyéig megaláztak. Lois elrejtette az arcát a zubbonyába. Ralph szorosabban magához ölelte. Lois, gondolta. A mi Loisunk. De nem; ez nem tetszett neki többé. Nem mintha bármikor is ínyére lett volna.
Az én Loisom, gondolta, és abban a pillanatban mintha valami nagyobb hatalom jóváhagyta volna, a nap ismét kezdett megtelni fénnyel. A hangok új rezgést nyertek. Lenézett a kezére és Loiséra, amelyek összefonódva pihentek az asszony ölében, és szép, kékesszürke dicsfényt látott derengeni körülöttük, olyat, mint a cigaretta füstje. A fényburkok visszatértek.

3

– El kellett volna zavarnod őket abban a pillanatban, amikor rájöttél, hogy a fülbevaló eltűnt – hallotta magát, és minden egyes szó elkülönült, pazarul páratlan volt, akár egy kristályos mennykőcsapás. – Abban a szent pillanatban.
– Ó, most már tudom – mondta Lois. – Janet csak arra várt, hogy hülyeséget mondjak, és én természetesen megtettem. De annyira zaklatott voltam, először a purparlé miatt, hogy menjek-e vagy sem Bangorba, megnézni a Riverview Estatest, azután meghallottam, hogy az orvosom olyasmiket mondott el nekik, amire nem volt joga, és mindennek tetejébe kiderült, hogy elvesztettem a legértékesebb vagyontárgyamat. És tudod, mi volt a hab a tortán? Hogy ő volt az, aki fölfedezte, hogy eltűnt a fülbevaló! Ezek után még hibáztatsz, hogy nem tudtam, mit tegyek?
– Nem – válaszolta Ralph, és a szájához emelte az asszony kesztyűs kezét. Úgy surrogott a levegőben, mint mikor durva gyapjútakarón simít végig a tenyér, és egy pillanatig világosan látta szája nyomát Lois jobb kesztyűjén, mintha egy kék csókot nyomtak volna rá.
Lois elmosolyodott. – Köszönöm, Ralph.
– Szívesen.
– Gondolom, el tudod képzelni, hogy folytatódott a dolog. Jan azt mondta: „Igazán jobban kellett volna vigyáznod, Lois anyu, csak hát dr. Litchfield is megmondta, hogy eljön majd az idő, amikor már nem tudsz jobban vigyázni, és éppen ezért gondoltunk a Riverview Estatesre. Sajnálom, hogy felbosszantottunk, de fontosnak látszott, hogy gyorsan lépjünk. Most már látod, miért.”
Ralph fölpillantott. Odafönt zöldeskék tűzzuhatag volt az ég, tele a felhők króm léghajóival. Lenézett a domb lábába és látta, hogy Rosalie még mindig ott hever a vécék előtt. Orrából fölemelkedő sötétszürke léggömbzsinege reszketett a hűvös októberi szélben.
– Ekkor igazán méregbe gurultam – félbeszakította magát és elmosolyodott. Ralph arra gondolt, ez volt ma az első mosolya, ami őszinte vidámságot fejezett ki, nem valami kevésbé nyájas és sokkal bonyolultabb indulatot. – Nem, ez így nem igaz. Ez több volt, mint harag. Ha a dédunokaöcsém ott lett volna, azt mondja, hogy a Nananó atombomba lett.
Ralph fölnevetett, és Lois is vele nevetett, de neki egy kicsit mintha erőltetett lett volna a hangja.
– A legzabosabb attól lettem, hogy Janet tudta, mit fogok tenni – folytatta. – Azt akarta, hogy atombomba legyek, mert tudta, hogy később milyen bűntudatom támad. Isten látja a lelkemet, tényleg ez történt. Visítottam, hogy menjenek a pokolba. Harold úgy nézett rám, mintha legszívesebben a padló alá süllyedne – az ordítozás mindig feszélyezi –, de Jan csak ült ott, ölében összekulcsolt kézzel, mosolygott, valósággal bólogatott, mintha azt mondaná, csak így tovább, Lois anyu, folytasd és köpj ki minden csúnya öreg mérget a szervezetedből, és amikor ez megvan, talán lehet majd értelmesen beszélni veled.
Lois mélyet lélegzett.
– Ekkor történt valami. Nem egészen tudom, hogy mi. Nem is ez volt az első alkalom, de ez volt a legrosszabb. Attól félek, ez valami... hát... olyan roham. Valahogy nagyon furcsán... nagyon ijesztő módon kezdtem el látni Janetet. És mondtam valamit, amivel végre az elevenébe találtam. Nem emlékszem, mi volt az, és nem is hiszem, hogy akarom-e tudni, de az biztos, hogy letöröltem azt a cukorédes mosolyt az arcáról, amit úgy gyűlölök. Valósággal elhurcolta Haroldot. Az utolsó, amire emlékszem, hogy azt mondja, valamelyikük majd fölhív, amikor nem leszek ennyire hisztérikus, és nem vágok csúnya vádakat olyan emberek fejéhez, akik szeretnek engem.
Ott álltam a házamban egy kis ideig, miután elmentek, és aztán kijöttem, hogy leüljek a parkban. Néha már az is jólesik a testnek, ha az ember csak úgy ül a napon. Megálltam a Piros Almánál, hogy egyek valamit, és ott hallottam, hogy te meg Bill veszekedtetek. Tényleg összehorgoltatok?
Ralph megrázta a fejét.
– Dehogy, túléljük. Én igazán kedvelem Billt, de...
– ...de meg kell gondolnod, hogy mit mondasz el neki – fejezte be helyette Lois. – Ralph, hozzátehetem, hogy nem kell túlságosan komolyan venned, amit mond neked?
Ez alkalommal Ralph volt az, aki megszorította összefonódott kezüket.
– Ez neked is szól, Lois. Nem kellene túlságosan komolyan venned, ami ma reggel történt.
Az asszony felsóhajtott. – Lehet, de nehéz nem komolyan venni. Szörnyű dolgokat mondtam a végén, Ralph. Szörnyűeket. Az a borzalmas mosoly az arcán...
A megértés szivárványa gyúlt ki hirtelen Ralph tudatában. Izzásában valami hatalmas dolgot látott, olyan nagyot, amely egyszerre tűnt vitathatatlannak és eleve elrendeltnek. Most először fordult szembe Loisszal, amióta a fényburkok visszatértek hozzá... vagy hozzájuk. Lois áttetsző szürke fénygolyóban ült, amely oly ragyogó volt, akár a köd egy naposnak ígérkező nyári reggelen, és a nőt, akit Bill McGovern a „mi Loisunknak” emlegetett, átváltoztatta valami fenségesen méltóságteljes... és már-már elviselhetetlenül gyönyörű teremtéssé.
Akár Éósz, gondolta Ralph. A hajnal istennője.
Lois kényelmetlenül fészkelődött a padon.
– Ralph! Miért nézel így rám?
Mert szép vagy, és mert beléd szerettem, gondolta meghökkenten Ralph. Itt helyben annyira beléd szerettem, hogy úgy érzem magam, mintha megfulladnék, és kellemes lenne a haldoklásom.
– Mert pontosan emlékszel, hogy mit mondtál.
Az asszony újból idegesen kezdett matatni táskája csatjával. – Nem, én...
– De igen. Azt mondtad a menyednek, hogy ő vette el a fülbevalót. Azért tette, mert rájött, hogy kötöd az ebet a karóhoz, nem mész velük, márpedig a menyed begerjed, ha nem tesznek meg valamit, amit ő akar... ő attól lesz atombomba. Azért tette, mert fölhúztad. Nem ez volt a helyzet?
Lois tágra nyílt, rémült szemmel nézett rá.
– Honnan tudod, Ralph? Honnan tudsz te erről?
– Onnan, ahonnan te tudod, és onnan tudod, mert láttad.
– Ó, nem – suttogta az asszony. – Nem, én semmit sem láttam. Egész idő alatt a konyhában voltam Harolddal.
– Nem akkor, amikor csinálta, hanem amikor visszajött. Láttad rajta és körülötte.
Úgy látta most Harold Chasse feleségét Loisban, mintha a mellette ülő asszony nagyítóvá változott volna. Janet Chasse magas, világos bőrű, hosszú derekú asszony volt. Az arca teleszórva szeplőkkel, amelyeket alapozóval kent le, a haja gyömbérszín árnyalatú világos vörös. Amikor ma reggel lejött Derrybe, az a mesés haj vastag fonatban hullott a fél vállára, mint egy köteg rézdrót. Mi mást tudott még erről az asszonyról, akivel sohasem találkozott?
Mindent, mindent.
Lepúderezi a szeplőit, mert azt hiszi, gyermeteg lesz tőlük; az emberek nem vesznek komolyan egy szeplős nőt. A lába gyönyörű, és ezt tudja is. A munkahelyén kurta szoknyát visel, de ma, amikor eljött meglátogatni
(a vén kurvát)
Lois anyut, kardigánt és ócska farmert vett. Derrybe ez való. Késik a havibaja. Abba a korba ért, amikor nem olyan pontos többé, mint az óramű, és ezeket a bizonytalan két-három hetes késéseket minden hónapban megszenvedi. Ezekben az időszakokban, amikor mintha üvegből lenne a világ és mindenki ostobának vagy gazembernek látszik, ő kiszámíthatatlanul cselekszik és érez. Valószínűleg azért csinálta, amit csinált.
Ralph látta, amint kijön Lois apró fürdőszobájából. Látta, amint metsző, dühös pillantást küld a konyhaajtó felé – most semmi nyoma annak az édes-édes-édes mosolynak a keskeny, feszült arcon –, azután kiveszi a fülbevalót a porcelántányérból. Látta, ahogy belegyömöszöli a farmerje zsebébe.
Nem, Lois nem volt tanúja annak a piti, ronda lopásnak, de Jan Chasse halványzöld fény burka megtelt barna és vörös cirkalmakkal, amit Lois észrevett és rögtön meg is értett, valószínűleg anélkül, hogy a leghalványabb fogalma lett volna arról, mi történik vele.
– Bizony, ő vitte el őket – mondta Ralph. Szürke pára sodródott álmatagon Lois tágra nyílt szemének pupilláján. Elnézte volna napestig.
– Igen, de...
– Ha végül is beleegyeztél volna, hogy elmész a Riverview Estatesbe a találkozóra, lefogadom, hogy a legközelebbi látogatásuk után ismét megtaláltad volna a fülbevalódat... vagy inkább ő találta volna meg, ez sokkal valószínűbb. Csupán egy szerencsés véletlen – „Ó, Lois anyu, nézd csak, mit találtam!”. A fürdőszobai kézmosó alatt, vagy egy szekrényben, esetleg valamilyen sötét sarokban.
– Igen. – Lenyűgözve nézte Ralphot, szinte úgy, mint akit hipnotizáltak. – Biztosan szörnyen érzi magát... és nem meri visszaadni, igaz? Azok után, amiket mondtam neki. Ralph, honnan tudod te ezeket?
– Ugyanonnan, ahonnan te. Mióta látod a fényburkokat, Lois?

4

– Fényburkokat? Nem tudom, mire gondolsz. – Pedig tudta.
– Litchfield beszélt a fiadnak az álmatlanságodról, de kétlem, hogy ez egymagában elegendő lett volna ahhoz, akár még Litchfieldnek is, hogy... tudod, fecsegjen. A másik, amit te szenzorikus problémának neveztél, mindmostanáig nem ugrott be, annyira elhűltem attól, hogy téged bárki szenilisnek tarthat, pedig az utóbbi időben nekem is megvoltak a magam szenzorikus problémái.
– Neked!
– Igen, hölgyem. És nem sokkal ezelőtt mondtál valami még érdekesebbet. Azt, hogy kezdted Janetet nagyon furcsán látni. Nagyon ijesztően. Nem emlékeztél, mit mondtál, mielőtt elmentek, de pontosan tudtad, hogyan éreztél. A világ másik felét látod – a maradék világot. Árnyakat a dolgok körül, árnyakat a dolgokban, hangokat a hangokban. Én ezt a fényburkok világának hívom, és te ezt tapasztalod meg most. Nem így van, Lois?
Az asszony némán nézett rá egy pillanatig, azután kezébe temette az arcát. – Azt hittem, hogy elmenőben van az eszem – mondta, azután megismételte: – Ó, Ralph, azt hittem, hogy elmenőben van az eszem.

5

Ralph magához ölelte, azután elengedte, és fölemelte az állát.
– Elég a könnyekből – mondta. – Nincs tartalék zsepim.
– Nincs több könny – ígérte Lois, de máris telefutott a szeme. – Ralph, ha tudnád, milyen félelmes volt...
– Tudom.
Az asszony mosolya fölragyogott. – Igen... te tudod, ugye?
– Amitől az az idióta Litchfield úgy gondolta, hogy a szenilitás felé csúszol – bár ő valószínűleg az Alzheimerre gondolt –, nem közönséges álmatlanság, hanem olyasfajta, amivel valami más is együtt jár;.. valami, amiről Litchfield eldöntötte, hogy hallucináció. Így van?
– Gondolom, bár akkor erről egy szót se szólt. Nagyon megértőnek látszott, amikor beszéltem a dolgokról, amiket látok: a színekről meg a többiről.
– Aha, és abban a pillanatban, ahogy kitetted a lábad a rendelőjéből, fölhívta a fiadat, és azt mondta neki, hogy rohanjon Derrybe és csináljon valamit öreg mamájával, mert kezd olyan embereket látni, akik színes zacsikban járkálnak, és a fejükből hosszú madzagok emelkednek az égbe.
– Ezt is láttad? Ralph, ezt te is láttad!
– Én is – válaszolta, és nevetett. Kicsit eszelősen hangzott, amin nem is csodálkozott. Száz és száz dolgot akart megkérdezni az asszonytól; majd megbolondult a türelmetlenségtől. És volt még valami, valami olyan váratlan, hogy először nem is értette, miről van szó: kanos volt. Nem csak érdekelte Lois; tényleg kanos volt.
Lois megint sírt. Könnyei olyan színűek voltak, mint a pára egy csöndes tó felett, és kicsit gőzölögtek, ahogy az arcára hullottak. Ralph tudta, hogy olyan sötét és mohos ízük lehet, mint a rügyeknek tavasszal.
– Ralph... ez... ez... ó, Istenem!
– Nagyobb, mint Michael Jackson és a Szuperkupa, igaz?
Az asszony halkan fölnevetett. – Hát, csak... tudod, csak egy kicsit.
– Neve is van annak, ami velünk történik, Lois, és ez nem álmatlanság, szenilitás vagy Alzheimer-kór. Ez hiperrealitás.
– Hiperrealitás – suttogta ő. – Istenem, micsoda egzotikus szó!
– Igen, az. Van egy gyógyszerész arra lent az utcán, a Rite Aidben, Joe Wyzer, ő mondta nekem. Csak sokkal több van benne, mint amennyiről ő tud. Több, mint amennyit bárki ép elmével megsejthetne.
– Olyan, mint a telepátia... ha tényleg létezik. Ralph, eszünknél vagyunk?
– Elvitte a fülbevalódat a menyed?
– Én... ő... igen. – Lois kiegyenesedett. – Igen, elvitte.
– Semmi kétség?
– Semmi.
– Akkor megválaszoltad a saját kérdésedet. Egészségesek vagyunk, minden rendben... de azt hiszem, ebben a telepátiában tévedsz. Mi nem az elmékben olvasunk, hanem a fény-burkokban. Figyelj, Lois, egy csomó dolog van, amit meg akarok kérdezni tőled, de van egy olyan érzésem, hogy csupán egyetlenegy dolgot akarok tudni. Láttál – hirtelen megtorpant, azon tűnődve, tényleg azt akarja-e kimondani, ami a nyelve hegyén volt.
– Mit láttam?
– Nohát, ez sokkal őrültebbül fog hangzani, mint bármi, amit te mondtál nekem, de nem vagyok őrült. Elhiszed? Nem vagyok őrült.
– Hiszek neked – mondta az asszony egyszerűen, és Ralph érezte, hogy hatalmas kő esik le a szívéről. Lois igazat mondott. Ehhez nem fért kétség: hite ott ragyogott körülötte.
– Jól van, figyelj. Amikor mindez történni kezdett veled, láttál embereket, akik nem úgy néztek ki, mintha a Harris sugárúthoz tartoznának? Embereket, akik sehová sem tartoznak a normális világban?
Lois meglepett értetlenséggel nézett rá.
– Kopaszok, nagyon alacsonyak, fehér köpenyt viselnek, leginkább úgy néznek ki, mint amilyeneknek az űrből jött idegeneket rajzolják a Piros Almában kapható bulvárlapok borítóján. Nem láttál ilyesmit, amikor ilyen hiperrealitás-rohamod volt?
– Nem, senkit.
Ralph a lábát csapkodta az öklével a csalódástól. Egy pillanatig töprengett, azután ismét fölnézett.
– Hétfő hajnalban – mondta. – Mielőtt a zsaruk felbukkantak Mrs. Lochernél... láttál engem?
Lois nagyon lassan bólintott. Fényburka elsötétedett egy kicsit, és skarlátszín, cérnavékony csigavonalak kezdtek fölfelé vonulni benne átlós irányban.
– Azt hiszem, akkor meglehetősen jó tipped van arra, hogy ki hívta a rendőröket – mondta Ralph. – Igaz?
– Ó, tudtam, hogy te vagy – válaszolta halkan Lois. – Korábban is gyanítottam, de mostanáig nem voltam biztos benne. Amíg meg ne láttam... tudod, a színeidben.
Λ színeimben, gondolta a férfi. Ed is így hívta.
– De nem láttál két apró figurát kijönni Mrs. Locher házából?
– Nem – felelte Lois –, de ez semmit sem jelent. Egyáltalán nem is látom Mrs. Locher házát a hálószobám ablakából. A Piros Alma teteje útban van.
Ralph összefonta a kezét a feje búbján. Hát persze hogy útban van. Ezt neki is tudnia kellett volna.
– Azért gondoltam, hogy te hívtad a rendőröket, mert mielőtt elmentem zuhanyozni, észrevettem, hogy valamit figyelsz egy távcsövön keresztül. Korábban sose láttam, hogy ilyet tettél volna, de azt gondoltam, közelebbről akarod látni a kóbor kutyát, amely csütörtök reggelenként végigkurkássza a kukákat. – Lemutatott a domb lábába. – Azt a fickót.
– Ő nem fickó – vigyorgott Ralph. – Ő a csodálatos Rosalie.
– Ó. Mindenesetre sokáig bent voltam a zuhanyozóban, mert van valami különleges bemosó, amit a hajamra tettem. Nem színező – mondta élesen, mintha Ralph ezzel vádolta volna –, csak fehérjék és olyasmi, amitől állítólag kicsit sűrűbbnek látszik a haj. Amikor kijöttem, a rendőrség már mindenütt ott hemzsegett. Egyszer feléd is néztem, de nem láttalak többé. Vagy átmentél egy másik szobába, vagy összehúzódzkodtál a székedben. Néha szoktad csinálni.
Ralph a fejét rázta, hogy kitisztuljon. Tehát nem üres színházban volt azokon az éjszakákon; valaki más is volt vele. Csupán külön páholyban ültek.
Rosalie rozsdás ugatást hallatott a domb lábában, és kezdett talpra veckelődni. Ralph odanézett és úgy érezte, jégcsap van a gyomrában. Már egy fél órája ültek itt, és noha eközben a közelébe se ment senki a lenti nyilvános illemhelyeknek, nőst mégis lassan kinyílt a FÉRFIAK feliratú préselt műanyag ajtó.
Doki 3. bukkant fel mögüle. Tarkójára lökte McGovern panamakalapját, amelynek félholdat harapott a karimájába, is ettől szakasztott olyan furcsa lett, mint McGovern azon a lapon, amikor Ralph először pillantotta meg barna puhakalapban. Akár egy nyomozó skribler a negyvenes évek krimijeiben.
Egyik kezében a kopasz idegen a rozsdás szikét emelte magasra.

13. FEJEZET

1

– Lois...– Ralph olyannak hallotta a saját hangját, mintha egy hosszú, mély szakadékon kanyarogna végig. – Lois, látod ezt?
– Nem én – elcsuklott a hangja. – A szél nyitotta ki a vécé ajtaját? Ugye nem? Van ott valaki? Azért lármázik az a kutya?
Rosalie lassan hátrált a kopasz ember elől. Tépett fülét lesunyta, orrát összeráncolta, kimutatta csúnyán lekopott fogait, amelyek annyira voltak fenyegetők, mint néhány keménygumi pecek. Szaggatott ugatás szakadt föl belőle, majd kétségbeesetten vonítani kezdett.
– Azért! Nem látod, Lois? Nézd csak! Éppen ott van!
Ralph talpra ugrott. Lois is fölállt, egyik kezével elárnyékolta a szemét, és kétségbeesett erőlködéssel próbált észlelni valamit odalent.
– Csak valami remegést látok. Ilyen a levegő egy krematórium fölött.
– Mondtam, hogy hagyd békén! – ordított le a dombról Ralph. – Elég legyen! Takarodj a pokolba!
A kopasz ember Ralph felé nézett, de ezúttal nem volt meglepetés a pillantásában; közömbös, elutasító volt a tekintete. Jobb kezének középső ujját fölemelve, odabökte Ralphnak az ősi jelet, majd néma nevetéssel vicsorított, a fogai sokkal élesebbek és fenyegetőbbek voltak a kutyáéinál.
Rosalie lekushadt, amint a koszos köpenyes emberke ismét megindult felé, azután szó szerint fölemelte az egyik lábát és a saját fejére tette, rajzfilmből ismerős mozdulattal, ami mulatságos lehetett volna, de ehelyett a rémület nyert benne hátborzongató kifejezést.
– Mit nem látok, Ralph? – nyöszörgött Lois. – Valamit látok, de...
– Tágulj tőle! – ordított föl Ralph, és újra karateütésre emelte a kezét. De megint csak töltetlen puskának érezte a kezét, azt a kezet, amely korábban keskeny kék fénydárdát teremtett, és ezt most láthatólag tudta a kopasz doktor is. Felnézett Ralphra és gúnyosan integetett.
[Á, hagyd ezt, Kurta! Csücsülj le, fogd be a pofádat, és élvezd a látványt.]
A teremtmény a domb lábánál visszafordult Rosalie-hoz, aki egy vén fenyő tövében kuporgott. A fa halványzöld párát eregetett kérgének repedéseiből. A kopasz doktor Rosalie fölé hajolt, jobb kezét ordítóan hamis gyengéd mozdulattal kinyújtotta, miközben baljában a szikét markolta.
Rosalie vinnyogott... azután fölemelte a nyakát, és alázatosan megnyalta a teremtmény tenyerét.
Ralph saját kezére nézett. Valamit érzett benne, nem azt az erőt, mint korábban, semmi ilyet, de valamit érzett. Hirtelen tiszta fehér fényszikrák lobbantak a körmei fölött. Mintha gyújtógyertyává változtak volna a körmei.
Lois izgatottan kapta el a karját.
– Mi baja a kutyának? Ralph, mi baja?
Ralph gondolkodás nélkül eltakarta Lois szemét, mint mikor kukucskát játszunk egy kedves lénnyel. Ujjai olyan fehéren szikráztak egy pillanatra, hogy majd' belévakult. Ilyen lehet az a fehérség, amiről a mosóporhirdetésekben szoktak dumálni, gondolta.
Lois fölsikoltott. Megragadta Ralph csuklóját, megszorította, elengedte.
– Uramisten, Ralph, mit csináltál velem?
Ralph elhúzta a kezét. Ragyogó nyolcas rajzolódott Lois szeme köré: mintha most vett volna le róla egy porcukorba mártott pilótaszemüveget. Ahogy elvette a kezét, a fehérség azonnal halványodni kezdett... illetve...
Nem halványodik, gondolta. Beszívódik.
– Ne törődj vele – mondta, és lemutatott. – Nézd!
Lois szemének elkerekedése elmondta neki, amit tudni akart. Doki 3. egy fikarcnyit sem hatódott meg Rosalie kétségbeesett barátkozási kísérletétől, hanem félrelökte az orrát azzal a kezével, amelyikkel a szikét tartotta. Másik kezével megragadta a nyakán fityegő ócska kendőt, és fölemelte a kutya fejét. Rosalie siralmasan vonított. Nyál csorgott a szája szélén. A kopasz ember zsírosan kuncogott, amitől Ralphot kilelte a hideg.
[Hé! Hagyod békén! Ne rángasd azt a kutyát!]
A kopasz fej ismét feléjük fordult. A mosoly lefagyott az arcáról, és rávicsorgott Loisra, kicsit úgy, mintha maga is kutya lenne.
[Hrrr, eredj a sunyiba, vén, kövér, Kurtaidős kurva! Már megmondtam a fonnyadt pöcsű barátodnak, hogy a kutya az enyém!]
A kopasz elengedte a kék kendőt, amikor Lois rákiáltott, és Rosalie visszahátrált a fenyő alá, a szeme forgott, hab csöpögött az orra mellett. Ralph még sohasem látott élőlényt ilyen tökéletesen rémültnek.
– Fuss! – kiáltotta. – Tűnj el!
A kutya mintha nem hallotta volna, és Ralph egy pillanat múlva rájött, hogy nem is hallja, mert Rosalie nem volt többé teljesen itt. A kopasz doktor máris csinált vele valamit – legalább részben kihúzta a hétköznapi valóságból, mint ahogy a paraszt húzza ki traktorral-lánccal a fatuskót.
Ralph mindenesetre még egyszer próbálkozott.
[Fuss, Rosalie! Szaladj!]
Ez alkalommal a kutya hegyezni kezdte lesunyt fülét, és a feje már fordult volna Ralph felé. De a férfi nem tudhatta meg többé, szót fogadott volna-e neki. Mielőtt moccanhatott volna, a kopasz megint elkapta a kendőt, és ismét fölrántotta Rosalie fejét.
– Meg fogja ölni! – sikoltott Lois. – Átvágja a torkát azzal, ami a kezében van! Ne hagyd, Ralph! Állítsd meg!
– Nem tudom! Talán te! Lőj rá! Lőj rá a kezeddel!
Az asszony ránézett, nem értette. Ralph kétségbeesetten hadonászott, mintha fát vágna, de mielőtt Lois reagálhatott volna, Rosalie félelmetes, végső üvöltést hallatott. A kopasz doki fölemelte a szikét és lecsapott, de nem a kutya torkát vágta el.
Hanem a léggömb zsinegjét.

2

Fölfelé lebegő cérnák emelkedtek ki Rosalie orrlikaiból, és mintegy tizenöt centiméter magasan vékony fonattá pödörödtek. Ez volt az a pont, ahol Kopasz 3. szikéje elvégezte a munkát. Ralph a rémülettől dermedten figyelte, ahogy az elvágott fonal az ég felé emelkedik, mint egy eleresztett héliumos léggömb zsinórja, és emelkedőben szétbomlik. Azt hitte, elakad az öreg fenyő ágai között, de nem így történt. Ahogy elérte az ágakat, egyszerűen keresztülment rajtuk.
Hát persze, gondolta Ralph. Ugyanúgy sétáltak keresztül a haverok May Locher bezárt ajtaján, miután ugyanezt művelték vele.
Ezt a feltételezést egy olyan hihetetlenül egyszerű és félelmetesen logikus gondolat követte, hogy el sem tudta hinni. Ezek nem űrből való idegenek, nem kis, kopasz doktorok, hanem centuriók. Ed Deepneau centuriói. Nem olyanok, mint a Spartacus- és Ben Hur-féle bádoggatyás kosztümös filmek római katonái, de akkor is egészen biztosan a centuriók...
Öt-hét méter magasban Rosalie zsinege a semmibe halványodott.
Ralph ismét lepillantott, éppen időben, hogy lássa, amint a kopasz törpe leoldja a kifakult kendőt a kutya nyakáról, azután a fa tövébe löki az állatot. Ahogy jobban odanézett, úgy érezte, csontjai mindjárt átbökik a húsát. Kínzó élességgel tért vissza álma Carolynról, és hirtelen azon kapta magát, hogy erőlködve próbálja visszafojtani rémült üvöltését.
Helyes, Ralph, ne ordíts. Ezt nem akarhatod, mert ha egyszer elkezded, lehet, hogy nem tudod majd abbahagyni, lehet, hogy addig csinálod, amíg megszakad a torkod. Jusson eszedbe Lois, mert most már ő is benne van. Jusson eszedbe Lois, és ne kezdj ordítani.
De nagyon nehéz volt kibírni, mert az álom-bogarak, amelyek Carolyn fejéből rajzottak szét, most Rosalie orrlyukaiból áradtak vonagló fekete erekben.
Ezek nem bogarak. Nem tudom, hogy micsodák, de nem bogarak.
Nem, nem bogarak voltak, csak egy másfajta fényburok. Lidércnyomásosan fekete anyag, nem folyadék, nem is gáz bugyborékolt Rosalie-ból minden kilégzésre. Nem folyt el, hanem lassan körülvette az állatot az antifény lomha, undok csápjaival. A feketeségnek el kellett volna rejtenie a kutyát, de nem tette. Ralph látta az állat könyörgő, rémült szemét, amikor a sötétség beburkolta a fejét, és kezdett lecsurogni a hátán, oldalán, lábain.
Hullazsák volt ez, valódi hullazsák. Rosalie, akiről levágták a zsineget, kérlelhetetlenül szőtte maga köré, mint valami mérgező magzatburkot. Ez a hasonlat Ed Deepneau hangját indította be a fejében, Ed mondta, hogy a centuriók kitépik a magzatokat az anyjuk méhéből, és ponyvás teherautókon szállítják el őket.
Gondolkoztál már azon, hogy mi lehet a legtöbb ponyva alatt?, kérdezte Ed.
Doki 3. vigyorogva állt odalent Rosalie mellett. Azután kibogozta a kendő csomóját, és a saját nyaka köré kanyarította, nagy, laza csomóra kötve, akár egy bohém művésznyakkendőt. Miután ezzel végzett, visszataszító önelégültséggel sandított föl Ralphra és Loisra. Tessék!, mondta a tekintete. Végül is megcsináltam, amit akartam, ti pedig egy körompiszoknyit se tehettetek ellene!
(Csinálj valamit, Ralph! Kérlek, csinálj valamit! Állítsd meg!)
Ehhez túl késő volt, de ahhoz talán nem, hogy melegebb égtájra küldjék, mielőtt végignézhetné, hogy Rosalie holtan esik össze a fa tövében. Ralph bizonyos volt benne, hogy Lois vele ellentétben nem képes karateütést csinálni a kék fénnyel, ahogy ő tette, de talán képes valami másra.
Igen, le tudja lőni a maga módján.
Nem tudta, miért volt ebben olyan biztos, de hirtelen meg volt győződve arról, hogy igaza van. Megragadta Lois vállát, maga felé fordította, hogy lássa, mit csinál, azután fölemelte a jobb kezét. Fölemelte a hüvelykujját, mutatóujját pedig a kopasz emberre szögezte, akár a kisgyerek, mikor rabló-pandúrt játszik.
Lois értetlen hüledezéssel bámulta. Ralph megragadta a kezét, és lehúzta róla a kesztyűt.
[Te! Te, Lois!]
Lois megértette. Fölemelte a kezét, kinyújtotta a mutatóujját, és úgy tett, mint mikor a gyerekek lövöldöznek: Bumm! Bumm!
Két tömör rombusz röppent ki az ujjából – ugyanolyan szürkéskékek, mint Lois fényburka, csak sokkal fényesebbek –, és leszáguldott a domboldalon.
Doki 3. vállmagasságba kapott, ökölbe szorított kézzel, fekete cipőjével önmagát fenéken rúgva, sivalkodva ugrott fel, amikor az első „golyó” elszáguldott alatta. A lövedék a földbe csapódott, visszapattant, mint lapos kő a tó felszínéről, és nekivágódott a NŐK feliratú ajtónak, amely egy pillanatra olyan vakítóan ragyogott, akár azelőtt a Buffy-Buffy kirakata.
A második kékesszürke golyó megcsípte a kopasz bal csípőjét, és égnek pattant róla. A törpe kotkodáló fejhangon sipított. Ralph úgy érezte, mintha egy féreg rángatózna a koponyájában. Füléhez kapta a kezét, bár gondolta, hogy nem használ, és látta, hogy Lois ugyanezt teszi. Tisztában volt vele, hogy ha sokáig tart még ez a sivítás, akkor ugyanúgy szétrepeszti a fejét, akár a magas C a vékony kristályüveget.
Doki 3. Rosalie mellé zuhant a fenyőtű szőnyegére, ide-oda vonaglott, süvöltött és a csípőjét markolászta, mint egy kisfiú, akit megütött a triciklije. Néhány pillanat múlva sivalkodása halkulni kezdett, és feltápászkodott. Szeme lángolt domború fehér homloka alatt. Bill panamakalapját a tarkójára lökte, köpenyének bal oldala feketén füstölgött.
[Elkaplak! Mindkettőtöket! Átkozott minden szarban kanál Kurtaidős tetűk! MINDKETTŐTÖKET ELKAPLAK!]
Megpördült és végigszökdécselt a játszóterekre és a teniszpályákhoz vezető ösvényen, hatalmas, szálló szökellésekkel, akár egy űrhajós a Holdon. Futásának sebességéből ítélve Lois lövése nem tett benne túl nagy kárt.
Lois megmarkolta Ralph vállát és megrázta. Közben a fényburkok ismét halványodni kezdtek.
[A gyerekek! A gyerekek felé tart!]
Elhalkult a hangja, és ez tökéletesen logikusnak is tetszett, mert Ralph hirtelen rájött, hogy Lois egyáltalán nem beszél, csak mered rá sötét szemével, miközben a vállát markolja.
– Nem hallak! – kiáltotta. – Lois, nem hallak!
– Mi bajod, talán süket vagy? A játszótér felé tart! A gyerekek felé! Nem hagyhatjuk, hogy bántsa a gyerekeket!
Ralph mélyen, reszketegen felsóhajtott.
– Nem fogja bántani őket.
– Hogyan lehetsz ebben olyan biztos?
– Nem tudom, de biztos vagyok.
– Meglőttem. – Ujját az arca felé fordította, egy pillanatra úgy nézett ki, mint egy nő, aki öngyilkosságot mímel. – Meglőttem az ujjammal.
– Aha. Fájt is neki. Jócskán, ahogy láttam.
– Nem látom többé a színeket, Ralph.
A férfi bólintott.
– Ez úgy jön és megy, mint éjszaka a rádióállomások.
– Nem tudom, hogy érzem magam... még csak tudni sem akarom! – Az utolsó szót már jajgatta. Ralph magához ölelte. Mindannak ellenére, ami mostanáig történt az életében, egy tény kétségbevonhatatlan maradt: csodálatos, hogy ismét nőt tarthat a karjaiban.
– Semmi baj – mondta neki, és arcát az asszony feje búbjához szorította. Lois haja édesen illatozott, nyoma sem volt benne a szépségszalonok sűrű vegyi üledékének, amit megszokott Carolyn hajában, közös életük utolsó tíz-tizenöt évében. – Most már menjünk, jó?
Az asszony fölnézett rá. Ralph már nem látta a pupilláin át gomolygó halvány párát, de nem kételkedett benne, hogy továbbra is áramlik kifelé. Mellesleg Loisnak minden külön attrakció nélkül is nagyon szép szeme volt.
– Miért tette, Ralph? Te tudod, hogy miért tette?
A férfi megrázta a fejét. Agya még mindig forgatta a kirakójáték darabkáit: kalapokat, dokikat, bogarakat, tiltakozó táblákat, szétpukkanva művért fröcskölő babákat. Nem állt össze. Egy idő után már minden csak az öreg Dor értelmetlen mondását visszhangozta: Ami megtörtént, megtörtént.
Ralphnak volt egy olyan sejtelme, hogy ez az igazság.

3

Halk, szomorú vinnyogás csapta meg a fülét, mire lenézett a dombról. Rosalie a nagy fenyő tövében feküdt, igyekezett fölállni. Ralph nem látta már körötte a fekete csomagot, de nem kételkedett benne, hogy ott van.
– Ó, Ralph, szegény pára! Mit tegyünk vele?
Semmit sem tehettek. Ralph ebben egészen biztos volt. Mindkét kezével megfogta Lois jobbját, és várta, hogy Rosalie visszadőljön és elpusztuljon.
Ehelyett egész testében összerázkódott, és ez a rándulás olyan erővel állította talpra, hogy majdnem átesett a másik oldalára. Még állt ott egy pillanatig, feje annyira lekonyult, hogy orra csaknem a földet túrta, majd hármat-négyet tüsszentett. Amikor ezzel megvolt, fölsandított Ralphra és Loisra. Vakkantott feléjük, kurta, éles hangon. Ralphnak úgy tűnt, mintha azt mondta volna, ne aggódjanak tovább. Majd megfordult és keresztülvágott egy kis fenyőfacsoporton a park alsó bejáratának irányába. Mielőtt Ralph elvesztette volna szem elől, már fölvette azt a sántikáló, mégis hanyag ügetést, ami a védjegye volt. Rossz lába nem volt jobb, mint Doki 3. beavatkozása előtt, de úgy tűnt, nem is lett rosszabb. Látnivalóan öregesen, de még egyáltalán nem kriptaszökevényként (akárcsak a Harris sugárút többi Vén Madárijesztője, gondolta Ralph), tűnt el a fák között.
– Azt gondoltam, hogy az a valami megöli – mondta Lois. – Az igazat megvallva azt hittem, hogy már meg is ölte.
– Én is – felelte Ralph.
– Mi történt valójában? Megtette, ugye?
– Igen.
– A zsineg... gondolod, hogy az volt az életvonala?
A férfi lassan bólintott. – Igen. Mint a köldökzsinór. És Rosalie...
Visszagondolt első igazi találkozására a fényburkokkal, ahogy ott állt a Rite Aid előtt, hátát a kék postaládának vetve, tátott szájjal. A hatvan-hetven ember között, akiket megfigyelt, mielőtt a fények elhalványultak, csupán néhánynak volt sötét burka, amelyet most már nem is tudott másnak nevezni, mint hullazsáknak, olyannak, amilyet Rosalie éppen most szőtt maga köré. Ez azonban sokkal feketébb volt, mint bármelyik, amit azon a napon látott. De azok a gyászos fénybe burkolt emberek a parkolóban kivétel nélkül valamennyien rosszul néztek ki... akárcsak Rosalie, akinek a fényburka olyan színű volt, mint valami ócska kötött zokni, már azelőtt is, hogy Doki 3. figyelmére méltatta volna.
Lehet, hogy csak siettetett egy tökéletesen természetes folyamatot, gondolta.
– Ralph! – szólalt meg Lois. – Mi van Rosalie-val?
– Úgy vélem, öreg Rosalie barátnőm túlélte önmagát – válaszolta a férfi.
Lois ezen eltöprengett. Lenézett a domb tövébe, be a fényporos pagonyba, ahol Rosalie eltűnt. Végül visszafordult Ralphhoz.
– Az a törpe a szikével az egyike volt azoknak, akiket láttál kijönni May Locher házából?
– Nem. Az két másik volt.
– Többet is láttál?
– Nem.
– Szerinted van több is?
– Nem tudom.
Feltételezte, hogy Lois most majd megkérdezi, észrevette-e, hogy a teremtmény Bill panamakalapját viseli, de az asszony nem tette föl a kérdést. Ralph arra gondolt, talán nem ismerte föl. Túlságosan sok rejtelem örvénylett körülöttük, és mellesleg, amikor Lois utoljára látta Bill fején, a kalapnak még nem volt csorba a karimája. Nyugalmazott történelemtanárok nem igazán szokták megenni a kalapjukat, gondolta, és elvigyorodott.
– Szép kis délelőttünk volt, Ralph. – Lois nyíltan a szemébe nézett. – Nem kellene ezt megbeszélnünk? Tudnom kell, mi folyik itt.
Ralphnak eszébe jutott a reggel. Mintha ezer éve ballagott volna végig az utcán, a piknikezőből jövet, miközben végigfutott ismerőseinek listáján, igyekezve elhatározni, kit avathat be. Loist törölte a listáról, azon az alapon, hogy elpletykálná a barátnőinek, és most röstelkedett elhamarkodott ítélete miatt, amely sokkal inkább fakadt McGovern Lois-képéből, mint a sajátjáéból. Kiderült, hogy az egyetlen személy, akinek Lois mostanáig megemlítette a fényburkokat, épp az volt, aki elől elvileg el kellett volna rejtenie a titkot.
Bólintott. – Igazad van. Beszélnünk kell.
– Nem jössz el hozzám egy kis kései ebédre? Egész jó kajákat csinálok ahhoz képest, hogy egy öreg szatyor vagyok, aki elhagyogatja a fülbevalóját.
– Nagyon jó lesz. Elmondom neked, amit tudok, de az eltart egy darabig. Amikor ma reggel Bill-lel beszéltem, ennek a kivonatos változatát mondtam el neki.
– Úgy! – bólintott Lois. – Szóval a sakk miatt veszekedtetek?
– Hát talán tényleg nem – sütötte le a szemét mosolyogva Ralph. – Talán sokkal inkább hasonlított ahhoz a veszekedéshez, ami közted meg a fiad és a menyed között zajlott le. És a legőrültebb részt még nem is mondtam el neki.
– De nekem elmondod?
– Igen. – Kászálódni kezdett. – Lefogadom, hogy pazarul főzöl. Igazán – Hirtelen elhallgatott, egyik kezét a melléhez szorította. Súlyosan visszazöttyent a padra, szeme nagyra tágult, szája elnyílt.
– Valami baj van, Ralph?
Mintha nagy távolságból érkezett volna hozzá az asszony riadt hangja. Lelki szemei előtt ismét megjelent Kopasz 3., ahogy ott áll a Buffy-Buffy és a szomszédos bérház között. Kopasz 3. át akarja édesgetni Rosalie-t a Harris sugárúton, hogy elvághassa a zsinegjét. Akkor kudarcot vallott, de a munkát végül is elvégezte,
[Én akarok játszadozni vele!]
még mielőtt véget ért volna a délelőtt.
Ralph, öreg haver, talán az a tény,, hogy Bill McGovern nem az a kalaprágó típus, nem az egyetlen oka, ha Lois nem tett megjegyzést Kopasz 3. tökfedőjére. Talán nem vette észre, mert nem akarta észrevenni. Talán van itt néhány összepasszoló darabka, és ha ebben igazad van, akkor ennek messzeható következményei lesznek. Ugye látod?
– Ralph! Mi a baj?
Látta, hogy a törpe kiharap egy darabot a panamakalapból, azután visszacsapja a fejére. Hallotta, amint azt mondja, hogy inkább Ralphfal kellene játszadoznia.
De nem csak velem. Velem és a barátaimmal, mondta. Velem és a seggfej barátaimmal.
Most, ahogy visszagondolt, mást is látott akkor. Látta, hogy a napfény sugarakra törik Doki 3. fülcimpáján, miközben beleharap McGovern kalapjának karimájába. Az emlék túlságosan éles volt ahhoz, hogy letagadhassa, és egyszerre hatalmas jelentőségre tett szert.
Beláthatatlan jelentőségre.
Nyugi, semmit sem tudsz biztosan, és a vigyorgó, haver, itt van a láthatáron. Nem árt, ha észben tartod, sőt horgonyként használhatod. Nem érdekes, hogy Lois látta-e vagy sem, mert bármikor beállíthatnak más fehér köpenyes emberek, nem azok a kicsi kopaszok, hanem izompacsirták, lepkehálóval és Thorazine-fecskendővel. Bármikor.
De mégis.
Akkor is.
– Ralph! Jézusom, szólalj már meg! – Lois most már rázta, mégpedig keményen, mint egy feleség, aki a férjét akarja felébreszteni, nehogy elkéssen a munkából.
Ralph ránézett, és igyekezett mosolyogni. Belülről hamisnak érezte, de Lois láthatólag nem tiltakozott, inkább megnyugodott. Legalábbis egy kicsit.
– Bocsánat – mentegetőzött. – Néhány másodpercre minden olyan... elgondolkoztam, tudod.
– Ne ijessz meg ennyire! Istenem, ahogy a melledhez kaptál!
– Jól vagyok – mondta Ralph, és kényszerítette magát, hogy még szélesebbre húzza a hamis mosolyt. Úgy érezte magát, mint a gyerek, aki a rágógumit húzogatja, s közben nézi, mennyire tudja elvékonyítani, mielőtt elszakad. – És amennyiben még mindig főzni akarsz, én még mindig ennék belőle.
Egyenlőre, két kettőre.
Lois alaposabban megnézte magának, aztán fölengedett.
– Akkor jó. Ez nagy muri lesz. Hosszú idő óta nem főztem senkinek, kivéve Simone-t és Minát, a barátnőimet. – Elnevette magát. – Illetve nem is ezt akartam mondani. Nem ezért lesz nagy muri.
– Hanem?
– Hanem azért, mert férfinak nem főztem hosszú idő óta. Remélem, nem felejtettem el, hogy kell.
– Na és a múltkor, amikor Bill-lel nálad néztük a híradót? Sajtos makarónit kaptunk. Az igazán jó volt.
Az asszony legyintett.
– Az felmelegített étel volt. Nem ugyanaz.
Három hatra, hat kilencre...
Ralph szélesebben mosolygott, mint valaha. Már várta, hogy mikor kezd szétrepedni az arca.
– Biztos vagyok benne, hogy nem felejtettél el főzni, Lois.
– Mr. Chasse-nek igazán rendes étvágya volt. Minden tekintetben. De azután gondjai támadtak a májával és... – Sóhajtott, kinyújtotta a kezét, és megfogta Ralph karját, egyszerre félénken és elszántan, amit ő rendkívül elragadónak talált. – Nem érdekes. Elegem van, hogy a múlton siránkozzak és sóhajtozzak. Ezt meghagyom Billnek. Gyerünk.
Ralph fölállt, egymásba karoltak, és leballagtak a dombról, a park alsó bejárata felé. Lois vakítóan sugárzott a játszótéren tartózkodó fiatal anyákra, amikor elhaladtak mellettük. Ralph boldog volt, hogy valami eltereli a figyelmét. Mondogatta magának, hogy ne ítélkezzen, nem tud eleget arról, mi történik vele és Loisszal, csak magát áltatja, ha azt képzeli, hogy erről lehet logikusan gondolkodni, de azért csak levonta a következtetést. Valahol mélyen érezte, hogy helyesen következtet, és egyre inkább hajlamos volt elhinni, hogy a fényburkok világában az érzés és a tudás majdnem ugyanazt jelenti.
A másik kettőről nem sokat tudok, de a 3. számú egy őrült orvos... és emléktárgyakat gyűjt. Valahogy úgy, ahogy a dilisek a füleket Vietnamban.
Nem kételkedett benne, hogy Lois menye valami ördögi ösztönzésre emelte el a gyémánt fülbevalót a porcelántányérról és dugta a farmerja zsebébe. De már nincs Janet Chasse-nél, aki most bizonyára szidja magát, mint a bokrot, amiért elvesztette, Janet most azon rágódik, egyáltalán minek lopta el.
Ralph tudta, hogy McGovern kalapja van ott a tökmagnál, még ha Lois nem ismerte is föl, azt pedig mindketten látták, amint elvette Rosalie kendőjét. Ralph rájött valamire, miközben feltápászkodott a padról, mégpedig arra, hogy a kopasz fülcimpáján sziporkázó fényszilánkok úgyszólván bizonyosan annyit jelentenek, hogy nála van Lois fülbevalója is.

4

A néhai Mr. Chasse hintaszéke ott állt a fakó linóleumon a hátsó veranda ajtajánál. Lois odavezette Ralphot, és szigorúan felszólította, hogy „ne lábatlankodjon”. Ralph úgy vélte, ez olyan feladat, amellyel elboldogul. Erős, délutáni nap hullott az ölébe, ahogy ült és ringatózott. Nem tudta, hogy lett hirtelen ilyen késő, de valahogy mégis elrepült az idő. Talán elaludtam, gondolta. Talán most is alszom, és álmodom az egészet. Nézte Loist, amint kivesz egy serpenyőt (határozottan hobbit-méretűt) egy faliszekrényből. Öt perccel később finom illatok kezdtek felhőzni a konyhában.
– Megmondtam, hogy egyszer még főzök neked – szólalt meg Lois, és zöldséget vett elő a mélyhűtőből, fűszereket a faliszekrényből. – Ez ugyanaznap volt, amikor a maradék sajtos makarónit tálaltam föl neked és Billnek. Emlékszel?
– Igen – mosolygott Ralph.
– Van egy kancsó friss almabor a tejesdobozban az elülső verandán. Az almabor mindig jobban eláll szabad levegőn. Behoznád? Azt te is kitöltheted. A jobb poharaim a mosogató fölötti szekrényben vannak, azt én nem érem el szék nélkül. Úgy látom, te elég magas vagy hozzá. Mekkora vagy, Ralph? Százkilencven centi?
– Száznyolcvanhét. Legalábbis annyi voltam; azt hiszem, az utóbbi tíz évben alacsonyabb lettem vagy öt centivel. Az ember gerince megrövidül, vagy mi. Arra pedig semmi szükség, hogy felvágj előttem. Őszintén.
Az asszony hidegen nézett rá. Csípőre tette a kezét, a kanál, amivel az ételt kavargatta, előremeredt a markából. Szigorúságát a mosoly árnyéka enyhítette. – Azt mondtam, a jobb poharaim, Ralph Roberts, nem azt, hogy a legjobb poharaim.
– Gens, nagysám – vigyorgott Ralph, és hozzátette: – Az Hatokból úgy veszem észre, még emlékszel, hogy kell főzni így férfira.
– A puding próbája az evés – válaszolta Lois, de Ralph így látta, sokkal elégedettebben fordult vissza a serpenyőhöz.

5

Az étel jó volt, és evés közben nem beszéltek arról, ami a parkban történt. Ralphnak mostanában elég változó volt az étvágya, gyakrabban nem volt éhes, mint igen, amióta az álmatlanság kikezdte, de aznap jól bepakolt Lois zamatos körömfaladékaiból, és három pohár almabort is utánaküldött (abban a homályos reményben, hogy a nap hátralevő részében nem kell túl messze távolodnia a vécétől). Amikor végeztek, Lois fölállt, odament a mosogatóhoz, és megeresztette a tányérokra a forró vizet. Közben visszatért korábbi társalgásukra, mintha félig kész kötött holmi lenne, amit valami sürgetőbb feladat kedvéért tett félre.
– Mit csináltál velem? – kérdezte. – Mit csináltál, hogy a színek visszatértek?
– Nem tudom.
– Olyan volt, mintha annak a világnak a határán álltam volna, és azzal, hogy eltakartad a szemem, belelöktél.
Ralph bólintott. Eszébe jutott, milyen volt az asszony az első pillanatban, amikor elhúzta a kezét: mintha most vett volna le róla egy porcukorba mártott pilótaszemüveget.
– Ösztönösen tettem. Igazad van, ez egy egész világ. Én mindig is így gondoltam rá, mint a fényburkok világára.
– Csodálatos, ugye? Úgy értem, ijesztő, és amikor elkezdődött, július végén vagy augusztus elején, nem kételkedtem benne, hogy meg fogok őrülni, de még akkor is tetszett. Nem ehettem róla, tetszett.
Ralph ámultan nézett rá. Ő gondolta volna Loisról, hogy fecsegő? Hogy pletykás? Hogy képtelen titkot tartani?
Nem, tartok tőle, hogy még ennél is rosszabbat, öreg haver. Azt gondoltad róla, hogy sekélyes. Bizony, az a helyzet, hogy Bill szemével láttad a „mi Loisunkat”. Nem becsülted ennél alább... de többre se nagyon.
– Mi az? – kérdezte az asszony kicsit elbátortalanodva. – Miért nézel így rám?
– Nyár óta látod a fényburkokat? Olyan régen?
– Igen. Egyre fényesebben. És egyre gyakrabban. Ezért mentem el végül doktor Dumafrancihoz. Tényleg rálőttem arra a teremtményre az ujjammal, Ralph? Minél több idő telik el, annál kevésbé hiszem el ezt a részét a dolognak.
– Rálőttél. Valamivel azelőtt, hogy összefutottunk volna, magam is ezt tettem.
Elmesélte az asszonynak korábbi összetűzését Doki 3.-mal, és azt, hogyan kergette el a törpét... legalábbis ideiglenesen. Vállmagasságba emelte a kezét, majd gyorsan lesújtott. – Csak ennyit csináltam, akár egy gyerek, aki Chuck Norrist vagy Steven Seagalt utánozza. De még ez is valami elképesztő kék villámot küldött felé, mire inaszakadtából elrohant. Valószínűleg ez volt a legjobb, mert nem tudtam megismételni. Azt sem tudom persze, hogy ezt mivel csináltam. Tudnál még egyszer lőni az ujjaddal?
Lois vihogott, megfordult, és úgy nagyjából rászögezte az ujját.
– Ki akarod próbálni? Piff! Puff!
– Ne tárcsa felém azt a stukkert, naccsám! – mondta Ralph. Mosolygott közben, de nem volt egészen biztos abban, hogy viccel.
Lois leengedte az ujját, és szert spriccelt a mosogatóvízbe. Fél kézzel elkezdte habosra kevergetni a vizet, és föltette a kérdést, amelyet Ralph a legfontosabbak közé sorolt:
– Honnan jön ez az erő, Ralph? És mi végre?
A férfi megrázta a fejét. Fölállt és odament a csepegtető-tálcához.
– Nem és nem tudom. Mit szólnál egy kis segítséghez? Hol tartod a konyharuhákat, Lois?
– Ne törődj vele, hogy hol tartom. Eredj, ülj le. Kérlek, mondd, hogy nem tartozol a modern férfiak közé, Ralph, akik egymást ölelgetik és bőgnek.
Ralph nevetve rázta a fejét.
– Egyáltalán nem, csak jól idomítottak.
– Akkor jó. Ameddig nem kezded el bizonygatni, hogy milyen érző lény vagy. Van néhány dolog, amit a lányok jobban szeretnek maguk fölfedezni. – Kinyitotta a mosogató alatti szekrényt, és odadobott egy kifakult, de patyolattiszta konyharuhát. – Csak töröld el őket és tedd a konyhapultra. Majd én elrakom. Munka közben elmondhatod a saját történetedet. A cenzúrázatlan változatot.
– Megegyeztünk.
Még mindig azon tűnődött, hogyan kezdje, amikor a szája, mintegy önállósítva magát, kinyílt, és magától beszélni kezdett.
– Amikor végleg tudomásul vettem, hogy Carolyn meg fog halni, sokat sétáltam. Egy napon aztán, ahogy kimentem a leágazáshoz...

6

Ralph mindent elmondott, kezdve attól, hogyan avatkozott be Ed és a West Side Kertészet sapkáját viselő nagydarab ember összehorgolásába. Azzal fejezte be, hogy Bill azt tanácsolta, jobban teszi, ha fölkeresi az orvosát, mert az ő korukban mindennapos, úgyszólván magától értetődő az elmebaj. Jó néhányszor visszafordult, hogy fölvegyen egy-egy elvarratlan szálat, például, hogy hogyan bukkant föl az öreg Dor, épp amikor a leginkább próbálta visszatartani Edét, nehogy nekiugorjon a West Side kertészének, de nem izgatta magát miatta, és úgy látszott, Loist sem zavarja, ha megtöri az elbeszélés egyenes vonalát. Minél többet mondott el, annál jobban megkönnyebbült, a végén már annyira, hogy szinte fájt. Olyan volt, mintha valaki téglákat halmozott volna a szívére és az agyára, és most egyenként távolítanák el őket.
Amikorra végzett, a mosogatás is elkészült. Átmentek a konyhából a nappaliba, ahol tucatnyi fénykép lógott a falakon, Mr. Chasse pedig a tévé tetején trónolt.
– Na – szólalt meg Ralph. – Mennyit hiszel el belőle?
– Természetesen minden szót – válaszolta az asszony, aki vagy nem vette észre a megkönnyebbülést Ralph arcán, vagy úgy döntött, hogy nem törődik vele. – Azután, amit ma délelőtt láttunk, arról nem is szólva, amit megtudtál csodálatos menyemről, nem tehetem, hogy ne higgyek neked. Ez az én előnyöm Bill-lel szemben.
Nem az egyetlen, gondolta Ralph, de nem mondta ki.
– Nem lehet, hogy mindez csak véletlen egybeesés? – kérdezte Lois.
Ralph megrázta a fejét. – Nem hinném.
– Amikor tizenhét éves voltam – mondta az asszony –, az anyám felfogadott egy csavargó srácot – Richard Henderson volt a neve –, hogy végezze el a ház körüli munkákat. Sok fiú között válogathatott, de ő Richie-t fogadta föl, mert tetszett neki... miattam tetszett, ha érted, mire gondolok.
– Hát persze hogy értem. Össze akart boronálni vele.
– Aha, de legalább nem csinálta olyan otromba, belegázolós, nehézkes módon. Hála istennek, mert nálam ugyan nem rúghatott labdába Richie. Anyám mégis megtett minden tőle telhetőt. Ha a konyhaasztalnál tanultam, akkor odaküldte, hogy töltse meg a fásládát, még akkor is, ha május volt és meleg. Ha a csirkéket etettem, akkor elzavarta Richie-t, hogy az udvar végében kaszáljon szénát. Azt akarta, hogy a szemem előtt legyen... hozzászokjak... és ha összeédesedtünk volna és Richie elhívott volna táncolni, anyámnak semmi kifogása nem lett volna ellene. Tapintatos volt, de mégis csak noszogatás. Ez is ilyen.
– Én nem érzem ilyen tapintatosnak ezt a nógatást – mondta Ralph. A keze önkéntelenül odatévedt, ahol Charlie Pickering belebökte a kése hegyét.
– Persze hogy nem az. Szörnyű lehetett egy kés hegye a bordáid között. Hála istennek, hogy nálad volt az a flakon. Gondolod, hogy az öreg Dor is látja a fényburkokat? Hogy valami abból a világból megmondja neki, mikor tegye a palackot a zsebedbe?
Ralph tehetetlenül vont vállat. Neki is megfordult már a fejében, amire Lois most célzott, ám ha az ember továbbhalad ezen a nyomon, ugyancsak meredekké válik a terep. Mert ha Dorrance ezt tette, ebből azt lehet sejteni, hogy valami
(személynek)
erőnek vagy lénynek tudomása volt róla, hogy Ralphnak segítségre lesz szüksége. És ez még nem is minden. Ennek az erőnek – vagy lénynek – azt is tudnia kellett, hogy a) Ralph elmenni készül azon a vasárnap délutánon, hogy b) az idő addigra elromlik, elég rossz lesz ahhoz, hogy kabátot kelljen vennie, és hogy c) melyiket fogja fölvenni. Más szóval, arról van szó, hogy valami előre meg tudja jósolni a jövőt. A gondolat, hogy egy ilyen erő észrevette őt, istentelenül megrémítette. Azt elismerte, hogy legalábbis a palack esetében az életét mentette meg, de ettől még nem félt kevésbé.
– Talán – mondta. – Talán valami fölhasználta Dorrance-t mint küldöttet. De miért?
– És mit tegyünk most? – kérdezte az asszony.
Ralph csak a fejét rázta.
Lois fölpillantott egy mosómedvebundás férfi és egy fiatal nő közé szorított órára, azután a telefon után nyúlt.
– Mindjárt fél négy! Jesszusom!
Ralph megfogta a kezét.
– Kit hívsz?
– Simone Castonguayt. Azt terveztem, hogy ma délután átmegyek vele és Minával Ludlowba – Grange-nél kártyaparti lesz –, de ezek után nem tudok átmenni. A gatyámat is elveszteném. – Fölnevetett, azután kedvesen elpirult. – Ez csak olyan költői kifejezés.
Ralph a karjára tette a kezét, mielőtt az asszony fölvehette volna a kagylót.
– Menj el arra a partira, Lois.
– Igazán? – Az asszony kétkedve és egy kicsit csalódottan nézett rá.
– Igen. – Még most sem értette, mi történik, de érezte, hogy valami megváltozni készül. Lois arról beszélt, hogy noszogatták őket, de Ralphnak sokkal inkább úgy tűnt, hogy elragadták, mint a folyó egy embert egy kis csónakon. De nem látta, merre tart; vastag köd ülte meg a partokat, és most, ahogy sebesebb lett a sodrás, hallotta valahonnan elölről a zuhatag moraját.
Mégis vannak alakok, Ralph. Alakok a ködben.
Igen. Bár nem valami vigasztalók. Lehetnek fák, amelyek markolászó ujjakra emlékeztetnek... másrészt markolászó ujjak is lehetnek, amelyek fákra akarnak hasonlítani. Amíg meg nem tudja, melyikről van szó, jobbnak tartja, ha Lois nincs a városban. Volt egy megérzése – de lehet, hogy az egyetlen reménye, amelyet megérzésnek álcázott –, hogy Doki 3. nem bírna utánamenni Ludlowba, talán még a Pusztán se tudna átvágni, hogy kövesse a város keleti felébe.
Semmi ilyesmit nem tudhatsz, Ralph.
Talán nem, de igaznak érezte, és még mindig meg volt róla győződve, hogy a fényburkok világában érzés és tudás majdnem ugyanazt jelenti. Egyet tudott, azt, hogy Doki 3. még nem vágta el Lois léggömbzsinórját; Ralph maga látta, fénykoszorújának derűsen egészséges szürke izzásában. Mégsem tudott menekülni a növekvő bizonyosság elől, hogy Doki 3. – az Őrült Doki – el akarja vágni, és akármilyen virgoncnak tűnt is Rosalie, amikor elkocogott a Strawford parkból, annak a zsinegnek az elvágása halálos, végzetes csapást mért volna rá.
Mondjuk, hogy igazad van, Ralph; mondjuk, nem kapja el ma délután, amíg filléres alapon zsugázik Ludlowban. És mi lesz ma este? Holnap? A jövő héten? Mi a megoldás? Telefonál a fiának meg annak a kurva menyének, és elmondja, hogy meggondolta magát Riverview Estatesszel kapcsolatban, és végül is oda akar menni?
Nem tudta, azt azonban igen, hogy időre van szüksége a gondolkodáshoz, és azzal is tisztában volt, hogy nehéz a teremtő gondolkodás, amíg biztonságban nem tudja Loist, legalábbis egy időre.
– Ralph! Már megint olyan szappanos a tekinteted!
– Milyenes?
– Szappanos. – Az asszony hetykén hátravetette a haját. – Ezzel a szóval jellemeztem Mr. Chasse pillantását, amikor úgy tett, mintha engem hallgatna, de igazából az érmegyűjteményén járt az esze. Felismerem én a szappanos tekintetet első látásra, Ralph. Min töprengsz?
– Azon, hogy vajon mikor jössz vissza a kártyázásból.
– Ez attól függ.
– Mitől?
– Hogy beugrunk-e Tubbyhoz egy csokoládékrémre. – Olyan hangsúllyal mondta, mint amikor egy asszony a titkolt bűnét gyónja meg.
– És ha egyenesen hazajössz?
– Hét. Esetleg fél nyolc.
– Azonnal hívjál föl, ha megérkezel. Megtennéd?
– Igen. Ugye, azt akarod, hogy elmenjek a városból? Valójában ezt jelenti szappanos tekinteted?
– Hát...
– Úgy véled, hogy az a csúnya kopasz fajzat bántani akar engem, ugye?
– Úgy vélem, ez is egy lehetőség.
– De téged is bánthat!
– Igen, de...
De egyelőre, Lois, nekem egyetlen ékszeremet se viseli.
– De mi?
– Nem lesz semmi bajom, amíg visszajössz, és kész. – Eszébe jutott az asszony helytelenítő megjegyzése az egymást ölelgető és bömbölő modern férfiakról, és megpróbálkozott egy fensőbbséges homlokráncolással. – Eredj kártyázni, és ezt a dolgot hagyd rám, legalábbis egyelőre. Ez parancs.
Carolyn nevetett vagy dühöngött volna ilyen képregénybe illő hímsovinizmus hallatán. Lois, aki a női gondolkodás gyökeresen más iskoláját képviselte, csak biccentett és hálásan nézett rá, amiért a férfi leveszi válláról a döntés felelősségét.
– Jól van. – Maga felé fordította a férfi állát, hogy a szemébe nézhessen. – Tudod, mit csinálsz, Ralph?
– Nem én. Illetve még nem.
– Rendben. Ameddig be is vallod. – Megfogta Ralph karját, és nyitott szájjal puha csókot lehelt a férfi szája sarkára. Ralph ismét érezte az örömteli bizsergést az ágyéka táján. – Elmegyek Ludlowba, és öt dollárt nyerek pókeren azoktól a buta némberektől, akik mindig a belső feszültségeiket akarják levezetni. És este megbeszéljük, hogyan tovább. Jó?
– Jó.
Lois rejtett mosolya – inkább a szeme mosolygott, mint a szája – mintha azt sugallta volna, hogy más is lesz, mint beszélgetés, ha Ralph elég vakmerő hozzá... és ő ebben a pillanatban vakmerőnek is érezte magát. Még Mr. Chasse sem tudta lelohasztani, pedig ugyancsak zordonan méregette a tévé tetejéről.

14. FEJEZET

1

Háromnegyed négy volt, amikor Ralph keresztülvágott az utcán, és megtette azt a rövid távolságot fölfelé a domboldalon, ahol a saját háza állt. Megint becserkészte a fáradtság; mintha legalább három évszázada lenne ébren. Mégis jobban érezte magát, mint Carolyn halála óta valaha is. Sokkal összeszedettebb volt. Sokkal inkább önmaga.
Vagy csak ezt akarod elhitetni magaddal? Hogy egy ember nem érezheti magát ilyen nyomorultul némi pozitívum nélkül? Szép gondolat, Ralph, de nem túlzottan reális.
Na jó, gondolta, akkor most egy kicsit meg vagyok zavarodva.
Tényleg zavarodott volt. És rémült, ujjongó, báva és egy cseppet kanos. Mégis az érzelmek e zűrzavarában maradt egy tiszta gondolata, valami, amit el kell végeznie, mielőtt másba fog: rendezni kell a dolgot Bill-lel. Ha ez bocsánatkérést jelent, akkor azt kell tennie. Talán még helyénvaló is lenne. Végül is nem Bill ment oda hozzá, mondván: – Figyelj, öreg haver, borzalmasan nézel ki, mondj el nekem mindent. – Nem, ő ment Billhez. Fenntartásokkal ugyan, ez igaz, de ez nem változtat a tényen és...
Jeszuskám, Ralph, mit csináljak veled? Ez Carolyn hangja volt. Olyan tisztán szólt hozzá, mint a halálát követő hetekben, amikor a gyász legsúlyosabb idejét úgy vészelte át, hogy magában mindent megbeszélt az asszonnyal... és néha fennhangon is, ha történetesen egyedül volt a lakásban. Bill volt az, édesem, aki tutúlni kezdett, nem te. Úgy látom, megint olyan komisz akarsz lenni magadhoz, mint mikor még éltem. Azt hiszem, van néhány dolog, ami sohasem változik.
Ralph kissé elmosolyodott. Jó, rendben, talán van néhány dolog, ami sohasem változik, és talán a veszekedés is inkább írható Bill számlájára, mint az övére. De most az a kérdés, hogy el akar-e szakadni Billtől egy hülye szóváltás meg egy csomó csökönyös szarakodás miatt, azon, hogy kinek van igaza és kinek nincs. Ralph úgy gondolta, nem akar, és ha ez azt jelenti, hogy bocsánatot kell kérnie Billtől, akkor is, ha Bill nem igazán szolgált rá, hát mi olyan borzalmas ebben? Tudomása szerint mostanáig senkinek sem tört a csontja csak azért, mert kimondta, hogy bocsánatot kérek.
A fejében levő Carolyn szólni se tudott az elképedéstől.
Nem baj, mondta neki Ralph, miközben fölfelé kapaszkodott az ösvényen a házhoz. Magam miatt csinálom, nem miatta. Vagy bánom is én, miattad.
Meglepődött és jót mulatott, amint megállapította, hogy lelkifurdalása lett ettől az utolsó gondolattól. Mintha szentségtörést követett volna el. Ettől azonban a gondolat még nem volt kevésbé igaz.
A zsebében tapogatódzott a lakáskulcsa után, amikor megitta, hogy egy üzenetet rajzszögeztek az ajtóra. Ralph a szemüvegét kereste, de odafönt hagyta a konyhaasztalon. Hátrébb hajolt és pislogott, hogy elolvashassa Bill macskakaparását:

KEDVES RALPH/LOIS/FAYE/AKÁRKI!

Valószínűleg a nap nagy részét a kórházban töltöm. Fölhívott Bob Polhurst unokahúga és azt mondta, hogy ez alkalommal szinte biztos a dolog; a szegény ember úgyszólván végére ért küzdelmeinek. Az intenzív osztályon fekszik a 313-as szobában, ami a legutolsó hely a világon, ahová kívánkozom ilyen szép októberi napon, de azt hiszem, jobb lesz, ha végigcsinálom.
Ralph, sajnálom, hogy úgy összekaptunk reggel. Segítségért jöttél hozzám, és én ehelyett fenemód közel álltam hozzá, hogy neked menjek. Csak annyit hozhatok fel mentségemre, hogy ez a dolog Bobbal megrongálta az idegeimet. Rendben? Úgy gondolom, tartozom neked egy vacsorával... ha még hajlandó vagy együtt kajálni egy olyan alakkal, mint én.
Faye, kérlek, kérlek, KÉRLEK, ne macerálj azzal az átkozott sakkbajnoksággal. Megígértem, hogy játszom, és megtartom az ígéretemet.

Isten veled, cudar világ,
Bill

Ralph a megkönnyebbüléssel elegy hálával egyenesedett ki. Bárcsak minden, ami mostanában történt, ilyen könnyen és ennyire magától rendeződne!
Fölment, megrázogatta a teáskannát, és éppen töltötte volna tele a mosogatónál, amikor megszólalt a telefon. John Leydecker volt az.
– Öregem, de örülök, hogy végre megtalálom! – mondta. – Aggódtam maga miatt, öreg haver.
– Miért? – kérdezte Ralph. – Mi baj?
– Talán semmi, talán minden. Charlie Pickering végül is letette az óvadékot.
– Maga azt mondta, hogy ez nem történhet meg!
– Akkor tévedtem. – Világosan hallani lehetett Leydecker hangjában a bosszúságot. – És nem is ez volt az egyetlen tévedésem. Azt mondtam, hogy a bíró valószínűleg legalább negyvenezer dollárban szabja meg az óvadék összegét, de nem tudtam, hogy Pickering Steadman bíró elé kerül, aki arról nevezetes, hogy még csak hinni sem hajlandó az őrültségben. Steadman nyolcvanezerben állapította meg az óvadékot. Pickering kirendelt védője bőgött, mint bornyú a holdfényben, de azzal se ment semmire.
Ralph lepillantott és látta, hogy még mindig a kezében tartja a teafőzőt.
– És mégis kifizette az óvadékot?
– Ja. Emlékszik rá, amikor azt mondtam, hogy Ed el fogja dobni, mint egy törött pengéjű hámozókést?
– Igen.
– Akkor jegyezze föl, mint John Leydecker újabb melléfogását. Ma délelőtt tizenegykor Ed belejtett a fogdába egy vastag aktatáskával.
– Nyolcezer dollárral? – kérdezte Ralph.
– Aktatáskát mondtam, nem borítékot – válaszolta Leydecker. – Nem nyolc, hanem nyolcvan. Még mindig ettől zsong az egész bíróság, és zsongani fog, a fene egye meg, még akkor is, mikor már a karácsonyfákról is leszedték az angyalhajat.
Ralph igyekezett elképzelni Ed Deepneau-t valamelyik buggyos ócska pulóverében, viseltes kordnadrágban – Ed dilistudós-szerelése, ahogy Carolyn hívta –, amint húszasok és ötvenesek tekercseit pakolja elő a táskájából, de nem volt rá képes.
– Mintha azt mondta volna, hogy elég a tíz százalékát kifizetni.
– Így is van, amennyiben van még valami terhelhető tulajdonod – egy ház, telekrész például –, amelynek értéke megközelíti az óvadék terjes összegét. Ilyesmit Ed sem tudott felmutatni, de volt egy kis tartalék pénzecskéje a harisnyaszárban. Vagy ez, vagy a jó tündért nyalta ki érte.
Ralphnak eszébe jutott az a levél, amelyet Helentől kapott egy héttel azután, hogy elhagyta a kórházat és kiköltözött High Ridge-be. Említett egy kétszázötven dolláros csekket, amelyet Edtől kapott. Ami, úgy látszik, azt jelenti, hogy tudja a kötelességét, írta az asszony. Ralph azon tűnődött, ugyanígy vélekedne-e Helen, ha meghallaná, hogy Ed bement a derryi megyei börtönbe annyi pénzzel, amiből a lánya gondtalanul repkedhetne tizenöt éven át az élet virányain... és letétbe helyezte, hogy kiszabadítson egy flepnist, akinek kés és Molotov-koktél a kedvenc játéka.
– Honnan a magasságos égből szerzett ennyi pénzt? – kérdezte Leydeckert.
– Nem tudom.
– És nem kellett megmondania?
– Ugyan. Ez egy szabad ország. Úgy értesültem, valami olyasmire hivatkozott, hogy néhány részvényét tette pénzzé.
Ralph visszagondolt a régi napokra – a régi szép napokra, mielőtt Carolyn megbetegedett és meghalt, mielőtt Ed megbetegedett. Visszagondolt a közös evésekre, amelyekre úgy kéthetenként került sor, a konyhakész pizzákra Deepneau-éknál, vagy Carol csirkefrikasszéjára a Roberts-konyhában, és eszébe jutott, amint Ed azt mondja, hogy mindenkit meghív oldalast kajálni, mihelyt a tőkeszámlája jól beérik. Nagyon jó lesz, ismételgette Helen, és szeretettel mosolygott Edre. Akkor már állapotos volt, éppen kezdett meglátszani rajta, és tizennégy évesnek, ha tűnt a lófarkával, még mindig túlságosan bő, tarka lebernyegében. Melyik részvényszámla kezdett el fialni, Edward? Az Egyesült Körömpiszok kétezer részvénye, vagy az Amalgámozott Túró Rudi hatezer részvénye? A férfi rámordult feleségére, mire valamennyien nevettek, mert Ed Deepneau maga volt a jóság, bárki, aki két hétnél régebben ismerte, láthatta rajta, hogy egy légynek sem tudna ártani. Helen persze ismerhette egy kicsit másképp – úgyszólván biztos, hogy más oldaláról is ismerte, szerető tekintet ide vagy oda.
– Ralph! – szólalt meg Leydecker. – Figyel?
– Ednek nem voltak részvényei – mondta Ralph. – Kutató vegyész volt, az Úrjézus szerelmére, az apja pedig előmunkás egy palackgyárban, valami olyan hülye helyen, mint a pennsylvaniai Plaster Rock. Annak ugyan nem volt dohánya.
– Hát, szerzett valahonnan, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nekem tetszik a dolog.
– Arra gondol, hogy az Élet egyéb Barátaitól?
– Nem. Először is azok nem gazdagok – a legtöbb Barát jobbára dolgozó, a munkásosztály hősei. Megteszik, amire képesek, de mennyi az? Nem. Ha összedobják, talán van annyijuk, amiből kiszabadítsák Pickeringet, de nem tették. Legtöbbjük akkor se tenné, ha Ed kérné rá. Mert Ed mostanára persona non grata lett köreikben, és gondolom, azt kívánják, bárcsak hírét se hallották volna soha Charlie Pickering-nek. Dan Dalton visszavette az életbarátok vezérséget, ami a többségnek óriási megkönnyebbülés. Úgy veszem észre, Ed és Charlie meg két másik fazon – egy Frank Felton nevű férfi és egy Sandra McKay nevű nő – most már nagyon a maguk feje után mennek. Feltonról semmit sem tudok, nem szerepel a nyilvántartásunkban, de a McKay csaj ugyanazokat a fincsi intézményeket üdülte végig, mint Charlie. Összetéveszthetetlen: tésztás bőr, pattanások tömege, vastag szemüveg, amitől olyan a szeme, mint a buggyantott tojás, és legalább százötven kiló.
– Viccel?
– Dehogy. Imádja a sztreccsnadrágot és a hülye mütyürkéket. Szívesen hord egy bizonyos bő pulóvert, aminek az van az elején, hogy BABAGYÁR. Azt állítja, hogy tizenöt gyereket szült. Valójában egy fia szál sincs neki, és valószínűleg nem is lehet.
– Miért mondja ezt nekem?
– Mert azt akarom, hogy figyeljen oda ezekre az emberekre – mondta Leydecker. Türelmes volt, mintha gyermekhez beszélne. – Veszélyesek lehetnek. Charlie biztosan az, ezt nem tőlem kell megtudnia, és Charlie szabadlábon van. Az, hogy Ed honnan szerezte a pénzt a kiszabadítására, az másodlagos – megszerezte, ez az, ami számít. Egy kicsit sem lepne meg, ha ismét maga után kajtatna. Ő, Ed vagy a többiek.
– Mi van Helennel és Natalie-val?
– Ők a barátaiknál vannak, olyan barátoknál, akik nagyon komolyan veszik az agyatlan férjecskékkel járó veszélyeket. Felokosítottam Mike Hanlont, és ő is rajta tartja a szemét Helenen. Embereink nagyon közelről figyelik a könyvtárat. Nem gondoljuk, hogy Helent pillanatnyilag bármilyen veszély fenyegetné – még mindig odakint van High Ridge-ben –, de megteszünk mindent, amit tehetünk.
– Köszönöm, John. Hálás vagyok érte, és azért is, hogy telefonált.
– Hálás vagyok, amiéit hálás, de még nem fejeztem be. Jusson eszébe, barátom, kit hívott föl és fenyegetett meg Ed; nem Helent, hanem magát. Úgy tűnik, már nem törődik az asszonnyal, de magával annál inkább, Ralph. Megkértem Johnson rendőrfőnököt, bízzon meg egy embert – én Chris Nellre szavaztam volna –, hogy vigyázzon magára, legalább amíg a Menedék Kirendelt Kurvája el nem takarodik. Nem sikerült. Azt mondta, túl sok minden zajlik ezen a héten... de az elutasítás módjából arra következtetek, hogy ha maga kérné, akkor kapna egy őrangyalt. Nos, mi a véleménye?
Rendőri védelem, gondolta Ralph. Így hívják a tévés rendőrfilmekben. John is erről beszél, rendőri védelemről.
Megpróbálta fontolóra venni az ötletet, de túl sok minden állt az útjában; kísérteties vattacukorként kavarogtak az agyában. Kalapok, dokik, köpenyek, gázpalackok. Nem is szólva a késekről, szikékről meg egy ollóról, amely megvillant régi távcsövének lencséjében. Minden dologgal, amit megteszek, sietek, így valami mást is megtehetek, gondolta Ralph, és nyomban utána: Hosszú az út vissza a paradicsomba, drágám, úgyhogy ne bíbelődj apróságokkal.
– Nem – szólalt meg.
– Mi?
Ralph becsukta a szemét, és látta magát, amint fölveszi ugyanezt a telefonkagylót és tárcsázik, hogy törölje találkozóját a tűs emberrel. Végül is ez ugyanaz, nem? Hát persze. Kérhetett rendőri védelmet az ilyen Pickeringek, McKayk, Feltonok ellen, de úgy gondolta, nem ez az az út, amelyen járnia kell. Tudta, érezte minden szívverésében, vérének lüktetésében.
– Hallotta – mondta. – Nem kívánok rendőri védelmet.
– De az ég áldja meg, miért?
– Majd én vigyázok magamra – mondta Ralph, és kissé elfintorodott ennek a mondatnak a fellengzős abszurditásán, amelyet számtalanszor hallott John Wayne westernjeiben.
– Ralph, utálom, hogy nekem kell közölnöm a hírt, de maga öreg. Vasárnap szerencséje volt. Nem lehet mindig mázlija.
Nem csupán szerencsém volt, gondolta Ralph. Magas helyen vannak barátaim. Vagy talán mondjam magasan szituált lényeknek őket?
– Nem lesz semmi baj – ismételte.
Leydecker sóhajtott. – Ha meggondolja magát, fölhív?
– Igen.
– És ha meglátja akár Pickeringet, akár a vastag szemüveges, filces hajú szőke debellát arrafelé tekeregni...
– Fölhívom.
– Ralph, kérem, gondolja meg a dolgot. Csak annyi lenne, hogy egy fickó ott parkolna az utcában.
– Ami megtörtént, megtörtént.
– Hogy?
– Azt mondtam, hogy méltányolom, de nem. Majd felhívom.
Gyengéden letette a telefonkagylót a villára. Johnnak valószínűleg igaza van, ő valószínűleg őrült, mégis, sohasem érezte magát ilyen épelméjűnek.
– Fáradt – mondta a napsütötte, üres konyhának –, de épeszű. – Szünetet tartott, azután hozzátette: – Továbbá félig-meddig szerelmes.
Ettől elvigyorodott, és még akkor is vigyorgott, amikor végre föltette a teáskannát a tűzhelyre.

2

Már a második csészénél tartott, amikor eszébe jutott, mit írt Bill a cédulára a vacsoráról, amivel tartozik neki. Ott helyben elhatározta, hogy megkéri Billt, menjenek el a Napfelkelte-Naplementébe egy kis vacsorára. Ott mindent rendezhetnének.
Ki kell békülnünk, gondolta, mert annál a kis pszichopatánál van a kalapja, és ez fixen azt jelenti, hogy bajban van.
Az ember ne halassza holnapra, amit ma is megtehet. Fölvette a telefonkagylót, és egy számot tárcsázott, amelynek megjegyzése nem okozott gondot neki: 941-5000. A derryi kórház száma volt.

3

A kórház telefonközpontosa összekötötte a 313-as szobával. Az a hallhatóan kimerült nő, aki fölvette a kagylót, Denise Polhurst volt, a haldokló unokahúga. Bill nincs ott, mondta. Egymás után beállított még négy tanár, ahogy Denise fogalmazott, „a bácsi fénykorából”, és Bill meghívta őket ebédelni. Ralph még azt is tudta, hogy földszinti lakója mit mondhatott: jobb későn, mint soha. Ez volt egyik kedvenc mondása. Amikor Ralph megkérdezte, várható-e, hogy hamarosan visszajön, Denise Polhurst azt mondta, hogy igen.
– Annyira hűséges. Nem is tudom, mihez kezdenék nélküle, Mr. Robbins.
– Roberts – mondta Ralph. – Bill azt mesélte, hogy Mr. Polhurst csodálatos ember volt.
– Igen, mindenki csodálta. De persze a számlákat nem a rajongók klubjának küldik, ugyebár.
– Így van – mondta kínosan feszengve Ralph. – Gondolom, nem. Bill azt írta, hogy a nagybátyja nagyon rossz bőrén van.
– Igen. A doktor azt mondja, nem éri meg az estét, az éjszakáról nem is beszélve, de ezt a dalt már hallottam korábban is. Isten bocsásson meg nekem, de Bob bácsi néha olyan, mint a Publishers Clearing House hirdetései – mindig ígér, sohasem teljesít. Gondolom, ez iszonytatóan hangzik, de túl fáradt vagyok, semhogy törődnék vele. Ma lekapcsolták az életfenntartó berendezéseket – nem akartam az egész felelősséget magamra vállalni, fölhívtam Billt, és ő azt mondta, hogy a bácsikám is így akarta volna. „Itt az ideje, hogy Bob fölfedezze a következő világot”, mondta. „Ezt itt már föltérképezte.” Nem költői, Mr. Robbins?
– De igen. Roberts, Ms. Polhurst. Megmondaná Billnek, hogy Ralph Roberts kereste, és szeretné, ha visszahív...
– Így hát kikapcsolták, és én mindenre fölkészültem – talán úgy is mondhatnám, hogy összeszedtem magam –, ő pedig nem halt meg. Ezt én nem értem. Készen áll, én is készen állok, elvégezte minden földi dolgát... akkor miért nem hal meg?
– Nem tudom.
– A halál nagyon ostoba – mondta a nő, azon a nyűgös és kellemetlen hangon, amelyet, úgy látszik, csak a halálosan fáradtak és a megtört szívűek használnak. – Egy szülésznőt, aki ennyit vacakol egy baba köldökzsinórjának átvágásával, kirúgnának szakmai alkalmatlanság miatt.
Ralph agya mostanában hajlamos volt a csapongásra, de most azon nyomban kapott a szón. – Mit mondott?
– Tessék? – kérdezte meglepetten a nő, mintha az ő esze is másutt járt volna.
– Mondott valamit a zsinór elvágásáról.
– Semmit sem mondtam – felelte a nő. Még nyűgösebb lett a hangja... illetve nem is nyűgösködött. Nyüszített, és ez rémítő volt. Itt nem stimmel valami. Ralph szívverése hirtelen meglódult. – Egyáltalán semmit sem mondtam – ismételte, és a telefonkagyló Ralph kezében mély és baljós kék árnyalatot öltött.
Az jár az eszében, hogy megöli, és nem csak úgy, hogy nem csinál semmit, arra gondol, hogy egy párnát tesz az arcára és megfojtja. „Nem tartana sokáig”, gondolja. „Megváltás volna”, gondolja. „Mindenen túl lenne”, gondolja.
Eltartotta a kagylót a fülétől. Ceruzavékony sugarakban áradt a fülhallgatóból a kék fény, hideg, mint a februári ég.
A gyilkosság kék, gondolta Ralph, kartávolságnyira tartva magától a telefonkagylót, és kitágult szemmel, hitetlenkedve figyelte, amint a kék sugarak meggörbültek és lehulltak a padlóra. Nagyon halványan hallotta Denise Polhurst brekegő, aggodalmas hangját. Ez egyáltalán nem olyasmi, amit valaha is tudni akartam, de mindenesetre most már tudom: a gyilkosság kék.
Ismét a szájához tartotta a telefonkagylót, úgy, hogy a fülhallgató, amelyet még mindig jégcsapszín fényburok borított, távolabb legyen a fejétől. Attól félt, ha közelebb kerül a füléhez, megsüketítheti a nő hideg és dühödt kétségbeesése.
– Mondja meg Billnek, hogy Ralph kereste – mondta. – Roberts, nem Robbins. – Letette, nem várva meg a választ. A kék sugarak leváltak a fülhallgatóról, és a padló felé zuhantak. Ralphot ismét a jégcsapokra emlékeztették, ezúttal arra, milyen szépen szoktak lehullani, amikor az ember egy meleg téli napon végighúzza kesztyűs kezét az eresz alatt. Eltűntek, mielőtt elérték volna a linóleumot. Körülnézett. A szobában semmi sem izzott, reszketett vagy vibrált. A fényburkok ismét eltűntek. Már éppen megkönnyebbülten kiengedte volna a lélegzetét, amikor odakint a Harris sugárúton egy autó motorjának visszagyújtása dörrent.
Ralph Roberts felüvöltött az üres emeleti lakásban.

4

Nem kívánt több teát, pedig szomjas volt. Talált egy fél diétás Pepsit – lötty, de szomjoltó – a jégszekrény mélyén, belétöltötte egy megfakult Piros Alma feliratot viselő műanyag pohárba, és kivitte magával.
Nem bírt megmaradni a lakásban, amely csak úgy szaglott a boldogtalan álmatlanságtól. Különösen azután nem, ami a telefonnal történt.
A nap még szebb lett, ha ez egyáltalán lehetséges; egyenletes, lágy szél fújt, fény- és árnyhullámok lengtek keresztül Derry nyugati felén, kifésülve a fák leveleit. A szél sebesen pörgette a járdákon a narancsszínben, sárgában és vörösben zörgő derviseket.
Ralph balra indult, nem azért, mintha megint látni akarta volna a repülőtér melletti piknikezőhelyet, hanem csak azért, hogy a szelet a hátába kapja. Tíz perccel később azonban mégis ott állt megint a kis tisztáson. Ez alkalommal üres volt, amin nem is csodálkozott. Nem volt foga a feltámadt szélnek, hogy hazaűzze az öregembereket és -asszonyokat, de nehéz lett volna megtartani a kártyalapokat az asztalon vagy a sakkfigurákat a táblán, amikor pajzán szellő próbálja elragadni őket. Ralph közelebb ment a kis kecskelábú asztalhoz, ahol Faye Chapin szokott tartózkodni udvartartásával, és nem nagyon lepődött meg, amikor egy kővel lenyomtatott cédulát talált rajta. Tudta, hogy körülbelül mi lehet rajta, még mielőtt letette volna Piros Alma feliratú műanyag poharat és fölvette a papírlapot.
Két séta; két találkozás a szikes kopasz doktorral; két idős ember, akik álmatlanságban szenvednek és kápráztató látomásaik vannak; két cédula. Mint amikor Noé hajtotta be az állatokat a bárkába, nem egyenként, hanem párosával... újabb özönvíz következik? Na, mit gondolsz erről, öregember?
Nem tudta, mit gondoljon... de Bill cédulája olyan gyászjelentésféle volt, és fikarcnyit sem kételkedett abban, hogy a Faye-é is ugyanolyan lesz. A sodrás érzése olyan erős lett, hogy nem férhetett hozzá kétség; mintha valami idegen színpadon ébredt volna, hogy sorokat találjon magának egy drámában, amelyet emlékezete szerint senki sem próbált el, senki sem értette, mire akar kilyukadni, amíg ki nem sült, hogy komplett őrültség, vagy föl nem fedezett...
Mit?
– Egy újabb titkos várost, azt – motyogta. – A fényburkok Derryjét. – Azután Faye üzenete fölé hajolt és elolvasta, miközben a szellő pajkosan cibálta gyérülő haját.

5

Ha végső búcsút akarsz venni Jimmy Vandermeertől, azt tanácsolom, legkésőbb holnapig tedd meg. Ma délben eljött Coughlin atya és elmondta, hogy szegény öreg szivar gyorsan hanyatlik. De FOGADHAT látogatókat. A kórházban van az intenzív osztályon, 315-ös szoba.

Faye

P.S. Ne feledd, hogy kevés az idő.

Ralph kétszer is elolvasta az üzenetet, visszatette az asztalra, és lenyomtatta a kővel a következő Vén Madárijesztőnek, aki történetesen erre vetődik, azután csak állt ott, zsebre vágott kézzel, lehorgasztott fejjel, bozontos szemöldöke alól bámulva a hármas kifutót. Friss levél hullott le a mélykék égből, és megült gyérülő haján, sárgán, mint a mindenszenteki töklámpás, amely hamarosan díszíteni fogja az utcákat. Oda se figyelve lesöpörte, és két kórteremre gondolt a kórház intenzív osztályának emeletén, két szomszédos kórteremre. Az egyikben Bob Polhurst, a másikban Jimmy V. És melyik a folyosón a következő kórterem? A 317-es, amelyikben a felesége meghalt.
– Ez nem lehet véletlen – mondta halkan.
De akkor mi? Árnyék a ködben? Egy titkos város? Ezek a szavak sok mindent felidéznek, de nem válaszolnak a kérdésekre.
Ralph fölült a szomszédos asztalra, lehúzta a cipőjét, és keresztbe vetette a lábát. A szél fújt, felborzolta a haját. Ült a lehullott levelek között, kissé lehajtott fejjel, és szemöldökét összeráncolva töprengett. Úgy nézett ki, mint Buddha Winslow Homer-féle változata, ahogy ott elmélkedett, térdére tett kézzel, gondosan átvizsgálva Doki 1.-ről és Doki 2.-ről szerzett benyomásait... azután összevetette őket azzal, amit Doki 3.-ról megtudott.
Az első benyomás: mindhárom doki emlékeztet a Belső Látás-féle bulvárlapokban szereplő idegenekre, meg azokra a rajzokra, amelyek alá mindig azt írják, hogy „a művész elképzelése”. Ralph tisztában volt vele, hogy az űrből jött, rejtélyes látogatók e tar fejű, sötét szemű ábrázolásai régóta közkézen forognak; a kopasz törpékkel – az úgynevezett kis doktorokkal – majdnem azóta találkoznak az emberek, mint az ufókkal. Egészen biztos, hogy legalább egy ilyen találkozásról maga is olvasott a hatvanas években.
– Jó, tehát mondjuk, hogy jó néhány ilyen fickó szaladgál körülöttünk – szólt Ralph a verébhez, amely éppen ekkor ereszkedett le a piknikező szemétkosarára. – Nem három do-i van, hanem háromszáz. Vagy háromezer. Nem Lois és én láttuk őket egyedül. És...
És az emberek zöme, akik ilyen találkozásokról beszámoltak, említést tett éles tárgyakról.
Igen, de nem ollóról vagy szikéről. A legtöbben, akik azt állították, hogy elrabolták őket a kis, kopasz doktorok, szondákat emlegettek.
A veréb elrepült. Ralph észre sem vette. Azokra a kis, kopasz doktorokra gondolt, akik May Lochert látogatták meg halálának éjszakáján. Mit tudott róluk? Mit látott? Fehér köpenyt viseltek, mint az ötvenes-hatvanas évek tévésorozatainak orvosai, amilyet ma is viselnek a gyógyszerészek. Csak az ő köpenyük tiszta volt, nem olyan, mint Doki 3.-é. A numero 3. rozsdás szikét lobogtatott; de ha az ollón, amit Doki 1. tartott a jobbjában, volt is rozsdafolt, Ralph azt nem vette észre. Még távcsővel se.
És még valami – valószínűleg nem fontos, de legalább észrevetted. Ollóhordó Doki jobbkezes volt, legalábbis abból ítélve, ahogy a fegyverét fogta. Szikes Doki pedig balkezes.
Nem, valószínűleg nem fontos, de mégis valami – újabb árnyék a ködben, ha aprócska is –, ami megállította. Valami a jobb és a bal ellentétével kapcsolatban.
– Menj balra, és jobboldalt leszel – motyogta, valami vicc csattanóját ismételve, amelyre egyébként már nem emlékezett. – Menj jobbra, és baloldalt leszel.
Nem érdekes. Mit tud még a doktorokról?
Természetesen fényburok veszi körül őket – egészen szép, zöld-arany burok –, és Arthur Murray tánctankönyveire emlékeztető
(fehér ember csapóját)
lábnyomokat hagynak maguk után. Bár a vonásaik tökéletesen jellegtelenek, a fénykoszorújukból valami erő sugárzik... meg ésszerűség, meg...
– Meg méltóság, a fene egye meg – mondta Ralph. Ismét feltámadt a szél, leveleket fújt le a fákról. Úgy ötvenméternyire a piknikezőhelytől, nem messzi a régi vasúti sínektől, egy földből félig kifordult fa mintha Ralph felé nyújtotta volna gyökereit, melyek egy kicsit tényleg úgy néztek ki, akár a markolászó kezek.
Hirtelen arra gondolt, hogy jó sokat látott akkor éjszaka olyan öreg szivarhoz képest, aki az emberélet Shakespeare (és Bill McGovern) által „gyenge ágyékú”-nak minősített utolsó szakaszához közeledik. És egyáltalán semmi, egyetlen mozzanat sem sugallt veszélyt vagy gonosz szándékot. Bár hogy ő gonosz szándékot feltételezett, az nem túl meglepő. Az idegeneknek furcsa volt a habitusa; egy beteg asszonytól jöttek ki, éjnek évadján, holott akkor ritkán hívnak vendéget; alig néhány perccel azután pillantotta meg őket, hogy fölébredt egy iszonytató lidércnyomásból.
Most, hogy összeszedegette benyomásait, más mozzanatok is visszatértek. Például, ahogy ott állnak Mrs. Locher tornácán, mintha minden joguk meglenne hozzá, hogy ott legyenek. Ralph úgy érezte, két régi barátot lát, akik elfecsegnek egy kicsit, mielőtt hazamennének. Két öreg cimbora beszélget pár szót, mielőtt hazafelé indulna a hosszú éjszakai műszak után.
Igen, ez volt a benyomásod, de ez nem jelenti azt, hogy hihetsz is neki.
Ralph azonban úgy vélte, hihet. Öreg barátok, régi kollégák éjszakai műszakban. May Locher volt az utolsó ügyfelük.
Persze Doki 1. és 2. annyira különbözött a harmadiktól, mint a nappal az éjszakától. Tiszták voltak, míg az mocskos, volt fényburkuk, míg annak nem (legalábbis Ralph nem látott ilyesmit), olló volt náluk, amannál szike, ezek olyan normálisak és józanok, akár két tiszteletreméltó városi polgár, míg a No. 3. bolond, épp csak nem forog.
Egy azonban tökéletesen világos, igaz? Játszótársaid természetfölötti lények, és Loist leszámítva az egyetlen, aki tud róluk, Ed Deepneau. Ki akarod találni, mennyit alszik Ed mostanában?
– Nem – mondta Ralph. Fölemelte kezét a térdéről, és a szeme elé tartotta. Kicsit remegett. Ed említette a kopasz dokikat, és léteztek a kopasz dokik. Vajon a dokikat értette a centuriókon? Ralph nem tudta. Majdnem remélte, hogy így van, mert a szó – centuriók – kezdett valami sokkal szörnyűbb képet fölidézni benne, valahányszor eszébe jutott: Tolkien fantázia-trilógiájából a gyűrülidérceket. Csuklyás alakok vörös szemű, csontvázszerű lovakon, amint a Brí-béli Pajkos Póni fogadóból kijövet lecsapnak egy kis csapat rémült hobbitra.
A hobbitokról Lois jutott az eszébe, és kezének remegése tovább erősödött.
Carolyn: Hosszú az út vissza a paradicsomba, drágám, úgyhogy ne bíbelődj apróságokkal.
Lois: A mi családunkban nyolcvan év előtt meghalni, az azt jelenti, hogy fiatalon haltál meg.
Joe Wyzer: Az orvosi vizsgálatok végeztével a halál oka rovatba álmatlanság helyett inkább azt írják, öngyilkosság.
Bill: A polgárháború volt a specialitása, és most már azt sem tudja, mi az a polgárháború, azt meg pláne nem, hogy a mienkben ki győzött.
Denise Polhurst: A halál nagyon ostoba. Egy szülésznőt, aki ennyit vacakol egy baba köldökzsinórja...
Mintha vakító fényszórót kapcsoltak volna fel a fejében. Ralph felkiáltott a napos őszi délutánban. Még a Delta 727, amely épp leszállni készült a hármas kifutóra, sem nyomhatta el teljesen a hangját.

6

A délután további részét azzal töltötte, hogy kiült McGovernnel közös házuk verandájára, és türelmetlenül várta, hogy Lois megjöjjön a kártyapartiról. Megpróbálkozhatott volna még egy telefonnal, hátha eléri McGovernt a kórházban, de nem tette. Már nem érezte olyan sürgősnek, hogy beszéljen vele. Még most sem volt minden világos, de úgy érezte, sokkal többet ért, mint azelőtt, és ha a piknikezőhelyen bekövetkezett hirtelen megvilágosodás egyáltalán megállja a helyét, úgy még akkor se lenne érdemes elmondania McGovernnek, hol a panamakalapja, ha esetleg a barátja elhinné neki.
Vissza kell szereznem azt a kalapot, gondolta Ralph. Lois fülbevalóit nemkülönben.
Döbbenetes délután és alkonyat volt. Egyrészt semmi sem történt. Másrészt minden megtörtént. A fényburkok világa úgy járt-kelt, akár a felhőárnyékok fenséges menete a nyugati városrész felett. Ralph ült, figyelt elmerülten, csak annyi szünetet tartott, amíg evett valamit és kiment vécére. Látta, hogy az öreg Mrs. Bennigan ott áll a verandáján jaj vörös kabátjában, és a sétálókeretét markolva leltározza a hullott leveleket. Látta fényburkát – rózsaszín volt, akár a frissen fürösztött, egészséges csecsemő –, és csak remélhette, hogy Mrs. Β.-nek nincs egy csomó rokona, aki a halálára spekulál. Alig húszéves fiatalember loholt a szembenső járdán a Piros Alma felé. Maga volt az egészség fakó farmerjében és ujjatlan Celtics trikójában, de Ralph látta, hogy hullazsák olajfoltja veszi körül, és a feje búbjából kiemelkedő léggömbzsineg olyan volt, mint egy elhagyott ház foszladozó függönyzsinórja.
Nem látott kis, kopasz doktorokat, de valamivel fél hat után lélegzetelállító bíbor fénysugár lövellt ki a Harris sugárút közepén levő csatornanyílásból; úgy emelkedett az égnek legalább három percig, mint Cecil B. DeMille valamelyik bibliai filmjének különleges fénytrükkje, azután egyszerűen eltűnt. Látott egy történelem előtti sólyomra emlékeztető hatalmas madarat is, amint a Howard utca sarkán álló öreg tejcsarnok kéményei között szitál, a Strawford park fölött pedig felváltva ringatóztak vörös és kék hőhullámok lusta pántlikái.
Amikor háromnegyed hétkor véget ért a Fairmount iskoláin a fociedzés, tucatnyi gyerek zúdult be a Piros Alma parkolójába, hogy beszerezzenek pár tonna vacsora előtti cukorkát és néhány bála cserélni való kártyát – ebben az évszakban futballkártyát, gondolta Ralph. Ketten megálltak és összevitatkoztak valamin, a zöld és a harsogó narancsszín fényburok megvastagodott, kifényesedett, felizzott az emelkedő, cérnavékony skarlát csigavonalaktól.
Vigyázz! kiáltotta gondolatban Ralph a narancsszín fényburkú fiúnak, éppen egy pillanattal azelőtt, hogy Zöld fiú ledobta könyveit, és szájon kapta a másikat. Egymásnak ugrottak, keringeni kezdtek, ügyetlen, agresszív táncban, azután a járdára henteredtek. A rikoltozó, éljenző gyerekek kis kört formáltak körülöttük. Bíborpiros kupola viharfelhője nőtt a küzdelem fölé, és lassan forgott az óramutató járásával ellenező irányba. Ralph egyszerre találta szörnyűnek és szépnek. Azon tűnődött hogy nézhet ki a fényburok egy nagy csatatéren? Majd úgy döntött, hogy ez olyan kérdés, amire nem igazán szeretne választ kapni. Épp mikor Narancs fiú került felülre, és amúgy istenigazából elkezdte volna gyomrozni Zöld fiút, kijött a boltból Sue és rájuk kiabált, hogy hagyják abba a verekedést abban a rohadt parkolóban.
Narancs fiú kelletlenül lekászálódott a másikról. A harcosok felálltak, fenyegetően néztek egymásra. Azután Zöld fiú mímelt közönnyel hátat fordított, és bement a boltba. A hatást azonban rontotta, hogy lopva hátranézett, nem üldözi-e ellensége.
A nézők egy része követte Zöld fiút a boltba, egy kis edzés utáni uzsi ügyében, a másik Narancs fiú köré gyűlt gratulálni. Fölöttük úgy hasadt szét a láthatatlan bíborvörös mérges gomba, akár a felhőfal az erős szél nyomására. Darabokra szakadt, szertefoszlott, eltűnt.
Az utca az energia karneválja, gondolta Ralph. Azzal, ami ebből a két fiúból az utóbbi kilencven másodpercben felszabadult és összekeveredett, egy hétig ki lehetne világítani Derryt, és ha valaki képes lenne megcsapolni azt az energiát, amelyet a figyelők gerjesztettek a gombafelhőben, abból valószínűleg egész Maine állam közvilágítására futná egy teljes hónapig. El tudod képzelni, milyen lenne belépni a fényburkok világába a Times Square-en, újévkor, két perccel éjfél után?
Nem tudta, nem is akarta tudni, de gyanította, hogy olyan lüktető és hatalmas erő peremét látta, amelyhez képest az 1945 óta gyártott összes atomfegyver annyi, mintha egy gyerek riasztópisztolyával lődöznének egy üres barackkonzerves dobozra. Talán még arra is elég lenne, hogy szétvesse a világegyetemet... vagy hogy újat teremtsen.

7

Ralph fölment, beleborított egy doboz paszulyt egy fazékba, egy pár virslit egy másikba, és ujjait pattogtatva, időnként a hajába túrva, fel-alá járkálva türelmetlenül várta, hogy rögtönzött agglegényvacsorája megfőjön. A csontig ható fáradtig, amely láthatatlan súlyként lógott rajta nyár közepe óta, teljesen eltűnt, legalább egy időre; vad, különös erő töltötte meg, valósággal kitömte. Úgy gondolta, épp ezért szeretik az emberek a benzedrint és a kokaint, ám közben sejtette, hogy ez sokkal jobb, mert ha el is múlik, nem fogja összetörtnek, kiszipolyozottnak érezni magát utána. Nem fogja azt érezni, hogy nem ő használt, hanem őt használták.
Ralph Roberts nem vette észre, amikor beletúrt a hajába, hogy üstöke jóval sűrűbb, és öt év után újra megjelentek benne a fekete pászmák. Ruganyosan pattogott körbe-körbe a lakásban, és előbb dúdolt, azután énekelt egy régi rokit a hatvanas évekből.
A bab bugyborgott, a virsli forrt – Ralphnak szinte úgy tetszett, mintha táncolnának, boogie-woogie-t járnának a Dovells régi dalára. Teli torokból harsogva („Le ne ülj már, rázzad a ritmust”) belevágta a virslit a babba, utánadöntött fél liter ketchupot, némi chilimártást, majd erélyesen összekeverte, és megindult az ajtó felé. Egyik kezében vitte a fazekat, benne a vacsoráját. Leszaladt a lépcsőn, fürgén, akár a gyerek, aki első nap elkésett az iskolából. Magára kanyarított egy buggyos, öreg kardigánt – McGoverné volt, de mit számít – a bejárat melletti ruhásszekrényből, azután kiment a verandára.
A fényburkok eltűntek, de Ralphot ez nem zavarta; pillanatnyilag sokkal jobban érdekelte az étel illata. Nem emlékezett rá, mikor volt ilyen mérhetetlenül éhes. Leült a legfelső lépcsőfokra – hosszú combjával és előremeredő csontos térdével határozottan emlékeztetett egy darura –, és enni kezdett. Az első néhány falat égette az ajkát és a nyelvét, de ez nem riasztotta vissza. Még gyorsabban evett, szinte habzsolt.
Akkor állt le, amikor a bab és a virsli felét magába gyűrte. A gyomrában lakó éhfarkas nem aludt el – még nem –, de egy kicsit csillapodott. Fesztelenül böffentett egyet, és olyan elégedettséggel nézett ki a Harris sugárútra, amilyet évek óta nem ismert. Tekintve a körülményeket, erre az elégedettségre nem volt semmi oka, de ez egy fikarcnyit sem változtatott rajta. Mikor érezte utoljára ilyen jól magát? Talán azon a délelőttön, amikor abban az istállóban ébredt valahol a maine-i Derry és a New York-i Poughkeepsie között, hökkenten a sokezernyi, összevissza fénysugártól, amelyek keresztülnyilaztak a meleg, édes illatú helyen, ahol feküdt.
Vagy talán soha.
Igen, talán még soha.
Észrevette, hogy Mrs. Perrine jön fölfelé az utcán, valószínűleg az Otthonból, amely a hajléktalanszállás és a népkonyha ötvözete volt a Csatorna partján. Ralphot ismét lenyűgözte különös, sikló járása, amellyel közeledett, bot nélkül, meg se mozdítva a csípőjét. Haját, amelyben még mindig több volt a fekete, mint az ősz, hajhálóval takarta – jobban mondva igázta – le. Makulátlanul tiszta, fehér nővércipője vattacukorszínű, vastag gumiharisnyában folytatódott, nem mintha Ralph sokat látott volna belőle, vagy a lábszárból, amelyet takart, mert Mrs. Perrine aznap este csaknem bokáig érő, gyapjú férfikabátot viselt. Jóformán csak a lábszára felső része mozgott – Ralph sejtette, hogy ez valami krónikus hátbaj tünete lehet –, és ez a járásmód, a kabáttal együtt, valahogy szürreálissá tette Esther Perrine külsejét. Olyan volt, akár a fekete királynő egy sakktábláról, olyan bábu, amit vagy egy láthatatlan kéz vezet, vagy magától mozog.
Ahogy közeledett a hely felé, ahol Ralph ült – még mindig a szakadt ingben, ráadásul fazékból vacsorázva –, a fényburkok elkezdtek visszalopódzni a világba. Az utcai lámpákat már bekapcsolták, és Ralph meglátta fölöttük a törékeny, levendulalila íveket. Azt is látta, hogy némelyik háztető fölött vörös, mások fölött sárga, ismét mások fölött sápadt cseresznyeszín köd lebeg. Keleten, ahol már éjszaka sötétlett, tompazöld szeplők pettyezték a láthatárt.
Közelebb érve, Mrs. Perrine körül is életre kelt a fényburok, az a West Point-i kadétegyenruhára emlékeztető, kemény szürkeség. Néhány sötétebb folt szellemgombja derengett a melle fölött (Ralph feltételezte, hogy mell is van valahol, elrejtve a felöltő alatt). Nem volt biztos benne, de úgy gondolta, hogy ezek küszöbönálló betegségre is utalhatnak.
– Jó estét, Mrs. Perrine – mondta udvariasan, és utánanézett a szavaknak, amelyek hópiheként emelkedtek a magasba a szeme előtt.
Az öregasszony, egyszerre fölmérve és elítélve, végigjártatta rajta metsző pillantását.
– Látom, még mindig ugyanazt az inget viseli, Roberts – állapította meg.
Amit nem mondott ki – de Ralph biztosan tudta, hogy gondolja –, az az volt: Azt is látom, hogy ott ülsz és babot eszel egyenesen a fazékból, mint valami rongyos csavargó, aki sohasem ismert ennél jobbat... és én meg tudom jegyezni, amit látok, Roberts.
– Így igaz – mondta Ralph. – Elfelejtettem kicserélni.
– Hmmm – hümmögött Mrs. Perrine, és Ralph úgy vélte, most az alsóneműjét becsüli föl. És azt mikor jutott utoljára eszedbe tisztára cserélni? Borzadok még csak bele is gondolni, Roberts.
– Szép esténk van, ugye, Mrs. Perrine?
Újabb gyors, madárszerű pillantás, ez alkalommal az égre. Azután vissza Ralphra.
– Hűvösödik.
– Gondolja?
– Hát persze, vége a vénasszonyok nyarának. A hátam manapság nem valami kiváló időjelző, de ezt azért még egészen jól jelzi. – Szünetet tartott. – Azt hiszem, ez Bill McGovern szvettere.
– Én is azt hiszem – bólintott rá Ralph, azon tűnődve, vajon az lesz-e a következő kérdés, hogy Bill tud-e róla.
Ehelyett az öregasszony azt mondta, hogy gombolja be.
– Ugye nem akar tüdőgyulladást kapni? – kérdezte, visszanyelve a folytatást: Valamint bolondokházába kerülni?
– Dehogy – mondta Ralph. Félretette a fazekat, és a szvetter gombjai után nyúlt, azután megállt. Még mindig a bal kezén volt a steppelt edényfogó kesztyű. Mostanáig észre sem vette.
– Könnyebb lenne, ha levenné – jegyezte meg Mrs. Perrine, és mintha rendkívül halványan felcsillant volna a szeme.
– Persze – buzgólkodott alázatosan Ralph. Lehúzta a kesztyűt, és begombolta McGovern szvetterét.
– Az ajánlatom még fonnál, Roberts.
– Tessék?
– Az ajánlatom, hogy megfoltozom az ingét. Ha képes megszabadulni tőle egy-két napra. – Szünetet tartott. – Feltételezem, van másik inge? Amit fölvehet, amíg ezt megfoltozom?
– Ó, igen – bólintott Ralph. – Természetesen. Van jó néhány.
– Elég nehéz lehet mindennap kiválasztani egyet. Babfőzelékes az álla, Roberts. – Ε kinyilatkoztatás után Mrs. Perrine előreszögezte villogó szemét, és elindult.
Amit Ralph ezután tett, azt nem előre megfontolt szándékkal vagy tudatos felismeréssel művelte, hanem ösztönösen, mint azt a lecsapó mozdulatot, amellyel korábban elriasztotta Doki 3.-at Rosalie mellől. Fölemelte azt a kezét, amelyen az előbb rajta volt az edényfogó kesztyű, csővé hajlította a szája előtt. Azután halk, szisszenő füttyöt hallatva beszívta a levegőt.
Az eredmény döbbenetes volt. Ceruzányi sugár nyúlt ki Mrs. Perrine szürke fényburkából, olyan, akár a tarajos sül tüskéje. Gyorsan nyúlt, egyre görbült, amint az öreg hölgy előrehaladt, átért az avar borította gyepen, és belevágódott a Ralph meghajlított tenyeréből formált csőbe. Ralph érezte, ahogy belehatol a lélegzettel. Mintha tiszta energiát nyelt volna. Hirtelen kigyúlt, akár a neonreklám egy nagyvárosi mozi tetején. Robbanásszerű erő – olyan Bumm! – futott át a mellén és gyomrán, majd le a lábáig, egészen az ujja hegyéig. Ugyanekkor felrohant a koponyájába is, azzal fenyegetve, hogy mindjárt lerobbantja a feje búbját, mintha rakétasiló betonfedele volna.
Fénysugarak párologtak az ujjai közül, szürkék, mint az elektromosan töltött köd. Szörnyű, mámorító erővel lobbant fel gondolataiban az erő érzése, ám csak egy pillanatra, és nyomban követte a szégyen, a döbbent iszonyat.
Mit csinálsz, Ralph? Akármi is ez az anyag, nem a tied. Benyúlnál a pénztárcájába, hogy pénzt vegyél ki belőle, amikor nem látja?
Érezte, hogy elpirul. Leeresztette csővé hajlított markát, és becsukta a száját. Ahogy az ajkai és fogai összeértek, tisztán hallotta – és érezte –, hogy valami élesen reccsen odabent. Olyan hang volt, amit friss rebarbarába harapva hall az ember.
Mrs. Perrine megtorpant. Ralph riadtan figyelt, ahogy félig megfordul és végignéz a Harris sugárúton. Nem akartam, küldte a gondolatot az öregasszony felé. Tényleg nem akartam, Mrs. P. – még mindig csak tanulom, hogy kell viselkedni ebben a világban.
– Roberts!
– Igen?
– Nem hallott valamit? Olyan volt, mint valami puskalövés.
Ralph megrázta a fejét, és érezte, amint fülében forrón lüktet a vér.
– Nem... de hát az én fülem nem olyan...
– Valószínűleg visszagyújtás lehetett a Kansas utcában – mondta Mrs. Perrine, ellegyintve a lagymatag szabadkozást. – Mondhatom, megállt tőle a szívverésem.
Ismét elindult különös, sikló, sakk-királynő járásával, azután megint megállt és visszanézett. Fényburka kezdett halványodni, de tisztán lehetett látni a szemét – olyan éles volt az, mint a sasé.
– Megváltozott, Roberts – mondta. – Valahogy fiatalabb lett.
Ralph, aki egész mást várt (például azt, hogy Add vissza, amit elloptál, Roberts, de tüstént!), csak dadogni tudott. – Gondolja, hogy... ez nagyon... úgy értem, köszönöm...
Az asszony türelmetlenül legyintett.
– Valószínűleg a fény teszi. Javaslom, ne csöpögtesse le azt a szvettert, Roberts. Az az érzésem, Mr. McGovern olyan ember, aki vigyáz a holmijára.
– A kalapjára jobban vigyázhatott volna – mondta Ralph. A ragyogó szempár, amely már kezdett volna elfordulni, most visszatért. – Tessék?
– A panamakalapjára – magyarázta Ralph. – Elhagyta valahol.
Mrs. Perrine intellektusának fényébe tartotta ezt a tényt, majd elvetette egy újabb Hmmm-el.
– Menjen be, Roberts. Ha sokáig kint marad, halálra fázik. – Azután tovasiklott, és egyáltalán nem látszott rajta, hogy megártott volna neki Ralph meggondolatlan tolvajlása.
Tolvajlás? Én elég biztos vagyok benne, hogy ez rossz szó, Ralph. Amit most csináltál, az sokkal közelebb áll...
– A vámpírkodáshoz – mondta fakó hangon Ralph. Félretette a paszulyt, és lassan összedörgölte a kezét. Szégyenkezett... bűntudata volt... és majd szétrobbant az energiától.
Nem a vérét vetted, hanem az életerejéből loptál, de a vámpír, az vámpír, Ralph.
Valóban. Hirtelen rádöbbent, hogy nem ez lehetett az első alkalom, amikor ilyesmit csinált.
Megváltozott, Roberts. Valahogy fiatalabb lett. Ezt mondta Mrs. Perrine, de az emberek hasonló megjegyzéseket tettek rá a nyár vége óta. Barátai főképpen azért nem erőltették, hogy menjen orvoshoz, mert egyáltalán nem úgy nézett ki, mint akinek baja van. Álmatlanságra panaszkodott, de láthatólag maga volt az egészség. Ugye bevált a lépes méz?, mondta Johnny Leydecker, mielőtt vasárnap eljöttek a könyvtárból – úgy rémlett, valamikor a vaskorban. És amikor Ralph megkérdezte, miről beszél, Leydecker azt mondta, hogy az ő álmatlanságáról. Ezerszer jobban néz ki, mint azon a napon, amikor először találkoztunk.
És nem Leydecker volt az egyetlen. Ralph csak úgy vonszolta magát naphosszat, gyűröttnek, vékonynak és csonkának érezte magát... de az emberek egyre azt mondogatták, milyen jól néz ki, milyen frissnek tűnik, milyen fiatalos. Helen... McGovern... még Faye Chapin is mondott valami ilyesmit két hete, noha nem emlékezett pontosan, hogy mit...
– Dehogynem emlékszem – szólt halk borzadással. – Megkérdezte, használok-e szemránckrémet. Az isten szerelmére, szemránckrémet!
Már akkor is a mások életerejét lopta? Anélkül hogy tudott volna róla?
– Így kell hogy legyen – mondta ugyanazon a halk hangon. – Irgalmas Jézus, vámpír vagyok.
Ez lenne rá a szó?, hasított bele hirtelen. Az nem lehetséges, hogy a fényburkok világában az élettolvajokat hívják centuriónak?
Ed sápadt, őrjöngő arca jelent meg előtte, mint egy kísértet, aki visszatért, hogy gyilkosát vádolja, és Ralph hirtelen megrémülve átölelte a lábát, és a térdére hajtotta fejét.

15. FEJEZET

1

Hét óra után húsz perccel tökéletesen karbantartott, hetvenes évjáratú Lincoln fordult be Lois házának felhajtójára. Ralph – aki a legutóbbi órát azzal töltötte, hogy lezuhanyozott, borotválkozott és igyekezett megnyugodni – ott állt a verandán és figyelte, ahogy Lois kiszáll a hátsó ülésből. Búcsúzkodás hangjait és lányosan dévaj nevetést sodort a szellő.
A Lincoln elkanyarodott, és Lois megindult fölfelé. Félúton megállt és megfordult. Egy hosszú pillanatig egymást nézték a Harris sugárút két oldaláról. Tökéletesen láttak a mélyülő sötétség és az őket elválasztó kétszáz méter ellenére. Mindketten lángoltak a sötétben, mint titkos fáklyák.
Lois rászögezte az ujját. Nagyon hasonlított arra a mozdulatra, amellyel rálőtt Doki 3.-ra, de ez a legcsekélyebb mértékben sem izgatta Ralphot. A szándék, gondolta. Minden a szándékon múlik. Kevés melléfogás van ebben a világban... ha egyszer tudod az utat, talán egyáltalán nincs is melléfogás.
Szürkén villanó, keskeny erősugár bújt ki Lois ujja hegyéből, és nyúlni kezdett a Harris sugárút mélyülő sötétjében. Egy elhaladó kocsi könnyedén átrobogott rajta. Ablakai pillanatra felragyogtak a vakító szürke fényben, a reflektorok mintha egyet pislogtak volna, de ez minden.
Ralph fölemelte a saját ujját, és egy kék sugár nőtt ki belőle. A két vékony fénysugár a Harris sugárút közepén találkozott, és összecsavarodott, mint a vadszőlő indái. Az összefonódott zsinór mind magasabbra emelkedett, kicsit elhalványodva növés közben. Azután Ralph meggörbítette az ujját, és a Harris sugárút közepén kötött szerelmi csomóból ráeső rész kialudt. Egy pillanattal később Loisé is megszűnt létezni. Ralph lassan leballagott a veranda lépcsőjén, és nekivágott a gyepnek. Lois megindult felé. Az utca közepén találkoztak... ahogy korábban valójában megtörtént már a találkozás.
Ralph átölelte Lois derekát, és megcsókolta.

2

Megváltozott, Roberts. Valahogy fiatalabb lett.
Ezek a szavak köröztek a fejében – újra és újra, mint egy végtelenített magnószalag –, miközben Lois konyhájában ült és kávét ivott. Nem tudta levenni a szemét az asszonyról. Legalább tíz évvel fiatalabbnak és öt kilóval könnyebbnek látszott, mint az a Lois, akit az utóbbi években megszokott. Ilyen fiatalos és csinos volt a parkban is ma délelőtt? Ralphnak nem ez volt a véleménye, de természetesen Lois akkor fel volt dúlva, ki volt borulva és sírt. Nyilván ezért látszik most másnak.
De...
Igen, de. A szája sarkából eltűntek az apró ráncok. A nyakáról is a kezdődő bőrlebeny, és a felkarjáról a megereszkedő hús. Reggel sírt, most pedig sugárzóan vidám volt, de Ralph tudta, hogy az észlelt változások nem ennek köszönhetőek.
– Tudom, mit nézel – mondta Lois. – Kísérteties, nem? Úgy értem, válasz a kérdésre, hogy mindez csupán a mi agyunkban játszódik-e le, mégis kísérteties. Megtaláltuk az Ifjúság Kútját. Felejtsd el Floridát; egész idő alatt itt volt Derryben.
– Mi találtuk meg?
Az asszony egy pillanatig csak nézett rá meglepetten... és egy kicsit gyanakodva, mintha attól tartana, hogy bosszantani akarja, be akarja húzni a csőbe. Úgy akar bánni vele, mintha a „mi Loisunk” lenne. Azután kinyújtotta a kezét, és az asztal fölött megszorította a férfi kezét.
– Eredj a fürdőszobába. Nézd meg magad.
– Tudom, hogy nézek ki. A fenébe, éppen most borotválkoztam. Jó sok időmbe is került.
Az asszony bólintott.
– Jó munkát végeztél, Ralph... de nem a borostádról beszélek. Csak nézd meg magad.
– Komolyan mondod?
– Igen – válaszolta Lois határozottan. – Komolyan.
Ralph már csaknem az ajtónál járt, amikor az asszony ismét megszólalt.
– Nemcsak borotválkoztál, inget is váltottál. Jól tetted. Nem akartalak piszkálni, de az a skót kockás el volt hasadva.
– Csakugyan? – kérdezte Ralph. Háttal volt, Lois nem láthatta a mosolyát. – Észre se vettem.

3

Két tenyerével megtámaszkodott a kézmosókagylón, és percekig tanulmányozta a saját fizimiskáját. Ennyi ideig tartott, amíg elhitte, hogy tényleg azt látja, amit látni vél. Már a hollószárnyként ragyogó fekete csíkok visszatérése is elképesztő volt, akárcsak az, hogy a szeme alól eltűntek a csúnya zacskók, de leginkább a szája bűvölte magához a tekintetét, a szája, amely körül nyoma se volt a ráncoknak és mély redőknek. Kis dolog... ugyanakkor óriási. Egy fiatal férfi szája volt. És...
Hirtelen a szájába dugta az ujját és végighúzta a jobb alsó fogsorán. Mintha hosszabbak lennének a fogai, mintha nem lennének lekopva.
– Mi a szent szar! – morogta, és gondolatai visszatértek arra a tavaly nyári tikkasztó napra, amikor összetűzött Eddel a Deepneau-ház füvén. Ed előbb azt mondta, szolgálja ki magát hideg itallal, aztán bizalmasan megsúgta, hogy Derryt elárasztották a baljós gyermekgyilkos lények. Életlopó lények. Kezd idevezetni minden erővonal, mondta Ed. Tudom, milyen nehéz elhinni, de ez az igazság.
Ralph úgy találta, hogy amint múlik az idő, egyre kevésbé nehéz elhinnie. Azt annál inkább, hogy Ed őrült lenne.
– Ha ez nem marad abba – szólalt meg meglepetésszerűen Lois, aki az ajtóból figyelte a férfit –, akkor össze kell házasodnunk és el kell hagynunk a várost, Ralph. Simone és Mina nem tudták – szó szerint nem tudták – levenni a szemüket rólam. Makogtam valamit az új alapozóról, amit a bevásárlóutcában újítottam, de nem voltak vevők a szövegre. Egy férfi bevette volna, de egy nő tudja, mire képes az alapozó és mire nem.
Visszamentek a konyhába, és noha a fényburkok egy ideje ismét eltűntek, Ralph fölfedezte, hogy valamit mégiscsak lát: pír kúszik föl Lois fehér selyemblúzából.
– Végül bedobtam az egyetlent, amit el kellett hogy higgyenek.
– Mit? – kérdezte Ralph.
– Azt mondtam, hogy megismerkedtem egy férfival. – Habozott, azután, miközben már az arcát is rózsásra festette a pír, csak kibökte: – És hogy beleszerettem.
Ralph megfogta a karját, és maga felé fordította az asszonyt. Nézte a kicsi, tiszta redőt a könyökhajlatában, és arra gondolt, milyen szívesen megérintené az ajkával. Vagy talán a nyelve hegyével. Azután fölemelte a tekintetét Loisra. – És igaz volt?
Az asszony visszanézett rá, a szeme csupa remény és nyíltság.
– Én így gondolom – mondta halkan, őszintén –, de most minden olyan különös. Csak annyit tudok biztosan, hogy azt szeretném, hogy igaz legyen. Szeretnék egy barátot. Már jó ideje félek, boldogtalan és magányos vagyok. Szerintem az öregedés legrosszabb része a magányosság – nem az, hogy itt sajog, ott szúr, nem a hisztis belek, vagy az, hogy nem kapsz levegőt, ha fölmásztál azon a lépcsőn, amin húszévesen fölrepültél, hanem a magányosság.
– Igen – helyeselt Ralph. – Ez a legrosszabb.
– Senki sem beszél veled többé – ó, igen, szólnak hozzád néha, de az nem ugyanaz –, és főleg olyan, mintha az emberek nem is látnának. Érezted valaha is ezt?
Ralph a Vén Madárijesztők Derryjére gondolt, arra a városra, amelyről a rohanva dolgozók, rohanva szórakozók nem vesznek tudomást, és bólintott.
– Ralph, magadhoz ölelnél?
– Örömmel – mondta, és szelíden átfonta a karjaival.

4

Valamivel később borzasan és bávatagon, de boldogan ültek a nappali díványán, az egyik olyan szigorúan hobbit méretű bútordarabon, amely alig volt nagyobb egy kétszemélyes padnál. Nem törődtek vele. Ralph átkarolta Lois vállát. Az asszony lebontotta a haját, Ralph egy tincset az ujjára csavargatott, azon mélázva, milyen könnyű elfelejteni a női haj tapintását, és milyen csodálatosan más, mint egy férfié. Lois a kártyapartiról mesélt, Ralph odaadóan hallgatta, hüledezve, de nem igazán csodálkozva.
Vagy tucatnyian játszottak minden héten a ludlowi kaszinóban kis tétekben. Az ember elveszíthetett öt dollárt vagy besöpörhetett tízet, de a leggyakoribb eredmény egy dollár volt ide vagy oda. Noha akadt pár jó játékos és egy csomó pancser (Lois az előbbiek közé sorolta magát), leginkább csak olyan vicces időtöltés volt, amivel agyon lehet ütni a délutánt, a sakkbajnokság és a snóbli női megfelelője.
– De ma délután egyszerűen nem tudtam veszíteni. Tökéletesen letörve kellett volna hazajönnöm, mivel állandóan azt kérdezgették, milyen vitamint szedek, hol csináltattam utoljára arcpakolást meg ilyesmit. Ki tud olyan hülye játékokra összpontosítani, mint a csapdlecsacsi, zsír vagy kocka, miközben egyre újabb hazugságokat kell kiagyalni, azon erőlködve, hogy ne üssék a korábbiakat?
– Kemény dolog lehetett – mondta Ralph, igyekezve, hogy ne vigyorogjon.
– Az volt. Nagyon kemény! De ahelyett hogy veszítettem volna, egyre csak nyertem. És tudod, miért, Ralph?
Tudta, de megrázta a fejét, hogy Lois elmondhassa. Szerette hallgatni.
– Láttam a fényburkukat. Nem mindig tudtam pontosan, hogy milyen a lapjárásuk, de sokszor igen. De még ha nem tudtam, akkor is sejtettem, hány jó lapjuk lehet. A fényburok nem mindig voltak ott, tudod, hogy jön-megy az ilyesmi, de még amikor eltűntek, akkor is jobban játszottam, mint bármikor. Az utolsó órában kezdtem szándékosan veszíteni, hogy ne utáljanak. És mondok én neked valamit. Még szándékosan is nehéz volt veszíteni. – Ölébe engedett kezét nézte, melyet elkezdett idegesen tördelni. – Visszafelé jövet pedig valami olyat csináltam, amit szégyellek.
Ralph előtt ismét földerengett az asszony fénykoszorújának sápadtszürke kísértete, amelyben sötétkék, formátlan pacák forogtak.
– Mielőtt elmondanád – vágott közbe –, ezt hallgasd meg, Figyeld, ismerősen hangzik-e.
Elmesélte, hogyan jött arra Mrs. Perrine, amikor ő kint falatozott a verandán, várva, hogy Lois visszatérjen. Ahogy rátért arra, mit művelt az öreg hölggyel, lesütötte a szemét és érezte, hogy megint ég a füle.
– Igen – bólogatott Lois, amikor befejezte. – Ugyanezt tettem... de ez nem jelenti azt, Ralph... legalábbis nem hiszem, hogy azt jelentené. Ültünk Minával a hátsó ülésen, ő pedig egyre azt hajtotta, hogy milyen másképp nézek ki, mennyire fiatalos vagyok, és én arra gondoltam – restellem hangosan kimondani, de azt hiszem, jobb így –, arra gondoltam, „majd befogom én a szádat, te szaglászó irigy vénség”. Mert irigy volt, Ralph. Láttam a fényburkában. Nagy, fűrészes kiszögellések, pontosan olyan színűek, mint a macska szeme. Nem csoda, ha zöld szemű szörnyetegnek hívják a féltékenységet! Kimutattam a kocsiból, és azt mondtam: „Nézd már, Mina, azt a tündéri házikót!” És amikor odafordult, hogy megnézze, én... én ugyanazt tettem, amit te, Ralph. Csak én nem csináltam csövet a markomból. Csak úgy csücsörítettem... így... – Mutatta, olyan csókolnivalóan, hogy Ralph rögtön kísértést (sőt kényszert) érzett, hogy kihasználja ezt a csucsort – ...és kiszippantottam egy jókora felhőre valót.
– És mi történt? – kérdezte Ralph, elbűvölve és félve.
Lois szomorkásan fölnevetett.
– Velem vagy vele?
– Mindkettőtökkel.
– Mina ugrott egyet és a nyakára csapott. „Egy bogár mászik rajtam!, kiáltotta. Megcsípett! Szedd le, Lo! Kérlek, szedd le!” Természetesen nem mászott rajta bogár – én voltam a bogár –, de azért odalegyintettem a nyakára, azután kinyitottam az ablakot, és azt mondtam neki, hogy elrepült. Szerencséje volt, hogy nem csaptam szét a fejét legyintés helyett, annyira tele voltam kakaóval. Úgy éreztem, mindjárt kinyitom a kocsi ajtaját, és futok egészen hazáig.
Ralph bólintott.
– Csodálatos volt... túlságosan is az. Éppen olyan, mint azok a történetek, amelyeket kábítószeresektől hallasz a tévében, hogy hogy kerültek a hetedik mennyországba, utána pedig a pokolba. Mi van, ha elkezdjük, azután nem tudunk leszokni róla?
– Igen – bólintott Ralph. – És mi van, ha ártunk vele az embereknek? Nem tudom kiverni a fejemből a vámpírokat.
– Tudod, hogy én mire gondolok? – Lois szinte suttogott. Azokra a dolgokra, amiket Ed Deepneau mondott. Azokra centuriókra. És ha mi vagyunk azok, Ralph? És ha mi vagyunk azok?
Ralph átölelte, és megcsókolta a feje búbját. Valahogy kevésbé volt nehéz a szíve, amióta legkomiszabb félelme bukott ki az asszony száján. Arra gondolt, amit Lois mondott arról, hogy az öregségben a magány a legrosszabb.
– Tudom – felelte. – És amit Mrs. Perrine-nel tettem, az teljesen a pillanat hatása alatt történt, nem emlékszem, hogy bármire gondoltam volna, csak megtettem. Hát te?
– Úgyszintén. – A férfi vállára hajtotta a fejét.
– Ne tegyük többé – kérte Ralph. – Mert tényleg rákapunk. Ami ennyire jólesik, arra muszáj rákapni. Meg kell próbálnunk valami védelmet kiépíteni, nehogy öntudatlanul elkövessük. Mert azt hiszem, hogy ezt tettük. Ez lehet az oka, hogy miért...
Fékcsikorgás, vonító kerekek szakították félbe. Kitágult nemmel néztek egymásra, miközben odakint, becsapódási pontot keresve, tovább erősödött a zaj.
Tompa puffanás hallatszott az utcáról, a fék és a kerekek csikorgása elhallgatott. Kurtán sikoltott egy nő vagy egy gyerek, Ralph nem tudta megmondani, melyik. Valaki fölkiáltott: – Mi történt? – azután – A teringettét! – Futó lábak dobogtak a kövezeten.
– Maradj a díványon – mondta Ralph, és odasietett a nappali ablakához. Mire felhúzta a rolettát, Lois már ott volt mögötte, és Ralphot egy pillanatra jóleső érzés töltötte el. Carolyn is így tett volna hasonló körülmények között.
Kinéztek az éjszakai világba, amely különös árnyalatokban, mesés ritmusban lüktetett. Ralph tudta, hogy Billt fogják látni, tudta – Billt elütötte egy autó, és holtan fekszik az utcán, kinyújtott karja mellett ott hever a panamakalapja, karimáján a félhold alakú harapással. Átölelte Loist, az asszony megszorította a kezét.
De nem McGovern feküdt a Harris sugárút közepén megpördült Ford fényszóróinak csóvájában, hanem Rosalie. Kora hajnali komissiói immár véget értek. Oldalán hevert egy szélesedő vértócsában, gerince behorpadt, összevissza görbült. A gázoló kocsi vezetője ott térdelt a vén kóbor kutya mellett, a legközelebbi utcai lámpa irgalmatlanul nyers fénye megvilágította az arcát. Joe Wyzer volt, a Rite Aid gyógyszerésze, narancssárga fényburkában zavaros kék-vörös örvények kavarogtak. Az öreg kutya oldalát simogatta, és a keze mindannyiszor eltűnt, amikor hozzáért a Rosalie-hoz tapadó ronda fekete burokhoz.
Ködös rettegés futott végig Ralphon. Jegesre hűlt tőle, heréi addig zsugorodtak, amíg nem érezte nagyobbnak őket két barackmagnál. Hirtelen ismét 1992 júliusa volt, Carolyn haldoklott, ketyegett a halálóra, és valami különös történt Ed Deepneau-val. Ed tombolt, és Ralph megpróbálta visszatartani Helen egyébként jó természetű férjét, nehogy nekiugorjon a West Side Kertészet sapkáját viselő embernek és átharapja a torkát. Azután – hab a tortára, ahogy Carol szokta volt mondani – odaállított Dorrance Marstellar. Az öreg Dor. És mit mondott?
A helyedben én nem nyúlnék hozzá... nem látom a kezedet.
Nem látom a kezedet.
– Uramisten – suttogta Ralph.

5

Attól tért vissza a jelenbe, hogy Lois nekidől, mintha ájulás kerülgetné.
– Lois! – mondta nyersen, megmarkolva a karját. – Lois, rosszul vagy?
– Nem hiszem... de Ralph... látod...
– Igen, Rosalie az. Biztosan...
– Nem őrá gondoltam, hanem arra! – mutatott jobbra.
Tar fején McGovern hetykén tarkóra tolt panamakalapjával Doki 3. tehénkédett rá Joe Wyzer Fordjának csomagtartójára. Ralphra és Loisra nézett, szemtelenül vigyorgott, azután fölemelte ujjacskáit, és fityiszt mutatott nekik.
– Te fattyú! – bődült föl Ralph, tehetetlen dühében az ablak melletti falat verve.
Fél tucat ember futott a baleset irányába, de nem tehettek semmit; Rosalie meghal, mielőtt akár az első odaérne, ahol a kutya hever a kocsi fényszórójának sugarában. A sötét burok megkeményedett, majdnem olyan volt, mint a koromtól megfeketedett tégla. Testre szabott szemfedélbe zárta az állatot, és Wyzer keze csuklóig eltűnt, valahányszor belemerült ebbe a szörnyű dologba.
Doki 3. most fölemelte a mutatóujját, és felszegte a fejét – a tanáros pantomim olyan jó volt, mintha hangosan mondta volna, kis figyelmet kérek!. Lábujjhegyen előrelopakodott – szükségtelen volt, hisz úgyse láthatták az emberek, de színpadi trükknek hatásos –, és Joe Wyzer hátsó zsebe felé nyúlt. Ralphra és Loisra pillantott, mintha azt kérdezné, figyelnek-e még. Azután bal kezét kinyújtva továbbosont.
– Állítsd meg, Ralph! – nyögött föl Lois. – Ó, kérlek, állítsd meg.
Lassan, mint akit elkábítottak, Ralph fölemelte a kezét és lecsapott. Kék fénylándzsa röppent el ujjai hegyéről, de szétszóródott, ahogy keresztülhaladt az ablaküvegen. Pasztell köd permetezett Lois házának közelében, majd eltűnt. A kopasz doktor bőszítő pantomimmal rázta az ujját – Nahát, csúnya fiú!, mondta vele.
Ismét előrenyújtotta a kezét, és kiemelt valamit Wyzer hátsó zsebéből, aki ott térdelt a kutyát gyászolva. Ralph nem tudta bizonyosan, mi az, amíg a mocskos köpenyű kreatúra le nem kapta McGovern kalapját, s úgy nem tett, mintha végighúzná nem létező haján. Egy fekete zsebfésűt csórt el, azt a fajtát, amit minden szatócsboltban árulnak egy dollár huszonnégyért. Azután fölugrott a levegőbe, és összecsapta a sarkát, mint egy gonosz tündér.
Rosalie a kopasz doktor közeledésére fölemelte a fejét. Most visszaejtette a kövezetre, és kilehelte a lelkét. A burok azonnal eltűnt, nem elhalványodott, hanem szétpattant, mint egy szappanbuborék. Wyzer feltápászkodott, egy férfihoz fordult, aki a járdaszegélyen állt, és magyarázni kezdte, mi történt, kezével integetve jelezte, hogy futott oda a kutya a kocsija elé. Ralph könnyedén el tudta olvasni a hat szót, ahogy sorjában kiperdültek Wyzer száján: Mintha a semmiből pottyant volna ide.
És amikor Ralph pillantása visszasiklott Wyzer kocsijának oldalához, látta, hogy az az a hely, ahová a kis, kopasz doktor visszatért.

16. FEJEZET

1

Ralph képes volt beindítani rozsdagyűjtemény Oldsmobile-ját, de húsz percébe telt, amíg átvergődött Derry keleti részébe a kórházig. Carolyn megértette súlyosodó vezetési gondjait, próbált is együtt érző lenni, de volt benne valami kapkodó türelmetlenség, amin nem sokat változtattak az évek. Egy kilométernél hosszabb utakon szinte képtelen volt elhallgatni a rosszallását. Egy darabig csöndben fortyogott, gondolkodott, azután elkezdett bírálni. Ha különösen felingerelte előrehaladásuk – vagy annak hiánya –, akkor megérdeklődte, nem kér-e beöntést, hátha eltávolítaná a seggéből az ólmot. Drága asszony, de mindig két éle volt a nyelvének.
Az ilyen megjegyzéseket követően Ralph mindig fölajánlotta – és mindig minden harag nélkül –, hogy átadja a kormányt, vezessen az asszony. Az ilyen ajánlatokat Carol mindig elhárította. Az volt a véleménye, legalábbis rövid távon, hogy a férj dolga a vezetés, a feleségé az építő kritika.
Egyre várta, hogy Lois megjegyzést tegyen a sebességre vagy trehány vezetési stílusára (úgy érezte, ezekben a napokban akkor se bírná megjegyezni az irányjelzőket, ha puskát nyomnának a fejéhez), de az asszony nem szólt semmit – csak ült azon a helyen, ahol Carolyn ült több mint ötezer alkalommal, a táskáját az ölében tartva, pontosan úgy, ahogy Carolyn is tartotta a magáét. Fénysávok – bolti neonok, forgalmi lámpák, utcalámpák – futottak végig szivárványként Lois arcán, homlokán. Sötét szeme távoli volt és töprengő. Megsiratta a halott Rosalie-t, hangosan zokogott, és kérte Ralphot, hogy engedje vissza a rolettát.
Ralph csaknem megtagadta. Első gondolata az volt, hogy kiront az utcára, mielőtt Joe Wyzer elmehetne. Figyelmezteti Joe-t, hogy legyen nagyon óvatos. Elmondja neki, hogy mikor ma este kiüríti a nadrágzsebeit, hiányozni fog egy olcsó fésű, nem nagy dolog, az emberek mindig elhagyogatják a fésűiket, de ez fontos, mert lehet, hogy legközelebb a Rite Aid gyógyszerésze, Joe Wyzer fekszik a féknyom végén a földön. Hallgasson rám, Joe, jól figyeljen! Legyen nagyon óvatos, mert mindenféle újságunk van a hiperreális övezetből, és a maga esetében a fekete határok közül érkeztek!
Csakhogy ezzel bajok lettek volna, mindenekelőtt az, hogy Joe Wyzer, bármennyire együtt érzett is Ralphfal azon a napon, amikor megszervezte neki a vizitet az akupunktőrnél, azt gondolná, hogy megkompolyodott. Mellesleg, hogy tudná megvédeni magát egy olyan lénnyel szemben, amelyet még csak nem is lát?
Így hát leengedte a rolettát... de mielőtt megtette volna, még egyszer alaposan megnézte magának az embert, aki azt mondta neki, hogy azelőtt Joe Wyze volt, de most, hogy vénebb, már Wyzer. Még ott voltak a fénykoszorúk, és láthatta Wyzer ragyogó narancssárga zsinegét, amint épen nyúlik a magasba a feje búbjából. Így hát semmi baja.
Egyelőre.
Kivezette Loist a konyhába, és töltött neki még egy csésze kávét: feketét, sok cukorral.
– Megölte, ugye? – kérdezte az asszony, miközben két kézzel a szájához emelte a csészét. – Az a kis vadállat megölte.
– Igen. De nem hiszem, hogy ma este. Inkább délelőtt.
– Miért? Miért?
– Mert megteheti – mondta komoran Ralph. – Azt hiszem, nincs is más oka. Csak azért, mert megteheti.
Lois hosszú, elismerő pillantást vetett rá, és lassan felcsillant a szemében a megkönnyebbülés.
– Erre te jöttél rá, igaz? Tudnom kellett volna az első percben, ahogy megláttalak ma este. Tudnom kellett volna, ha nem jár annyi más az eszemben.
– Rájöttem? Mérföldekre vagyok tőle, de van néhány elképzelésem. Lois, nem lenne kedved eljönni velem a kórházba?
– De igen. Billt akarod látni?
– Nem is tudom, kit akarok látni. Lehet, hogy Billt, de az is lehet, hogy Bill barátját, Bob Polhurstöt. Talán még Jimmy Vandermeert is. Ismered?
– Jimmy V.-t? Hát persze hogy ismerem! A feleségét pedig még jobban ismertem. Éppen együtt pókereztünk, amikor meghalt. Szívrohama volt, és olyan hirtelen – elharapta a szót és Ralphra nézett sötét spanyol szemével. – Jimmy kórházban van? Ó, istenem, a rák ugye? A rák visszatért.
– Igen. Éppen a Bill barátja melletti szobában fekszik. – Ralph elmesélte a beszélgetést, amelyet Faye-jel folytatott aznap délelőtt, és a piknikező asztalán talált délutáni üzenetet. Rámutatott a kórtermek és lakóik különös együtt állására – Polhurst, Jimmy V., Carolyn – és megkérdezte Loist, mit gondol, véletlen-e ez.
– Nem. Biztos vagyok benne, hogy nem. – Lois az órára nézett. – Induljunk. Úgy tudom, fél tízig van látogatási idő. Ha előbb oda akarunk érni, akkor jobb, ha csipkedjük magunkat.

2

Lekanyarodva a kórházi bekötőútra (Megint megfeledkeztél arról a rohadt indexről, drágám, jegyezte meg Carolyn), ránézett Loisra, ahogy ott ül, keze a táskáján, fényburka pillanatnyilag láthatatlan, és megkérdezte, jól érzi-e magát.
– Igen – bólintott ő. – Nem valami fényesen, de megvagyok. Miattam ne aggódj.
Dehogynem aggódom, Lois, gondolta Ralph. De mennyire, hogy aggódom. Mellesleg láttad, amikor Doki 3. kivette a fésűt Joe Wyzer zsebéből?
Ez ostoba kérdés volt. Persze hogy látta. A kopasz gnóm azt akarta, hogy lássa. Azt akarta, hogy mindketten lássák. Csak az a kérdés, Lois mekkora jelentőséget tulajdonít neki.
Mennyit tudsz valójában, Lois? Hány kapcsolatot találtál? Meg kell kérdeznem, mert csakugyan nem nehéz meglátni őket. Azt szeretném tudni... de félek megkérdezni.
Alacsony téglaépület emelkedett úgy ötszáz méternyire a bekötőúttól: a Menedék. Több – nyilvánvalóan újonnan beszerzett – fényszóró világította meg a gyepet, és Ralph meglátott két fel-alá járkáló férfit, amint groteszkül megnyúlt árnyékot húznak maguk után... úgy gondolta, testőrök. Egy újabb redő; még egy repülő szalmaszál az ördögi szélben.
Balra fordult (ez alkalommal legalább eszébe jutott az irányjelző), és óvatosan lelassította az öreg Oldsmobile-t a többszintes kórházi parkológarázs bejárati rámpáján. Legfelül narancsszínű sorompókar zárta el az utat. KÉREM, ÁLLJON MEG ÉS VÁLTSON BELÉPŐT, lehetett olvasni a mellette levő táblán. Ralph emlékezett olyan időkre, amikor az ilyen helyeken még hús-vér emberek álltak, amitől kicsit kevésbé volt kísérteties a környezet. Azok a szép napok, csak arra gondolok – azzal letekerte az ablakot, és vett egy jegyet az automatánál.
– Ralph!
– Hmmm? – Arra összpontosított, hogy elkerülje az emelkedő sorokban kétoldalt rézsútosan parkoló kocsik hátsó ütközőjét. Tisztában volt vele, hogy a sorköz épp elég széles, az ütközők nem jelenthetnek ténylegesen akadályt. Az eszével tudta, de amit a zsigerei tudnak, az más. Hogy dühöngene és morogna Carolyn azon, ahogy most vezetek, gondolta némi szórakozott gyengédséggel.
– Tudod, hogy mit csinálunk itt, vagy csak megyünk az orrunk után?
– Csak még egy perc. Hadd parkoljam le ezt a nyavalyást.
Jó néhány hely mellett haladtak el a földszinten, amelyik elég nagy lett volna az Oldsmobile-nak, de egynél sem volt akkora az ütközőzóna, hogy kényelmesen érezze magát. A másodikon három helyet találtak egymás mellett (együttvéve akkorát, hogy egy Sherman tank kényelmesen elfért volna rajta), és itt Ralph beóvakodott a középsőbe a kocsival. Leállította a motort, és odafordult Loishoz. Lejjebb és feljebb motorok duruzsoltak, a visszhang miatt lehetetlen volt megállapítani, hol. A narancsszín fény – ez a tolakodó, nyers, izzó árnyalat, amelyik, úgy látszik, most már elválaszthatatlan az effajta helyektől – úgy festette meg a bőrüket, mint valami mérgező festék. Lois rendíthetetlenül nézett rá vissza. Ralph láthatta püffedt szemhéjain a Rosalie-ért elsírt könnyek nyomát, de a szeme nyugodt volt és magabiztos. Meghökkentően sokat változott azóta, hogy ma délelőtt összetörten zokogott a parkban a padon. Lois, gondolta Ralph, ha ma este látna a fiad és a menyed, azt hiszem, teli tüdőből ordítva menekülnének. Nem azért, mintha ijesztő lennél, hanem mert eltűnt az az asszony, akit buldózerrel akartak eltolni a Riverview Estatesbe.
– No? – kérdezte halvány mosollyal Lois. – Mondasz is valamit, vagy csak bámulsz?
Ralph, aki általában megfontolt ember volt, most gondolkodás nélkül kimondta az első dolgot, ami az eszébe jutott.
– Legszívesebben megennélek, mint a fagylaltot.
Lois addig mosolygott, míg gödröcskék jelentek meg a szája sarkában.
– Talán később még megnézzük, mekkora étvágyad van a fagylalthoz, Ralph. Most csak azt áruld el, miért hoztál ide. És nehogy azt mondd, hogy nem tudod, mert azt hiszem, én tudom.
Ralph lehunyta a szemét, mélyet lélegzett, majd az asszonyra nézett.
– Azért, hogy megkeressük a másik két kopaszt. Azokat, akiket kijönni láttam May Locher házából. Mert ha valaki el tudja magyarázni, mi folyik itt, akkor ők azok.
– Miből gondolod, hogy itt találod meg őket?
– Mert szerintem dolguk van itt... két ember, Jimmy V. és Bill barátja egymás mellett haldoklik. Tudnom kellett volna, hogy micsodák – mit csinálnak – a kopasz doktorok, abban a percben, amikor megláttam, hogy a mentősök hordágyhoz szíjazva, lepedővel letakarva hozzák ki Mrs. Lochert. Tudnom kellett volna, ha nem vagyok olyan istentelenül fáradt. Az olló is elég kellett volna hogy legyen. Ehelyett egészen ma délutánig eltartott, amíg rájöttem, és csak abból, amit Mr. Polhurst unokahúga mondott.
– Mi volt az?
– Hogy a halál ostoba. Hogy ha egy szülésznő ennyit vacakolna a köldökzsinór elvágásával, akkor beperelnék szakmai alkalmatlanság miatt. Erről eszembe jutott egy mítosz, amit akkor olvastam, mikor iskolába jártam, és nem győztem betelni az istenekkel és istennőkkel meg a trójai falóval. A történet három nővérről szólt; lehet, hogy Moiráknak hívták őket, lehet, hogy Nornáknak. A fenébe, ne is kérdezd; az idefelé vezető út felében még az a rohadt index se jutott eszembe. Szóval ezek a nővérek voltak az emberi élet felelősei. Az egyik fonta a fonalat, a másik határozta meg, milyen hosszú legyen... na, kezd már derengeni, Lois?
– Hát persze! – Az asszony szinte kiáltott. – A léggömbök zsinegei!
– Igen – bólintott Ralph. – Igen. A zsinegek. Az első két nővér nevére nem emlékszem, de sohasem felejtettem el a harmadikét – Atroposz. A legenda szerint az ő dolga, hogy elvágja azt a szálat, amelyet az első megfont, a második lemért. Vitatkozhatsz, könyöröghetsz, nem számít. Amikor úgy dönt, hogy ideje vágni, akkor vág.
Lois bólogatott. – Igen, emlékszem a történetre. Nem tudom, hogy olvastam-e vagy valaki mesélte, amikor gyerek voltam. Ugye te el is hiszed, hogy ez tényleg igaz, Ralph? Csak itt Kopasz Fivérek vannak Rejtelmes Nővérek helyett.
– Igen is, nem is. Ha jól emlékszem, a nővérek mind ugyanazon az oldalon állnak – egy csapat. Amikor megláttam azt a két alakot, ahogy kijönnek Mrs. Locher házából, az volt az érzésem, hogy régi társak, akik mérhetetlenül megbecsülik egymást. De a harmadik pasi, az, akit ma este láttunk viszont, nem hasonlít hozzájuk. Ez a Doki 3. egy csirkefogó.
Lois összeborzongott. Színpadiasnak indult a mozdulat, de az utolsó pillanatban valódira sikerült.
– Az iszonytató, Ralph. Gyűlölöm.
– Nem hibáztatlak miatta.
A kilincs után nyúlt, de Lois egy mozdulattal megállította.
– Láttam, hogy csinál valamit.
Ralph megfordult és ránézett. Az inak rozsdásan reccsentek a nyakában. Körülbelül sejtette, mit fog hallani.
– Belenyúlt annak a férfinak a zsebébe, aki elütötte Rosalie-t – mondta Lois. – Amikor a gázoló ott térdelt a kutya mellett az utcán, a kopasz belenyúlt a zsebébe. Egy fésűt emelt ki belőle. És a kalap, amit a kopasz ember viselt... egészen biztosan fölismertem.
Ralph csak nézte, lázasan remélve, hogy Lois emlékei Doki 3.-ról nem terjednek ennél tovább.
– Ugye Billé volt? Bill panamakalapja.
Ralph bólintott. – Az bizony.
Lois lehunyta a szemét. – Istenem.
– Na, Lois? Még mindig benne vagy a játékban?
– Igen. – Kinyitotta az ajtót és kirakta a lábát. – De vágjunk bele, mielőtt elgyávulnék.
– Nekem mondod? – kérdezte Ralph Roberts.

3

A kórház főbejáratához érve Ralph lehajolt Lois füléig, és belesúgta:
– Veled is ez történik?
– Igen. – Az asszony szeme kitágult. – Uramisten, igen. De most nagyon erős, ugye?
Amint megszakították az elektromos szem sugarát, és kinyílt előttük a kórház előcsarnokának ajtaja, a világ felszíne hirtelen lehámlott, és egy másik világ bukkant ki alóla, amelyben sohasem látott színek ragyogtak, és szem nem látta formák mozogtak. Fejük fölött a faltól falig érő falfestményen, amely Derryt ábrázolta századfordulói fénykorában, sötétbarna nyílhegyek kergették egymást, egyre közelebb érve, míg össze nem csaptak. Ekkor egy pillanatra felvillantak sötétzöld fénnyel, majd megváltoztatták irányukat. Örvényre vagy játékciklonra emlékeztető fényes ezüst tölcsér ereszkedett alá az emeleti társalgókba, kávézóba és előadóterembe vezető csigalépcsőn. Széles teteje előre-hátra bólogatott, ahogy lépett fokról fokra. Ralph kifejezetten barátságosnak találta, mint egy emberforma alakot valamelyik Disney-rajzfilmből. Míg ezt figyelte, két aktatáskás ember sietett föl a lépcsőn, és az egyik egyenesen keresztülment az ezüst tölcséren. Közben is tovább beszélgetett társával, de amikor kijött az örvény túloldalán, Ralph látta, hogy szórakozottan megsimogatja a haját szabad kezével... noha egyetlen tincs sem mozdult el a helyéről.
A tölcsér leért a lépcső aljába, feszes, fantáziadús nyolcast írt le az előcsarnok közepén, aztán megszűnt létezni, csupán halvány, rózsás párát hagyva maga után, de az is gyorsan fölszívódott.
Lois oldalba bökte Ralphot, és már mutatott volna a Központi Információ fülkéje mögött egy pontra, amikor észbe kapott, hogy emberek vannak körülöttük, és csak az állával bökött arrafelé. Ralph már korábban is látott az égen történelem előtti madárra emlékeztető valamit. Ez most olyan volt, mint egy hosszú, átlátszó kígyó, A KÉREM, ITT VÁRJON VÉRVÉTELRE tábla fölött fúrta bele magát a mennyezetbe.
– Ez él! – suttogta Lois riadtan.
Ralph közelebbről megnézte, és akkor látta, hogy nincs feje... sem farka. Az egész egy testből állt. Feltételezte, hogy él – úgy gondolta, valamilyen módon minden fényburok él – de nem hitte, hogy igazi kígyó, és azt sem, hogy – legalábbis a magukfajtáknak – félniük kellene tőle.
– Ne bíbelődj apróságokkal, drágám – súgta vissza neki, miközben beálltak az információ előtti rövid sorba, és miközben ezt mondta, a kígyóféle beleolvadt a mennyezetbe és eltűnt.
Ralph nem tudta, mennyire lehet fontos a madár és a ciklon a titkok világában, de abban nem kételkedett, hogy itt az emberek jelentik a fő attrakciót. A derryi kórház előcsarnoka olyan volt, mint egy pazar tűzijáték július negyedikén, amelyben emberi lények játsszák a görögtüzet és a kínai kereket.
Lois beleakasztotta egyik ujját Ralph gallérjába, hogy hajtsa le a fejét.
– Neked kell beszélned, Ralph – nyöszörögte erőtlen, hökkent hangon. – Én egyelőre azon igyekszem, hogy be ne pisiljek ijedtemben.
Előttük a férfi ellépett a fülkétől. Ralph ment a helyére, és közben kedvesen nosztalgikus emlék bukkant ki tudata alól Jimmy V.-ről. Mentek valahová Rhode Islanden – talán Kingston felé jártak –, és hirtelen felbuzdulással úgy döntöttek, hogy bemennek a hitébresztő evangelizátoroknak a közeli mezőn fölvert sátrába. Mindketten holtrészegek voltak, természetesen. Két rózsásra csutakolt ifjú hölgy állt a felhajtott ajtajú sátor előtt, és röplapokat osztogatott. Ahogy közeledtek feléjük Jimmyvel, szeszgőzös suttogással buzdították egymást, hogy viselkedjenek józanul, a kutya mindenségit, józanul. Sikerült bejutniuk? Vagy...
– Segíthetek? – kérdezte az információs fülkében ülő nő olyan hangon, mintha Ralphnak már az is nagy megtiszteltetés lenne, hogy ő egyáltalán szóba áll vele. Ralph ránézett az üvegen át, és látta a zavaros narancsszín fényburkot, amitől a nő olyan lett, mintha égő csipkebokorban ülne. Szereti az etikettet, és ragaszkodik a protokollhoz, ahol csak teheti, gondolta, és erről eszébe jutott a két fiatal hölgy a sátor bejáratánál, akik, megszimatolva a Jimmy V. és az ő aromáját, kedvesen, de kérlelhetetlenül lekoptatták őket. Végül, ha jól emlékszik, egy Central Falls-i csehóban töltötték az estét, és nagy szerencséjükre még csak fel se borultak, amikor záróra után kitámolyogtak az ajtón.
– Uram! – szólt rá türelmetlenül a nő az üvegfülkéből. – Segíthetek?
Ralph akkora nyekkenéssel tért vissza a jelenbe, hogy szinte hallotta.
– Igen, hölgyem. A feleségemmel szeretnénk meglátogatni Jimmy Vandermeert a másodikon, ha...
– Az az intenzív osztály! – förmedt rá a nő. – Nem mehettek föl az intenzív osztályra különleges engedély nélkül – narancsszínű horgok bújtak ki a feje körüli izzásból, a fényburok kezdett úgy festeni, mint szögesdrót kerítés egy kísérteties senkiföldje körül.
– Tudom – mondta Ralph még mélyebb alázattal –, de a barátom, Lafayette Chapin, azt mondta...
– Húha! – szakította félbe a fülkéből a nő. – Csodálatos, hogy mindenkinek van barátja. Igazán csodálatos! – Gúnyosan forgatta a szemét.
– Faye azt mondta, hogy Jimmy fogadhat látogatókat, tudja, rákos, és már nincs sok ideje hátra...
– Jó, megnézem a nyilvántartást – mondta a nő a fülkében annak a kelletlenségével, aki tudja, hogy hiábavaló erőfeszítésre kényszerítik –, de a számítógép nagyon lassú ma, így eltart egy darabig. Adja meg a nevét, azután üljenek le valahol a feleségével. Azonnal szólok, mihelyt...
Ralph úgy döntött, épp eleget alázatoskodott ennek a bürokratikus őrkutyának. Végül is nem albániai látogatóvízumot kértek, csak egy kurva engedélyt az intenzív osztályra.
Az üveglap tövében volt egy nyílás. Ralph keresztülnyúlt rajta, és megragadta a nő csuklóját, mielőtt az elhúzhatta volna. Világosan érezte, amint a narancsszín horgok minden fájdalom nélkül átfúródnak a húsán, anélkül hogy bármibe beleakadnának. Ralph kissé összébb szorította az ujjait, és erejének parányi kitörése – ha látni lehetett volna, nemigen lett volna nagyobb egy sörétnél – átömlött belőle a nőbe. A bal karon pöffeszkedő narancsszínű fény burok hirtelen átváltott Ralph halvány türkizkékjébe. A nő levegő után kapkodott, és úgy zöttyent előre székében, mintha valaki hátulról egy papírpohár jégkockát öntött volna egyenruhája gallérja mögé. [Hagyd a számítógépet. Csak adj két engedélyt, szépen kérlek. Most rögtön.]
– Igen, uram – vágta rá a nő, mire Ralph elengedte a csuklóját, hogy benyúlhasson az asztala alá. Karja körül megint narancsszín lett a türkizkék izzás, a változás a válla felől terjedt a csuklója irányába.
Mindenestül kékké tudtam volna változtatni, gondolta Ralph. Uralkodni tudtam volna rajta. Úgy futtathattam volna körbe-körbe a fülkéjében, mint egy felhúzható játékot.
Hirtelen eszébe jutott, amit Ed idézett Máté evangéliumából: Ekkor Heródes látván, hogy a bölcsek megcsúfolták őt, szerfölött felháborodék – és szégyenkezéssel elegyedő félelem töltötte el. Megint a vámpírokra kellett gondolnia, meg a régi híres Pogo képregény egyik részletére: Találkoztunk az ellenséggel, és mi voltunk ő. Igen, valószínű, hogy úgyszólván mindent meg tudna tenni ezzel a narancsszínben fénylő ecetes butykossal: csordultig vannak az elemei. Csak az a gond, hogy ezeknek az elemeknek az energiáját ő – és persze Lois – úgy lopta másoktól.
Az információs hölgy keze kibújt az asztal alól, és két INTENZÍV OSZTÁLY/LÁTOGATÓ feliratú rózsaszín, laminált kitűző volt benne.
– Tessék, uram – mondta udvariasan, ami szöges ellentéte volt előbbi modorának. – Kellemes itt-tartózkodást kívánok, és köszönöm a türelmét.
– Én köszönöm – válaszolta Ralph. Fogta a kitűzőket, és megmarkolta Lois kezét. – Gyerünk, drágám. Fel kell
[Ralph, mit csináltál VELE?]
[Semmit. Szerintem semmi baja.]
mennünk látogatni, mielőtt túl késő lenne.
Lois visszapillantott az információs fülkében ülő nőre, aki már a következő ügyféllel foglalkozott, de olyan vontatottan, mint akinek most volt része valami mérsékelten megrázó megvilágosodásban, és még át kellene gondolnia a dolgot. Már csak az ujja hegye izzott kékesen, és ahogy Lois nézte, az is eltűnt.
Feltekintett Ralphra és elmosolyodott.
[Igen... jól van, úgyhogy ne szidd magad.]
[Ezt tettem volna?]
[Azt hiszem, igen... most megint így beszélünk, Ralph.]
[Tudom.]
[Ralph!]
[Tessék.]
[Ez olyan csodálatos.]
[Az.]
Ralph igyekezett eltitkolni Lois elől gondolatainak folytatását: hogy amikor majd fizetni kell ezért, amit most olyan csodálatosnak találnak, nyilván nagyon magasnak fogják tartani az árat.

4

[Ne bámuld azt a babát, Ralph. Idegesíted az anyját]
Ralph ránézett az asszonyra, karján az alvó csecsemővel és látta, hogy Loisnak igaza van... de nehéz volt nem odanéznie. Az alig három hónapos baba körül vadul vonaglott a sárgásszürke fényburok. Az erőteljes, de nyugtalanító villámfény az óriás gázbolygók – mondjuk a Jupiter vagy a Szaturnusz – légkörének eszelős sebességével röpködte körbe az apró testet.
[Jézusom, Lois, ugye ez agysérülés?]
[Igen. Az asszony azt mondja, hogy autóbaleset]
[Azt mondja? Beszéltél vele?]
[Nem. Ez...]
[Nem értem.]
[Csatlakozz a klubhoz.]
A túlméretezett kórházi lift lassan vánszorgott fölfelé. Akik benne voltak – a nyomorékok, a sánták és a néhány bűntudatos. egészséges –, nem szóltak egymáshoz, mindenki az ajtó fölötti emeletjelzőt bámulta vagy a saját cipőjét. A villámfényes kisbaba anyja volt az egyetlen kivétel. Bizalmatlanul, riadtan bámulta Ralphot, mintha arra várna, mikor veti rá mait, hogy kitépje csecsemőjét a kezéből.
Nem azért, mert ránéztem, gondolta Ralph. Legalábbis nem hinném. Érzi, hogy a kicsinyére gondolok. Érzett engem... érzékelt... hallott engem... vagy mindenesetre valami gonosz dolgot.
A lift megállt az első emeleten, az ajtók zihálva kinyíltak. Az asszony, karján a csecsemővel, Ralph felé fordult. A kicsi mocorgott, és Ralph meglátta a feje búbját. Mély hasadék volt a pici koponyán, amelyet kitöltött a vörös vadhús. Olyan volt, mint az áporodó színes szennyvíz egy árok fenekén. Ebből a mélyedésből, mint meghasadt földből előgomolygó pára, fakadt föl a csecsemőt körülvevő csúnya, zavaros, sárgásszürke fényburok. A kicsi zsinegje ugyanolyan színű volt, mint a fényburka, ám egyáltalán nem emlékezetett az eddig látottakra. Nem látszott betegesnek, de rövid volt, rút, nem hosszabb egy csikknél.
– Magát nem tanította jó modorra a mamája? – kérdezte a csecsemő anyja Ralphtól, akit nem annyira a ledorongolás rendített meg, mint az az iszonyú rémület, amivel a nő mondta.
– Asszonyom, biztosítom róla...
– Biztosítsa ám a muffomat – mondta az asszony, és kilépett a felvonóból. A liftajtó csukódni kezdett. Ralph Loisra pillantott. Összenéztek, pillanatra csak, de teljes egyetértéssel. Lois az ajtó felé billegtette az ujját, mintha fenyegetné, mire szürke hálószerű legyező nyílt szét a körme alól. Amint megérintette az ajtókat, azok visszacsúsztak a nyílásukba, úgy, ahogy programozták őket akadály esetére.
[Asszonyom!]
Az asszony megállt, és szemmel látható zavarral megfordult. Gyanakodva sandított Loisra, próbálta eltalálni, ki szólítja. Sötét vaj sárga fényburka volt, fakó narancsszín cirmokkal. Ralph merően nézett a szeme közé.
[Bocsánatot kérek, ha megbántottam. Ez még teljesen új nekem és a barátomnak. Úgy viselkedünk, mint a gyerekek a díszvacsorán. Ne haragudjék.]
[–––––––]
Nem tudta, hogy az asszony mit akart mondani – olyan volt, mintha egy hangszigetelt fülkéből beszélne –, de megkönnyebbülést és mérhetetlen szorongást érzékelt... azt a fajta szorongást, ami akkor fogja el az embereket, ha azt képzelik, olyasmin kaphatják őket, amit nem kellene csinálniuk. Kétkedő tekintete rátapadt még egy-két másodpercre Ralph arcára, majd megfordult, és gyorsan elindult a folyosón a NEUROLÓGIAI FELÜLVIZSGÁLAT feliratú tábla irányába. A szürke háló, amelyet Lois vetett az ajtóra, elvékonyodott, és a csukódó ajtó simán keresztülszaladt rajta. A lift ment tovább felfelé.
[Ralph... Ralph, azt hiszem, tudom, hogy mi történt a kicsivel]
Kinyújtotta jobbját a férfi arca felé, tenyerével eltakarta Ralph orrát és száját, hüvelykujja hegyét könnyedén ráhelyezte az egyik arccsontra, mutatóujja a másikat simította végig. Olyan gyorsan és meghitten csinálta, hogy a liftben nem tűnt fel senkinek. De ha fel is figyelt volna rá valaki a másik három utas közül, akkor sem láthatott volna mást, mint hogy egy tisztaságmániás asszony letörli az arcvíz vagy a borotvahab ottmaradt csöppjét.
Ralph úgy érezte, mintha egy fényszóró-sorokat vezénylő dugót nyomtak volna az agyába. Rettenetes képet látott a pillanatnyi szemfájdító izzásban: erőszakos barnás-bíbor fényburokba zárt két kéz nyúlt bele egy bölcsőbe és kapta ki belőle az imént látott babát. Rázta ide-oda, a gyerek feje billegett a vékony nyakon, akár egy rongybabáé...
és odavágta...
Ezután a fények kialudtak a fejében, és Ralph hangosan, reszketegen felsóhajtott. Az abortuszellenes tüntetőkre gondolt, akiket tegnap este látott a hírekben: a Susan Dayt gyilkosságért köröző táblákkal hadonászó férfiakra és nőkre, a Zord Kaszásnak öltözött férfiakra és nőkre, a MICSODA CSODA AZ ÉLET feliratú transzparenst hurcoló férfiakra és nőkre.
Azon tűnődött, mit szólna ehhez az utóbbihoz a villámsújtott csecsemő? Tekintete találkozott Lois döbbent, kétségbeesett tekintetével, és a keze után tapogatózott.
[Az apa volt, ugye? A falhoz vágta a gyereket?]
[Igen. Nem akarta abbahagyni a sírást.]
[Az asszony tudja. Tudja, de nem mondja el senkinek.]
[Nem... de még elmondhatja, Ralph. Gondolkodik rajta.]
[Vagy kivárja a következő alkalmat. És legközelebb a férfi befejezheti a munkát.]
Ekkor szörnyű gondolat villant föl Ralphban; úgy suhant át az agyán, mint meteor pillanatnyi, szikrázó fénye a nyáréjászakai égen: talán jobb is lenne, ha befejezné. A villámsújtotta csecsemő zsinegje csupán egy csonk, de egészséges csonk. A gyerek még évekig elélhet, nem tudva, kicsoda, hol van, arról nem is beszélve, hogy miért, bámulja majd az embereket ahogy jönnek-mennek, mint fák a ködben...
Lois megroskadt vállal állt, a lift padlóját bámulta, és olyan szomorúságot árasztott magából, ami összeszorította Ralph szívét. Kinyújtotta a kezét, ujját az asszony álla alá tette, és nézte a kettejük fénykoszorújának találkozásánál kavargó finom kékes-rózsaszín örvényt. Fölemelte Lois állát, és egyáltalán nem lepte meg, hogy könnyet lát a szemében.
– Még mindig úgy gondolod, Lois, hogy csodálatos? – kérdezte halkan, és nem jött rá válasz, se a fülének, se az agyának.

5

A másodikon, ahol csak ők szálltak ki, olyan vastag volt a csönd, mint a por a könyvtárak polcai alatt. Kartonokat szorítva fehér köpenyes melléhez, néhány nővér állt a folyosó közepén, halkan, suttogva beszélgettek. Mindenki, aki a lifttől nézte őket, azt hitte volna, hogy életről, halálról és hősiességről beszélgetnek; Ralph és Lois viszont csak egy pillantást vetettek fénykoszorújukra és tudták, hogy az a téma, hová menjenek egyet inni szolgálat után.
Ralph látta ezt és ugyanakkor mégsem, ahogy gondolataikba elmerült emberek látják a közlekedés jelzéseit és engedelmeskednek is nekik, anélkül hogy azok eljutnának a tudatukig. Agyának nagyobb része a déjà vu végzetes érzésével küszködött, amely abban a pillanatban öntötte el, hogy Loisszal kiléptek a liftből ebbe a világba, ahol a nővérek cipőjének halk nyiszorgása a linóleumon majdnem úgy hangzott, mint az életfenntartó berendezések csipogása.
Λ páros számok vannak balra; a páratlanok jobbra, gondolta, a 317-es, ahol Carolyn meghalt, a nővérszoba mögött van. Bizony ott a 317-es – emlékszem. Most hogy itt vagyok, mindenre emlékszem. Hogyan tette be valaki mindig fejjel lefelé a lázlapot az ajtón levő kis tokba. Derűs napokon hogyan hullott a fény az ablakból ferde téglalapként az ágyra. Hogyan ülhetett az ember a látogató székén úgy, hogy kilátott az ügyeletes nővérre, akinek az volt a dolga, hogy az életfenntartó berendezések jeleit figyelje, fogadja a bejövő telefonokat meg a kimenő pizza rendeléseket.
Ugyanaz. Mindig ugyanaz. Megint kora március volt, egy ólmos, felhős nap borús estéje, a havas eső elkezdte csapkodni a 317-es szoba ablakát, ő pedig ott ült a látogatók székében reggel óta, ölében Shirer A Harmadik Birodalom tündöklése és bukása című könyvével, amit egész nap ki sem nyitott. Csak ült ott, még annyi időre sem akart fölkelni, amíg kimegy a vécére, mert a halálóra akkorra csaknem lejárt, minden ketyegés egy zökkenés volt, és a szünet két ketyegés között hosszú, mint az élet; életének réges-régi társa készült fölszállni egy vonatra, ő pedig ott akart lenni a peronon, hogy elbúcsúztathassa. Egyetlen esélyt kap, hogy jól csinálhassa.
Könnyű volt meghallani, hogy a havas eső egyre sűrűbben és szaporábban kopog, mert az életfenntartó berendezések ki voltak kapcsolva. Ralph február utolsó hetében adta föl a reményt; Carolynnak, aki soha életében nem adott fel semmit, kicsit több időbe telt, míg megértette az üzenetet. Hogy pontosan mi volt az üzenet? Miért, hogy Carolyn Roberts és a Rák tízmenetes ádáz meccsében technikai KO-val végül is a Rák győzött, minden idők nehézsúlyú bajnoka?
Ott ült a látogatók székében, figyelve és várva, ahogy a felesége mind nehezebben lélegzik – hosszú, sóhajtó kilégzés, lapos, mozdulatlan mell, a növekvő bizonyosság, hogy az utolsó lélegzet tényleg az utolsó volt, hogy az óra lejárt, a vonat megérkezett az állomásra, hogy fölvegye egyetlen utasát... majd egy hatalmas, öntudatlan belégzés következett, ahogy egy szippantásnyira betört a tüdőbe a barátságtalan külvilág, ez nem volt többé lélegzés semmiféle hétköznapi értelemben, csupán reflexműködés egyik szívástól a másikig, ahogy a részeg tántorog az olcsó szálloda hosszú, sötét folyosóján.
Plitty-plitty-platty-platty: a havas eső tovább kopogott láthatatlan ujjaival az ablakon, mocskos márciusi estébe fordult a mocskos márciusi nap, és Carolyn tovább küzdött az utolsó menet utolsó szakaszában. Addigra persze már automatára volt állítva; agya, amely valaha olyan tökéletesen működött, felmondta a szolgálatot. Helyét egy mutáns vette át, egy ostoba, szürkésfekete bűnöző, amely nem tudott gondolkodni vagy érezni, csak zabálni, zabálni, zabálni, amíg halálra nem zabálja magát.
Plitty-plitty-platty-platty: látta, hogy a Τ alakú lélegzőkészülék ferdén áll az asszony orrában. Várta, hogy ismét azzal a hátborzongató kínlódással szívja be a levegőt, azután, ahogy kifújta, előrehajolt és megigazította az apró műanyag szelepet. Emlékezett rá, hogy egy kicsit nyálkás lett az ujja, és letörölgette az éjjeliszekrényen levő dobozból kivett papír zsebkendővel. Visszaült, várta a következő lélegzetvételt, mivel látni akarta, nem ferdül-e megint a szelep, de nem volt következő lélegzetvétel, és rádöbbent, hogy a tavaly nyár óta mindenünnen hallatszó ketyegés elhallgatott.
Emlékezett rá, hogyan várakozott, ahogy teltek a percek – egy, azután három, majd hat –, mert képtelen volt elhinni, hogy az a sok jó év és szép nap (a kevés csúnyáról nem is szólva) ilyen laposan, hangsúlytalanul érjen véget. Helyi adóra beállított rádiója halkan szólt a sarokban, és ő hallgatta Simontól és Garfunkeltől a „Scarborói vásár”-t. Az egész számot végigénekelték. Wayne Newton folytatta a „Danke schön”-nel. Ő is befejezte. Időjárás-jelentés következett, de mielőtt a lemezlovas befejezte volna, hogy milyen idő várható Ralph Roberts özvegységének első napján, hogy minden kitisztul, hidegebb lesz, szél támad északkeletről, Ralph felfogta végül az igazságot. Az óra nem ketyegett többé, a vonat megjött, a bokszmeccsnek vége. Minden metafora megbukott, csak az asszony volt ott, végleg elcsöndesedve egy kórteremben. Ralph sírni kezdett. Még mindig sírva a sarokba támolygott, és lekapcsolta a rádiót. Eszébe jutott a nyár, amikor festőiskolába jártak, és az éjszaka, amikor egymás meztelen testét festették össze. Ettől még erősebben sírt. Odament az ablakhoz, fejét a hideg üvegnek támasztotta, és sírt. A megértésnek abban az első szörnyű pillanatában csak egyetlen dolgot kívánt: bárcsak ő is meghalt volna. Egy nővér meghallotta a sírását és bejött. Megpróbálta kitapintani Carolyn érverését. Ralph rászólt, hogy ne bohóckodjon. Ekkor odament Ralphhoz, aki egy pillanatra azt hitte, az ő pulzusát akarja kitapogatni. Ehelyett átölelte. Ő...
[Ralph! Jól vagy?]
Loisra nézett, és kezdte volna mondani, hogy jól, azután eszébe jutott, hogy vajmi kevés dolgot tud elrejteni az asszony elől, amíg ebben az állapotban vannak.
[Szomorú vagyok. Túl sok itt az emlék. És nem valami jók.]
[Megértelek... de nézz csak le, Ralph! Nézz a padlóra!]
Megtette, és a szeme elkerekedett. A padlót színes nyomok borították, néhány friss, a többsége elfakulóban. De két sor lábnyom úgy ragyogott, mint gyémántok a strasszok közül. Mély zöldarany színük volt, apró, vöröses pöttyök úszkáltak bennük.
[Azokéi, akiket keresünk, Ralph?]
[Igen! A dokik jártak erre.]
Ralph megfogta Lois kezét – nagyon hidegnek érezte –, és lassan vezetni kezdte a folyosón.

17. FEJEZET

1

Nem jutottak messzire, amikor valami nagyon különös és ijesztő dolog történt. A világ egy pillanatra kifehéredett előttük. A folyosó két oldalán sorakozó kórtermek ajtói, melyek alig látszottak a fehér párában, hirtelen akkorára nőttek, mint rakodókapuk egy raktárházban. Ugyanakkor mintha maga a folyosó is megnyúlt és magasabb lett volna. Ralph érezte, hogy a gyomra alatt megemelkedik a föld, mint oly gyakran tette, amikor még tizenéves volt és gyakori látogatója Old Orchard Beachen a Poros Ördög hullámvasútnak. Hallotta, hogy Lois felnyög, és halálra rémülten szorongatja a kezét.
Ez a kifehéredés csak egy másodpercig tartott, és amikor a színek visszaözönlöttek a világba, ragyogóbbak és erősebbek voltak, mint egy pillanattal korábban. Visszatért a normál távlat is, de a tárgyak valahogy vastagabbnak tűntek. A fényburkok még megvoltak, de vékonyabbnak és halványabbnak tetszettek: pasztellszín koronának, nem pedig festékszóróval felpacsmagolt primer színeknek. Ugyanebben a pillanatban Ralph észrevette, hogy baloldalt látja a fal minden repedését és pórusát... azután azt is észrevette, hogy ha akarja, látja a csöveket, kábeleket, szigeteléseket a fal belsejében; csak rá kellett néznie.
Istenem, gondolta. Ez tényleg történik? Ez igazán megeshet?
Mindenfelől hangokat hallott: fojtott csengőszót, egy vécé lehúzását, elfojtott nevetést. Az ember normális körülmények között magától értetődőnek, az élet részének tartja a hangokat. De nem most. Nem itt. Akár a dolgok látható oldala, a hangok is már-már érzéki textúrára tettek szert, mintha egymást átfedő vékony acél- és selyemcsipkéből szőtték volna őket.
Nemcsak mindennapi hangok hallatszottak; dúsan szövődtek közéjük egzotikus hanghullámok is. Ralph hallotta, hogy egy légy zümmög mélyen lent a fűtőcsőben. Hallotta azt a finom csiszolóvászonra emlékeztető súrlódást, amellyel egy nővér megigazította a harisnyanadrágját a személyzeti vécében. Szívveréseket. A keringő vér hangját. A lélegzés halk árapályát. Valamennyi tökéletes volt a maga nemében; lettek egymáshoz, szép és bonyolult auditív balettet alkottak, egy titkos Hattyúk tavá-t, gurgulázó gyomrokból, zümmögő elektromos berendezésekből, hajszárítókból, a kórházi kerekes hordágyak suttogó kerekeiből. Ralph halotta a tévét folyosó végéről, a nővérszobán túlról. A 340-es szoba felől jött a hang, ahol a vesebeteg Mr. Thomas Wren nézte Kirk Douglast és Lana Turnert A rossz és a szép-ben. – Ha összebeszélsz velem, bébi, akkor átverjük ezt az egész várost – mondta Kirk, és Ralph kiolvasta a szavakat körülvevő fényburokból, hogy Mr. Douglas fogfájástól szenvedett azon a napon, mikor ezt a jelenetet fölvették. És ez nem minden; azt is tudta, hogy átválthat,
(magasabbra? mélyebbre? tágasabbra?)
ha akar. A legesleghatározottabban nem akart. Ez itt az ardennes-i erdő, ahol az ember eltévedhet a sűrűben. Vagy megehetik a tigrisek.
[Jézusom! Ez egy másik szint – annak kell lennie, Lois! Ez egy egész más szint!]
[Tudom.]
[Nem zavar?]
[Nem, Ralph... és téged?]
[Mostanáig megvagyok... bár ha a föld még egyszer megérik, akkor nem tudom. Menjünk tovább.]
De mielőtt tovább követhették volna a zöldarany nyomóit, a 313-as kórteremből elmerülten társalogva kilépett Bill McGovern és egy férfi, akit Ralph nem ismert.
Lois rémülettől eltorzult arccal nézett Ralphra.
[Ó, ne! Istenem, ne! Látod, Ralph? Látod?]
Ralph még szorosabban markolta az asszony kezét. Igen, látta. McGovern barátját szilvaszín fényburok övezte. Nem tűnt különösebben egészségesnek, de Ralph nem gondolta, hogy komolyan beteg; csak olyan krónikus bajai lehettek, mint reuma vagy vesekő. Feje búbjáról ugyanilyen árnyalatú foltos bíbor zsineg emelkedett a magasba, tétován imbolyogott előre-hátra, mint egy búvár légzőcsöve az enyhe áramlatban.
McGovern fényburka viszont koromfekete volt. A valahai zsineg csonkja mereven ugrott ki belőle. A villámsújtotta csecsemő zsinege kurta volt, de egészséges; ez itt azonban egy durva amputálás korhatag maradványa. Ralph előtt egy kép villant föl egy pillanatra, szinte a látomás erejével: McGovern szeme kiguvad, azután kilökik üregéből az előbuggyanó fekete bogarak. Be kellett hunynia a szemét egy pillanatra, hogy föl ne üvöltsön, és amikor kinyitotta, Lois nem volt mellette.

2

McGovern és a barátja a nővérszoba felé ment, valószínűleg a mellette levő vízcsaphoz. Lois pihegő kebellel rohant utánuk a folyosón. Fényburkában neoncsillagként villogó rózsaszín szikrák pörögtek. Ralph utánavetette magát. Nem tudta, mi történne, ha az asszony felhívná magára McGovern figyelmét, és nem is akarta tudni. Bár úgy vélte, kénytelen lesz rá.
[Lois! Lois, ne tedd!]
Az asszony rá se hederített.
[Bill, állj meg! Meg kell hogy hallgass! Valami baj van veled!]
McGovern nem törődött vele; Bob Polhurst kéziratáról, az Azon a nyáron-ról beszélt. – A legjobb könyv a polgárháborúról, amit valaha olvastam – mondta a férfinak a szilvaszín fényburokban –, de amikor javasoltam, adja ki, azt mondta, hogy szó sem lehet róla. Hát hinnéd? Lehet, hogy megnyerte volna vele a Pulitzer-díjat, de...
[Lois, gyere vissza! Ne menj a közelébe!]
[Bill! Bill! B...]
Lois hamarabb érte utol McGovernt, mint Ralph őt. Kinyújtotta a kezét, hogy megragadja Bill vállát. Ralph látta, hogy Lois ujjai belemélyednek a homályba... azután elmerülnek McGovernben.
Az asszony fényburka rózsaszín szikrás szürkéskékből azon nyomban átváltozott tűzoltóautó-jajvörössé. Apró, hemzsegő rovarok fellegeire emlékeztető tépett szélű fekete foltok ütöttek át rajta. Lois fölsikoltott, visszarántotta a kezét Félelem és iszonyat keveredett az arcán. A szeme elé tartotta a kezét, és megint sikoltott, noha Ralph semmit sem látott rajta. Keskeny, fekete csíkok kavarogtak kergén Lois Fényburkának peremén; olyanok voltak, mint a különböző bolygók pályái a naprendszer térképén. Lois megfordult, hogy elmeneküljön. Ralph megmarkolta a felsőkarját, az asszony pedig vakon csépelte.
McGovern és barátja eközben derűsen ballagtak tovább a folyosón az ivóvízcsap felé, és egyáltalán nem vettek tudomást a tőlük alig háromméternyire salapáló-sikoltozó asszonyról. – Amikor megkérdeztem Bobot, miért nem adja ki a könyvet – folytatta McGovern –, azt felelte, hogy minden ember közül leginkább nekem kellene megérteni az indokait. Erre azt mondtam neki...
Lois túlsivalkodta. Süvített, mint a tűzjelző sziréna.
[!!!–––––!!!–––––!!!]
[Hagyd abba, Lois! Azonnal hagyd abba! Akármi történt is veled, már vége! Vége, minden rendben!]
De Lois tovább viaskodott, tagolatlan sikolyokkal próbálta Ralph értésére adni, milyen iszonyú volt, hogy McGovern rothad, hogy odabent vannak benne valamik, amik élve eszik meg, és hogy már ez is elég rossz volt, de nem a legrosszabb. Azok a dolgok tudatos lények, mondta, gonoszok, és tudták, hogy ő ott van.
[Lois, velem vagy! Velem vagy, és minden r...]
Az asszony egyik hadonászó ökle nekicsapódott a férfi állának. Ralph csillagokat látott. Megértette, hogy a valóság olyan síkjára csúsztak, ahonnan képtelenség a testi kapcsolat másokkal – talán nem látta, hogy Lois keze belesiklott McGovernbe, akár egy kísértetkéz? –, de zúzott álla ékesszólóan bizonyította, hogy egymás számára még eléggé valódiak.
Átkarolta Loist és magához szorította, ökleit odapréselve kettejük közé. De az asszony csak sikoltozott
[!!!–––––!!!–––––!!!]
eszeveszetten. Ralph összekulcsolta két kezét Lois lapockái között, és megszorította. Érezte, amint ismét előszökken belőle az erő, mint reggel, csak most egész másképp érezte magát. Vigasztaló kék fény patakzott át Lois viharzó vörösfekete fényburkába. Kapálózása gyengült, majd abbamaradt. Reszketve fölsóhajtott. Fölötte és körülötte kitágult és elhalt a kék izzás. Felülről lefelé, egyesével tűntek el belőle a fekete sávok, azután a fertőzött vörös riasztó árnyalata is fakulni kezdett. Az asszony nekitámasztotta fejét Ralph karjának.
[Bocsáss meg, Ralph – már megint atombomba voltam, ugye?]
[Én is úgy hiszem, de ne is törődj vele. Most már jól vagy. Ez a fontos.]
[Ha tudnád, milyen borzalmas volt... így megérinteni...]
[Nagyon jól bírtad, Lois.]
Az asszony végignézett a folyosón, ahol McGovern barátja éppen ivott. Maga McGovern a falnak támaszkodott mellette, és arról mesélt, hogy a csodálatos és lenyűgöző Bob Polhurst mindig tintával töltötte ki a Sunday New York Times keresztrejtvényeit. – Azt mondogatta, hogy ez nem büszkeség, hanem optimizmus – mondta McGovern, és a hullazsák lustán kavargott körülötte beszéd közben, ki-be áramlott a száján, és áttüremkedett ékesszólóan gesztikuláló ujjai között.
[Ugye nem tudunk segíteni rajta, Ralph? A világon semmit sem tehetünk.]
Ralph kurtán, erősen magához ölelte. Lois fényburka már megint teljesen normális volt.
McGovern és barátja elindultak a folyosón visszafelé, egyenesen feléjük. Ralph ösztönösen kiszabadította magát Lois öleléséből, és odaállt Szilva úr elé, aki a megfelelő helyeken bólogatott, miközben McGovern előadta neki az öregkor tragédiáját.
[Ralph, ne tedd!]
[Nyugodj meg, nincs semmi baj.]
Ám hirtelen nem volt biztos benne, hogy tényleg nincs. Ha lett volna még egy másodperce, talán visszalép. De mielőtt megtehette volna, Szilva úr mit sem látva belebámult az arcába, és egyenesen keresztülgyalogolt rajta. Ismerős érzés futott végig Ralphon, olyasfajta bizsergés, mint amikor valakinek az elzsibbadt lába kezd feléledni. Fényburka egy pillanatra összeolvadt Szilva úréval, és Ralph mindent tudott róla, amit csak tudni lehet, beleértve anyja méhében álmodott álmait is.
Szilva úr megállt egy pillanatra.
– Valami baj van? – kérdezte McGovern.
– Azt hiszem nem, de... nem hallottál valahonnan egy dörrenést? Mint egy petárda, vagy mikor a motor visszabújt.
– Nem mondhatnám, de hát a hallásom már nem a régi – cincogott McGovern. – Ha valami felrobbant, hát remélem, hogy nem valamelyik izotóplabor volt az.
– Most már semmit sem hallok. Valószínűleg csak képzelődtem. – Befordultak Bob Polhurst szobájába.
Mrs. Perrine szerint, gondolta Ralph, úgy hangzik, mint a puskalövés. Lois barátnője azt hitte, bogár mászik rajta, talán meg is csípte. Lehet, hogy csak az érintésben van különbség, ahogy a zongorista is másképp üti le a hangokat. Akárhogy is, megérzik, amikor érintkezünk velük. Lehet, hogy nem tudják, mi az, de érzik.
Lois megfogta a kezét, és odavezette a 313-as szobához. Álltak a folyosón, nézték, ahogy McGovern leül az ágy lábánál álló műanyag székbe. Legalább nyolc ember zsúfolódott össze a szobában, és Ralph nem látta világosan Bob Polhurstöt, egy dolgot viszont igen: noha mélyen elmerült saját hullazsákjába, zsinegje még ép volt. Olyan volt, akár egy mocskos és rozsdás kipufogócső, néhány helyen málladozott, másutt repedezett... de még ép volt. Lois felé fordult.
[Ezeknek talán tovább kell várniuk, mint gondolják.]
Lois bólintott, és a zöldarany lábnyomokra mutatott – a fehér ember csapájára. Elmentek a 313-as előtt, de a következőnél befordultak. Ez a 315-ös volt, Jimmy V. szobája.
Együtt léptek be, és megálltak. Jimmy V.-nek három látogatója volt, bár az, aki az ágy mellett ült, azt hitte, egyedül van. Ez Faye Chapin volt, aki lustán nézegette a Jimmy V. ágya melletti éjjeliszekrényen kettős kötegbe rakott, javulást kívánó képeslapokat. A másik két látogató a két kopasz doktor volt, akiket Ralph May Locher tornácán látott először. Jimmy V. ágyának lábánál álltak ünnepélyesen, tiszta, fehér köpenyben, és most, amikor ilyen közel jutott hozzájuk, Ralph láthatta, hogy jellege is van azoknak a ránctalan, szinte egyforma arcoknak, de nem olyan, amit meg lehet látni távcsövön, vagy addig, amíg az ember följebb nem lép az érzékelés lajtorjáján. Leginkább a szemük különbözött, amely sötét volt, pupillátlan, tele sötétarany szikrákkal. Ezekben a szemekben értelem és eleven öntudat ragyogott. Fényburkuk csillogott-villogott, mint a császárok...
...vagy a szemlét tartó centuriók palástja.
Ránéztek Ralphra és Loisra, akik úgy álltak kézen fogva az ajtóban, mint a tündérmese erdejében eltévedt gyerekek, és rájuk mosolyogtak.
[Szervusz, asszony.]
Ez Doki 1. volt. Jobbjában tartotta az ollót. A pengék nagyon hosszúak voltak, a szerszám ugyancsak hegyesnek tűnt. Doki 2. egy lépést tett feléjük és fura kis pukedlivel köszöntötte őket.
[Szervusz, ember. Már vártunk benneteket.]

3

Ralph érezte, hogy Lois megmarkolja a kezét, majd ellazul a szorítása, mintha úgy döntött volna, hogy nincs közvetlen veszély. Aprót lépett előre, ránézett Doki l.-re, róla Doki 2.-re, majd megint Doki l.-re.
[Kik vagytok?]
Doki 1. keresztbe vetette karjait satnya kis mellkasa előtt. Az olló pengéje olyan hosszú volt, mint a doktor fehérbe burkolt alkarja.
[Nekünk nincs nevünk, mint a Kurtaidősöknek, de ti szólíthattok bennünket úgy, ahogy a mesebeli párkákat, akikről most mesélt neked ez az ember. Az nem baj, hogy női nevek, mert mi olyan lények vagyunk, akiknek úgysincs nemi dimenziójuk. Én leszek Klóthó, noha nem fonok fonalat, kollégám és öreg barátom pedig Lakhészisz, noha nem szokott méricskélni. Gyertek be mindketten – kérlek!]
Beléptek, és gyanakodva megálltak a látogatók széke és az ágy között. Ralph nem gondolta, hogy – legalábbis pillanatnyilag – kárt akarnának tenni bennük, mégsem akart túl közel menni hozzájuk. Fényburkuk annyira ragyogó és pompázatos volt a közönséges emberekéhez képest, hogy megijedt tőle, és látta Lois kikerekedett szemén és elnyíló száján, hogy ő s ugyanígy van vele. Most megérezte, hogy Ralph nézi, odafordult és mosolyogni próbált. Az én Loisom, gondolta a férfi. Átkarolta az asszony vállát, és egy pillanatra magához szorította.
Lakhészisz: [Mi megadtuk a nevünket, illetve valami olyat, amit használhattok. Megadnátok a magatokét?]
Lois: [Úgy érted, hogy nem tudjátok máris? Bocsáss meg, de ezt nehezen tudom elhinni.]
Lakhészisz: [Tudhatnánk, de úgy döntöttünk, hogy nem tudjuk meg. Szeretjük betartani a közönséges Kurtaidősök udvariassági szabályait, ahányszor alkalmunk nyílik rá. Szépnek találjuk, ahogy fajotok továbbadja a nagy kezekből j kicsikbe, megteremtve a hosszú élet illúzióját.]
[Ezt nem értem.]
Ralph sem értette, és nem volt biztos benne, hogy szeretné megérteni. Valami enyhén fölényes zöngét érzett annak a lángjában, aki Lakhészisznek nevezte magát, ami valahogy McGovernre emlékeztette, amikor dorgáló vagy kinyilatkozató hangulatban van.
Lakhészisz: [Nem baj. Biztosak voltunk benne, hogy eljöttök. Tudtuk, hogy hétfőn hajnalban láttál bennünket]
Ezen a ponton furcsán egymásra csúsztak a szavak Lakhészisz beszédében. Mintha két dolgot mondott volna egyszer-e. A szavak összefolytak, mint a farkába harapó kígyó:
[May Lochernél] [a befejezett asszonynál]
Lois bátortalanul előrelépett.
[Én Lois Chasse vagyok. A barátom Ralph Roberts. És most, hogy valamennyien illendően bemutatkoztunk, talán mondhatnátok, mi folyik itt.]
Lakhészisz: [Van még itt valaki, akinek nevet kell adni.]
Klóthó: [Ralph Roberts már adott neki.]
[Doki 3.-ról beszélnek. Igaz, haverok?]
Klóthó és Lakhészisz bólintott. Egyformán, jóváhagyóan mosolyogtak. Ralph feltételezte, hogy ezt hízelgőnek kellene tekintenie, mégsem tekintette annak. Inkább félt, és nagyon dühös volt, mert így manipulálják minden lépésüket. Ez nem életlen találkozás volt; előre megrendezték. Klóthó és Lakhészisz, a két kis kopasz doktor, kezükben az idővel, áll Jimmy V. kórtermében, várva, hogy a Kurtaidősök belihegjenek.
Faye-re sandított, aki egy 50 klasszikus sakkfeladvány című könyvet húzott elő a farzsebéből. Olvasás közben elmélkedve piszkálta az orrát. Néhány kezdeti feltárás után mélyre ásott, és elő is bányászott valamit. Megvizsgálta, azután elhelyezte az éjjeliszekrény lapja alatt. Ralph zavartan elkapta a tekintetét, és egy mondás jutott az eszébe, amit a nagyanyjától hallott: Ha nem kukucskálsz be a kulcslyukon, akkor nem ér kellemetlen meglepetés. Hetven évet élt le anélkül, hogy megértette volna, de most végül megtörtént. Eközben egy újabb kérdés ötlött az eszébe.
[Miért nem lát minket Faye? És miért nem látott Bill és a barátja? Hogy volt képes keresztülmenni rajtam az az ember? Vagy csak képzeltem?]
Klóthó mosolygott.
[Nem képzelődtél. Próbáld úgy elgondolni az életet, Ralph, mint egy házat. Mondjuk, mint egy felhőkarcolót.]
Csakhogy Klóthó nem így gondolta. Ralph egy villanásnyi időre mintha elkapott volna egy képet a másik agyából, ami egyszerre volt izgalmas és felzaklató: sötét és kormos kövekből emelt irdatlan torony egy piros rózsamezőn. Keskeny lőrésablakok csavarodtak fölfelé az oldalán komor csigavonalban.
Aztán eltűnt.
[Te, Lois és a többi Kurtaidős ennek a felépítménynek a földszintjén és az első emeletén éltek. Persze vannak liftek...]
Nem, gondolta Ralph. Abban a toronyban, amit az agyadban láttam, abban nincsenek, kis barátom. Abban az épületben – ha tényleg létezik – nincsenek liftek, csak egy pókhálós keskeny lépcsőház, ahonnan isten tudja, hová nyílnak az ajtók.
Lakhészisz különös, mondhatni, gyanakvó kíváncsisággal méregette, de Ralph úgy döntött, fütyül rá. Visszafordult Klóthóhoz, és intett neki, hogy folytassa.
Klóthó: [Ahogy mondtam, vannak liftek, de a Kurtaidősöknek normális körülmények között nem szabad használniuk őket. Nem vagytok]
[készek] [felkészülve] [––––––––]
Nyilvánvalóan az utolsó magyarázat volt a legjobb, de eltáncolt Ralph elől, mielőtt megragadhatta volna. Loisra pillantott, aki megrázta a fejét, majd visszanézett Klóthóra és Lakhésziszre. Kezdett olyan dühös lenni, mint még soha. Azok a véghetetlen éjszakák, mikor a karosszékben ülve várta hajnalt; minden nap, amikor kísértetnek érezte magát a saját bőrében; a mondatok, amelyeket nem tudott megjegyezni, hacsak háromszor el nem olvasta őket; a telefonszámok, amelyeket valaha fejben tudott tartani, most pedig ki kell keresnie...
Egy emlék merült föl benne, egyszerre summázva és igazolva a dühöt, amit ezeknek a vakító fénykoszorús, aranycirmos sötét szemű, kopasz teremtményeknek a láttán érzett. Látta magát, ahogy levesport keresve belebámul a konyhai pult fölötti szekrénybe, mivel fáradt, túlfeszült agya csöködén ragaszkodik hozzá, hogy ott kell lennie valahol. Látta magát, amint tapogatódzik, abbahagyja, tovább folytatja. Látta tulajdon arcát, azt a szórakozott hüledezést, amit olyan könnyen össze lehet téveszteni az enyhe szellemi visszamaradtsággal, pedig csak kimerültség. Azután látta magát, amint leejti a kezét és áll, mint aki azt várja, hogy a markába ugrik a tasak.
Egészen mostanáig, eddig a pillanatig, eddig az emlékig nem tudatosította magában, milyen borzalmas volt az utóbbi néhány hónap. Visszatekintve olyan, mint egy sivár gesztenyeszínnel – szürkével – megfestett sivatag.
[Így hát fölhoztatok minket a liften... vagy ahhoz mi talán nem is vagyunk elég elegánsak, így csak felloholtattatok a cselédlépcsőn. Gondolom, időnként hagytatok akklimatizálódni, hogy ne menjünk teljesen gallyra. Könnyű dolgotok volt. Csupán elraboltátok az álmunkat, amíg félig meg nem bolondultunk. Tudjátok, hogy Loist a fia és a menye be akarta záratni valami geriátriai vidámparkba? Bill McGovern barátom pedig úgy véli, hogy megértem a vihogóra. Közben ti kis angyalok...]
Klóthó mosolya csupán árnyéka volt a korábbinak.
[Nem vagyunk angyalok, Ralph.]
[Ralph, kérlek, ne ordíts velük!]
Igen, ordított velük, és ebből legalábbis valami elhatolhatott Faye-hez; becsukta a sakk-könyvét, abbahagyta az orrpiszkálást, és most mereven ült székében, gyanakodva bámulva a szobát.
Klóthóról (aki egy lépést hátrált, miután mosolya maradványai is lehervadtak róla) Ralph Lakhésziszre nézett.
[A barátod azt mondta, hogy nem vagytok angyalok. Akkor honnan jöttetek? Hat-nyolc emelettel följebb pókereztetek? Isten, feltételezem, a tetőlakásban él, az ördög pedig a kazánház melletti szénraktárban.]
Semmi válasz. Klóthó és Lakhészisz kétkedve bámultak egymásra. Lois Ralph kabátujját rángatta, de a férfi nem törődött vele.
[Mégis, mit kéne tennünk, haverok? Keressük meg a ti kis kopasz Hannibal Lectereteket, és vegyük el tőle a szikét? Hát basszátok meg.]
Már-már azon volt, hogy sarkon fordul és kimegy (elég filmet látott, hogy tudja, milyen egy jó végszó), amikor Lois döbbent, rémült könnyekre fakadt, és ez ott marasztotta. Annyi megbotránkozott szemrehányás sugárzott az asszony tekintetéből, hogy Ralph egy kicsit elröstelkedett kitörése miatt. Átölelte Lois vállát, és kihívóan meredt a két kopasz emberre.
Azok megint összenéztek, és valamilyen – Loisnak és neki felfoghatatlan – eszmecserét folytattak egymással. Amikor Lakhészisz visszafordult hozzá, a szája mosolygott... de a tekintete komoly maradt.
[Hallottam a dühödet, Ralph, de ez nem igazságos. Nem kell hinned nekem, de egyszer majd hihetsz. Egy időre tegyük félre a kérdéseidet és a válaszainkat – már amilyen válaszokat mi adni tudunk.]
[Miért?]
[Mert ennél az embernél ideje van a vágásnak. Jól figyelj, hogy tanulj és okulj.]
Klóthó odament az ágy bal oldalára, Lakhészisz a jobbra, menet közben áthaladva Faye Chapinen. Faye előregörnyedt a hirtelen köhögőrohamtól, majd ahogy elmúlt, megint kinyitotta a sakkfeladványokat.
[Ralph, én ezt nem bírom nézni! Nem bírom nézni, amit csinálnak!]
De Ralph úgy vélte, hogy bírni fogja. Mindketten bírni fogják. Szorosabban ölelte magához, miközben Klóthó és Lakhészisz Jimmy V. fölé hajolt. Szerető, gyöngéd odaadás fénylett az arcukon; Ralphnak egy Rembrandt-festmény jutott róluk eszébe, úgy emlékezett, Éjjeli őrjárat a címe. Fényburkuk összeért és egymásba olvadt az ágyban fekvő Jimmy mellkasa fölött, aki hirtelen kinyitotta a szemét. Egy pillanatig bizonytalan, meghökkent arccal fölnézett a két emberen át a mennyezetre, azután pillantása az ajtó felé siklott és elmosolyodott.
– Hé! No né, ki van itt! – kiáltott Jimmy V. A hangja rekedten csukladozott, de Ralph még mindig hallotta benne a dél-bostoni okostóni kiejtését. Faye fölugrott. A sakkfeladványok könyve lefordult az öléből és a padlóra esett. Előrehajolt és megfogta Jimmy kezét, de Jimmy nem törődött vele, továbbra is Ralphot és Loist bámulta. – Ez Ralph Roberts! És vele Paul Chasse felesége! Mondsza, Ralphie, emlékszel arra a napra, amikor belekeveredtünk abba az evangelizáló-sátorba és hallottuk, ahogy a „Mérhetetlen irgalmadban”-t fújják?
[Emlékszem, Jimmy.]
Jimmy mintha mosolygott volna, aztán megint lehunyta a szemét. Lakhészisz a haldokló arcára tette a kezét, és kissé félrehajtotta a fejét, mint a fodrász, aki borotválni készül. Ugyanebben a pillanatban Klóthó még közelebb hajolt, szétnyitotta az ollót, és addig csúsztatta előre, amíg Jimmy V. fekete zsinege a hosszú pengék közé nem került. Amikor Klóthó összecsukta az ollót, Lakhészisz előrehajolt és megcsókolta Jimmy homlokát.
[Távozz békével, barátom.]
Apró, halk csettenés hallatszott. A levágott zsineg a mennyezet felé sodródott és eltűnt. Jimmy V. hullazsákja egy pillanatra fölragyogott fényes fehéren, azután megszűnt létezni, éppen úgy, mint Rosalie-é aznap este. Jimmy ismét kinyitotta a szemét, és Faye-re nézett. Ralphnak úgy tűnt, mosolyogni kezd, aztán a tekintete merev lett és távoli. Szája sarkában elsimultak a formálódó gödröcskék.
– Jimmy! – Faye megrázta Jimmy V. vállát, keze közben átnyúlt Lakhésziszon. – Jól vagy, Jimmy?... A francba!
Fölállt, kiügetett a szobából.
Klóthó: [Láttad és megértetted, hogy amit teszünk, szeretettel és tisztelettel tesszük? Hogy mi vagyunk az utolsó mentsvár? Ralph, Lois, tárgyalásaink szempontjából életbevágóan fontos, hogy ezt megértsétek!]
[Igen.]
[Igen.]
Ralphnak egyáltalán nem állt szándékában bármiben is egyetérteni velük, de ezek a szavak – az utolsó mentsvár – könnyedén elvágták haragja gyökereit. Igaznak érezte őket. Megszabadították Jimmy V.-t egy olyan világból, ahol nem maradt más neki, csak a fájdalom. Igen, kétségtelenül ott álltak a 317-es szobában Ralph mellett azon a latyakos délutánon, hét hónappal ezelőtt, és megadták Carolynnak ugyanezt az enyhülést. És igenis szeretettel, tisztelettel végezték a munkájukat – minden maradék kételye eltűnt, amikor Lakhészisz megcsókolta Jimmy V. homlokát. De vajon ez a szeretet és tisztelet feljogosítja-e őket, hogy megjárassák vele – és Loisszal – a poklot, azután elküldjék őket egy természetfölötti lény ellen, aki becsavarodott? Van-e joguk akár csak álmodni arról, hogy két hétköznapi ember, akik ráadásul nem is fiatalok, elbírnak egy ilyen fajzattal?
Lakhészisz: [Menjünk erről a helyről. Itt mindjárt sok lesz az ember, és nekünk beszélnünk kell.]
[Van más választásunk?]
[Igen, természetesen!] [Mindig van választás!]
vágták rá azonnal, enyhe meglepetéssel.
Klóthó és Lakhészisz megindultak az ajtó felé; Ralph és Lois félrehúzódtak, hogy előreengedjék őket. De egy pillanatra megérintette őket a kis, kopasz doktorok fényburka, és Ralph megérezte ízét és szövetét: olyan íze volt, mint az édes almának, olyan szövete, mint a száraz, könnyű fakéregnek.
Amint egymás mellett haladva komolyan és tiszteletteljesen beszélgettek, nyomában néhány nővérrel visszaérkezett Faye. Áthaladtak Lakhésziszen és Klóthón, utánuk Ralphon és Loison, anélkül, hogy lassítottak vagy bármit észrevettek volna.
Odakint a folyosón a szokásos visszafogott ritmusban folytatódott az élet. Nem hallgattak el a csengők, nem villantak fények, az ügyeletesek nem futkostak a folyosón tolószékeket lökdösve maguk előtt. A hangosanbeszélőbe senki sem kiáltott bele, hogy „Sürgős!”. Ehhez itt túlságosan mindennapos látogató volt a halál. Ralph sejtette, hogy még így sem szívesen látott vendég, de ismerős, elfogadott dolog. Azt is sejtette, hogy Jimmy V. boldogan távozott a derryi kórház második emeletéről, mellőzve minden különösebb ricsajt és felhajtást, anélkül, hogy mutogatni kellett volna a jogosítványát vagy a Kék Kereszt betegbiztosító kártyáját. Azzal a méltósággal halt meg, ami az egyszerű, régen várt dolgok gyakori sajátja. Egy-két pillanatnyi tágabb tudatú érzékelése annak, ami történik, és passz. Vidd el minden bánatom, szállj, feketerigó.

4

A folyosón, Bob Polhurst szobájának ajtaja előtt érték utol a kopasz doktorokat. A nyitott ajtón át láthatták az öreg tanár ágyát beburkoló hullazsákot.
Lois: [Az az ember, az ágyhoz közelebb, Bill McGovern, a barátunk. Valami baj van vele. Valami rettenetes baj. Ha megtesszük amit akartok, tudtok...?]
De Lakhészisz és Klóthó egyszerre rázták meg a fejüket.
Klóthó: [Semmin sem változtathatunk. [
Igen, gondolta Ralph. Dorrance tudta: ami megtörtént, megtörtént.
Lois: [Mikor történik meg?]
Klóthó: [A barátotok azé a harmadiké. Akit Ralph Atroposznak nevezett el. De Atroposz sem tudná pontosabban ennek az embernek az idejét, mint mi. Még azt sem tudja, kivel fogja legközelebb megtenni. Atroposz a Véletlen ügynöke.]
Ettől a mondattól megfagyott Ralph szíve.
Lakhészisz: [De ez a hely nem alkalmas beszélgetésre, gyertek.]
Lakhészisz megfogta Klóthó kezét, szabad kezét Ralphnak nyújtotta. Ugyanekkor Klóthó Lois felé nyúlt. Az asszony habozott, Ralphra nézett.
Ralph komoran sandított Lakhésziszre.
[Azt ajánlom, ne bántsd.]
[Egyikőtöket sem fogjuk bántani, Ralph. Add a kezed.]
Idegen vagyok a paradicsomban, gondolta Ralph. Azután fújt egyet, bólintott Loisnak, és megmarkolta Lakhészisz kinyújtott kezét. Megint elöntötte az a megrázó felismerés, amely olyan szívig hatóan örömteli volt, mint a találkozás egy régi, nagyra becsült baráttal. Alma és fakéreg; emlékek egy gyümölcsösről, amelyben gyermekkorában járt. Nem látta, mégis tudta, hogy fényburka megváltoztatta a színét, és – legalábbis egy kis időre – most ugyanolyan aranypettyes zöld, mint Klóthóé és Lakhésziszé.
Lois kézen fogta Klóthót, kurtán felsóhajtott, azután bátortalanul elmosolyodott.
Klóthó: [Zárjátok be a kört, Ralph és Lois. Ne féljetek. Nem lesz semmi baj.]
Haver, én ebben nem értenék veled egyet, gondolta Ralph, de amikor Lois kinyújtotta a kezét, megragadta az ujjait. Az alma ízéhez, a száraz fakéreg tapintásához valami sötét, ismeretlen aroma járult. Ralph mélyen belélegezte, azután Loisra mosolygott. Az asszony habozás nélkül viszonozta a mosolyát, és Ralphot valami homályos, távoli zavar fogta el. Hogy félhetett? Egyáltalán hogy tétovázhatott, mikor azt, amit ezek a lények hoztak, olyan jónak, annyira helyesnek érzi?
Egyetértek, Ralph, de azért még vedd fontolóra, tanácsolta egy hang.
[Ralph? Ralph!]
Lois hangja egyszerre volt riadt és felajzott. Ralph éppen időben nézett körül, hogy lássa, amint a 315-ös kórterem ajtaja lesüllyed a válla mellett... azaz nem az ajtó süllyedt, hanem Lois emelkedett. Valamennyien emelkedtek, még mindig körben, egymás kezét fogva.
Alighogy ez felvillant Ralphban, pengeélesen futott át a retináján a sötétség, mint a leeresztett roló lécének csíkja. Egy kurta pillanatra vékony csövek között jártak, amelyek valószínűleg a kórház tűzvédelmi rendszeréhez tartoztak, szigetelés bolyhos, rózsaszín kötegei vették őket körül. Azután hosszú, csempézett folyosót látott. Kerekes kocsi gurult egyenesen a feje irányába... amely, mint rádöbbent, periszkópként meredt elő a harmadik emelet padlójából.
Hallotta, hogy Lois fölkiált, és érezte, hogy erősebben szorítja a kezét. Ösztönösen lehunyta a szemét, és várta, hogy a közeledő kocsi szétlapítsa a koponyáját.
Klóthó: [Nyugalom! Kérlek, nyugodj meg! Ne feledd, ezek a dolgok a valóságnak csak azon a másik szintjén léteznek, ahonnan jöttetek!]
Ralph kinyitotta a szemét. A kocsi eltűnt, bár hallotta – most már maga mögött – a kerekei hangját. Keresztülhatolt rajta, akárcsak McGovern barátja. Most mind a négyen lassan belebegtek a folyosóra, amely nyilván a gyermekgyógyászat lehetett: mesealakok táncoltak és szökdécseltek a falakon, Walt Disney Aladdin-jának és Kis hableány-ának szereplőit matricázták a fényesen kivilágított, tágas játszószoba ablakaira. Egy orvos és egy nővér ballagott feléjük, így esetről beszélgettek.
– ...további vizsgálatok ajánlatosak, de csak akkor, ha legalább kilencven százalékig biztosak vagyunk benne, hogy...
A doktor keresztülment Ralphon, aki megtudta róla, hogy kétévi absztinencia után stikában ismét dohányozni kezdett, és ezért halálosan szégyelli magát. Aztán elmentek. Ralph épp akkor nézett le, amikor a lába kiemelkedett a csempés padlóból. Loishoz fordult, mosollyal próbálkozott.
[Ez aztán jobb a liftnél, mi?]
Az asszony bólintott. Még mindig erősen markolta Ralph kezét.
Áthaladtak a negyediken, az ötödiken egy orvosi szobában lyukadtak ki (két – életnagyságú – orvos tartózkodott benne, íz egyik egy régi film reprízét nézte, a másig egy rusnya svéd díványon horkolt), és máris a tetőn voltak.
Az éjszaka tiszta volt, holdtalan, káprázatos. Csillagok ragyogtak fátyolosan az égbolton. Erős szél fújt, Ralph arra gondolt, hogy Mrs. Perrine szerint vége a vénasszonyok nyarának. Hallotta a szelet, de nem érezte... noha az volt az érzése, hogy érezhetné, ha akarná. Ez csak megfelelő összpontosítás kérdése...
Ahogy ez eszébe jutott, parányi, pillanatnyi változást érzett a testében, olyasfélét, mint a pislogás. Haja hirtelen félrecsapódott a homlokából, hallotta, ahogy a nadrágszára csapkodni kezd a sípcsontja körül. Megborzongott. Mrs. Perrine háta igazat mondott az időváltozásról. Egy belső hunyorítás, és megszűnt a szél nyomása. Lakhésziszre nézett.
[Most már elengedhetem a kezed?]
Lakhészisz bólintott, és elengedte Ralph kezét. Klóthó eleresztette Loisét. Ralph elnézett nyugat felé, ahol a repülőtéri leszállópályák kék lámpái lüktettek. Mögöttük a narancsszín nátriumgőzlámpák hálója, amelyek a Zöldfokot, az egyik új lakótelepet jelezték a Puszta túloldalán. És valahol a fényesőben, kissé keletebbre a repülőtértől ott volt a Harris sugárút.
[Szép ugye, Ralph?]
Bólintott és arra gondolt, hogy az éjszakában elterülő város látványáért érdemes volt végigkínlódnia mindent, amit az álmatlanság kezdete óta átélt. Mindent és még annál is többet. Bár azért ebben nem volt teljesen biztos.
Visszafordult Lakhésziszhez és Klóthóhoz.
[Na jó, magyarázkodjatok. Kik vagytok, ki ő, és mit akartok, mit csináljunk?]
A két kopasz doki két gyorsan forgó fűtőventilátor között állt, amelyek barnás-bíbor legyezőt spricceltek a levegőbe. Idegesen összenéztek, és Lakhészisz csaknem észrevehetetlenül biccentett Klóthónak. Az előrelépett, előbb Ralphra, majd Loisra nézett, és mintha összeszedte volna a gondolatait.
[Nos tehát. Mindenekelőtt meg kell értenetek, hogy a dolgok, amelyek most történnek, váratlanok ugyan és zavarba ejtőek, de nem egészen természetellenesek. Kollégám és én tesszük, amit tennünk rendeltetett; Atroposz teszi, amire ő rendeltetett; ti pedig, Kurtaidős barátaink, azt fogjátok tenni, ami a ti dolgotok.]
Ralph rávillantott egy epés mosolyt.
[Most pedig következik a választás szabadsága.]
Lakhészisz: [Nem szabad így gondolkoznod! Egyszerűen arról van szó, hogy amit te a választás szabadságának nevezel, az a mi szóhasználatunkban ka, a létezés nagy kereke.]
Lois: [Most még csak tükör által homályosan látunk... erre gondolsz?]
Klóthó rámosolygott ifjonti mosolyával: [Ez, azt hiszem, a Biblia? Egész jól megragadja a dolgot.]
Ralph: [És nagyon megfelelő a magatokfajta fickóknak, de most haladjunk tovább. Uraim, van nekünk egy mondásunk, ami nincs benne a Bibliában, de azért ugyanolyan jó: kár a liliomot bearanyozni. Remélem, észben tartjátok.]
Bár azért volt egy olyan érzése, hogy ezzel talán túl sokat kért.

5

Ekkor megszólalt Klóthó, és elég sokáig beszélt. Ralphnak fogalma sem volt róla, hogy pontosan meddig, mert ezen a szinten más az idő, valahogy össze van sűrítve. Időnként egyáltalán nem voltak szavak a beszédben; egyszerű, színes épek vették át a helyüket, olyanok, mint a gyermekek kirakója. Ralph feltételezte, hogy ez a telepátia, ami elég meghökkentő dolog, most azonban olyan természetes volt, mint a lélegzés.
Néha szavak és képek is elvesztek, furcsa szünetek

[––––––––––––]

álltak be a társalgásban. Ralph többnyire mégis tudta, mit kar közölni Klóthó, és úgy érezte, Lois még nála is tisztábban érti, mi van elrejtve ezekben a szünetekben.
[Először is, tudnotok kell, hogy csak négy állandó van a létezésnek abban a dimenziójában, ahol a ti életetek és a mi életünk]
[––––––––––]
[Összeér. Ez a négy állandó az Élet, a Halál, a Tervszerű, a Véletlen. Mindeme szavaknak számotokra is van értelme, de most már, ugye, kissé másképp vélekedtek az Életről a Halálról?]
Ralph és Lois tétován bólintott.
[Lakhészisz és én a Halál ügynökei vagyunk. Emiatt a legtöbb Kurtaidős fél tőlünk; általában még azok is félnek, akik úgy tesznek, mintha elfogadnának minket és szerepünket, rendszerint félelmetes csontváznak vagy arctalan csuklyás alakoknak ábrázolnak bennünket.]
Klóthó megfogta kezecskéivel fehér köpenyes vállát, és úgy tett, mint aki vacog. Volt annyira mulatságos, hogy Ralph elvigyorodjék rajta.
[De mi nem csupán a Halál ügynökei vagyunk, hanem a Tervszerűé is. És most nagyon figyeljetek, Ralph és Lois, nehogy félreértsetek bennünket. A ti fajtátokban vannak olyanok, akik úgy érzik, minden terv szerint történik, és vannak, akik szerint minden szerencse vagy véletlen dolga. Az igazság az, hogy az élet egyszerre tervszerű és véletlenszerű, noha nem egyenlő mértékben. Az élet olyan]
Itt Klóthó kört írt le, mint a kisgyerek, aki azt próbálja megmutatni, milyen alakú a Föld, és Ralph egy színes és sokatmondó képet pillantott meg benne: sok ezer (de lehet, hogy több millió) játékkártya legyezőjét, körök, treffek, pikkek és karók szivárványát. És rengeteg dzsókert is látott ebben a hatalmas pakliban; nem annyit, hogy önálló színt alkothattak volna, de sokkal többet annál a kettőnél-háromnál, ami a közönséges pakliban van. Valamennyi vigyorgott, és valamennyi viharvert panamakalapot viselt, amelynek pereméből hiányzott egy félhold alakú karéj.
Valamennyi rozsdás szikét tartott a kezében.
Ralph kitágult szemmel nézett Klóthóra. Klóthó bólintott.
[Igen. Nem tudom pontosan, mit látsz, de tudom, hogy láttad, amit megpróbáltam átadni neked. És te, Lois?]
Lois, aki szeretett kártyázni, sápadtan bólintott.
[Azt akarod mondani, hogy Atroposz a dzsóker a pakliban.]
[A Véletlen ügynöke. Mi, Lakhészisz és én a másik erőt szolgáljuk, azt, amely számot ad az emberélet legtöbb eseményéről és tágabb értelemben magáról az életről is. Az épületnek azon a szintjén, ahonnan ti jöttetek, minden teremtmény Kurtaidős, és előre meghatározott rövid szakaszt kap az időből. Ez nem azt jelenti, hogy a gyerek cédulával a nyakán bújik elő az anyja méhéből, hogy VÁGÁS @ 84 ÉV, 11 HÓNAP, 9 NAP, 6 ÓRA, 4 PERC ÉS 21 MÁSODPERC MÚLVA. Nevetséges ötlet. Mégis, az idő általában ki van szabva, és mint láthattátok, a Kurtaidősök fénykoszorújának egyik rendeltetése a sok között az, hogy úgy működjék, mint az óra.]
Lois megborzongott, és amikor Ralph odafordult, hogy ránézzen, meglepő dolgot észlelt: az ég a fejük fölött egyre világosodott. Úgy sejtette, hajnali öt óra lehet. Kedd este kilenckor érkeztek a kórházba, és most hirtelen szerda volt, október hatodika. Ralph hallotta már, hogy az idő repül, de hogy ennyire, ez már nevetséges.
Lois: [Ugye nektek az a dolgotok, amit mi természetes halálnak hívunk?]
Fényburkában zavaros, töredékes képek villogtak. Egy férfi (Ralph úgyszólván biztos volt benne, hogy a néhai Mr. Chasse) oxigénsátorban. Jimmy V. nyitja a szemét, hogy észrevegye Ralphot és Loist, egy pillanattal azelőtt, hogy Klóthó elvágná a zsinegjét. A derryi Híradó halálozási rovata, tele levélbélyegnyi fényképekkel, a helyi kórházak és elfekvők heti termésével.
Klóthó és Lakhészisz megrázta a fejét.
Lakhészisz: [Nincs olyan, hogy természetes halál. A mi dolgunk a tervszerű halál. A miénk az öreg és a beteg, de mások is. Például éppen tegnap egy huszonnyolc éves fiatalember. Egy ács. Két kurtaidős hete leesett az állványról és összezúzta a koponyáját. Ezalatt a két hét alatt a fényburka]
Ralph képtöredéket látott egy villámló fényburokról, éppen olyanról, amilyen a liftbeli csecsemőt vette körül.
Klóthó: [Végül elkövetkezett a változás, a fényburok átfordulása. Tudtuk, hogy eljön, de azt nem, hogy mikor. Amikor megtörtént, odamentünk hozzá és elküldtük.]
[Hová?]
Lois tette föl a kérdést, mintegy mellesleg hozva szóba a halál utáni élet rázós témáját. Ralph szellemi biztonsági öve után kapott, és szinte reménykedett, hogy most is olyan különös lapszus következik, ámde ezúttal tökéletesen lehetett érteni az egymást átfedő válaszokat.
Klóthó: [Mindenhová.]
Lakhészisz: [Más világokba.]
Megkönnyebbüléssel vegyes csalódás öntötte el Ralphot.
[Ez nagyon költőien hangzik, de azt hiszem, pusztán annyit jelent – javítsatok ki, ha tévednék –, hogy a halál utáni élet éppen olyan rejtély nektek is, mint nekünk.]
Lakhészisz kissé mereven válaszolt: [Ezt majd még megbeszélhetjük valamikor máskor, de nem most – mint talán észrevettétek, az idő gyorsabban telik az épületnek ezen a szintjén.]
Ralph körülnézett és látta, hogy sokkal világosabb a délelőtt.
[Bocsánat.]
Klóthó mosolygott. [Nem tesz semmit – élvezzük, üdítőnek találjuk a kérdéseiteket. A létfolyó partján mindenütt tenyészik a kíváncsiság, de sehol sem olyan bőségesen, mint itt. De amit túlvilági életnek hívtok, annak nincs helye a négy állandó – Élet, Halál, Véletlen és Tervszerű – között, amelyekkel most dolgunk van.
[Úgyszólván minden halál, amely a Tervszerű céljait szolgálja, ismerős úton közeledik. Azoknak a fényburka, akik a Tervszerű akarata szerint halnak meg, elszürkül, amint közeledik a vég. Ez a szürke állandóan sötétedik, míg fekete nem lesz belőle. Szólítanak bennünket, amikor a fényburok]
[––––––––––]
[és mi megérkezünk, pontosan úgy, ahogy éjszaka láttátok. Megkönnyebbülést hozunk a szenvedőnek, békét a reszketőnek, megnyugvást annak, aki nem talál pihenést. A Tervszerű halált rendszerint várják, sőt üdvözlik is, bár vannak kivételek. Néha olyan emberekhez, asszonyokhoz vagy gyermekekhez vagyunk hivatalosak, akik a legjobb egészségnek örvendenek... és mégis, fényburkuk hirtelen megváltozik, eljön a befejezés ideje.]
Ralphnak eszébe jutott az ujjatlan trikót viselő fiatalember, aki tegnap délután trappolt be a Piros Almába. Maga volt az egészség és életerő... nem számítva persze körülötte a kísérteties olajpacnit.
Kinyitotta a száját, talán hogy szóba hozza a fiatalembert (vagy megkérdezze, mi lett vele), azután ismét becsukta. A nap most éppen a fejük fölött állt, és őt bizarr bizonyosság fogta el: most éppen róla meg Loisról folyik a ledér fecsegés a Vén Madárijesztők titkos városában.
Látta őket valaki?... Nem?... Mit gondoltok, együtt léptek le?... Talán megszöktek?... A, az ő korukban, de azért összeállhattak... Nem tom, maradt-e még használható lőszer a Ralphie öreg mordályába, de az az asszony nekem valahogy mindig olyan viszketegnek tűnt... Ja, úgy járkált, mint aki tudja, mire való az izéje, nem igaz?
Akaratlanul el kellett vigyorodnia a benne fölmerülő képre: túlméretezett tragacsa türelmesen várakozik a derryi kórház pavilonjai mögött, miközben rugói buján recsegnek és nyikorognak. Rögtön meg is riadt, hogy képzelgései meglátszanak a fényburkán, mire tüstént rácsapta az ajtót erre a kép-e. De Lois mintha mulatva nézett volna rá.
Ralph sietve visszatért Klóthóhoz.
[Atroposz a Véletlent szolgálja. Egyáltalán nem minden talált lehet az ő számlájára írni, amit a Kurtaidősök „értelmetlennek”, „fölöslegesnek” és „tragikusnak” neveznek, de azért a zömüket igen. Amikor tucatnyi öregember-öregasszony ég bent a nyugdíjasotthonban, akkor megvan rá az esély, hogy Atroposz járt arra emléktárgyakat gyűjteni és zsinegeket vagdosni. Az érthetetlen bölcsőhalált halt csecsemők többségének vesztét is Atroposz és rozsdás szikéje okozza, mikor egy kutya – igen, még egy kutya is, mivel szinte minden Kurtaidős élet a Véletlen és a Tervszerű között oszlik meg – kifut az útra és a gázoló autó vezetője épp rosszkor néz az órájára...]
Lois: [Ez érte Rosalie-t?]
Klóthó: [Rosalie-t Atroposz érte. Ralph barátja, Joe Wyzer csupán az, amit mi úgy hívunk, hogy a „körülmény szolgája”]
Lakhészisz: [És Atroposz érte barátotokat is a néhai McGovernt.]
Lois úgy nézett rá, hogy Ralph érezte: rémült, de nem csodálkozik. Most már késő délután volt, talán több mint tizennyolc kurtaidős óra telt el azóta, hogy utoljára látta Billt, és Ralph tudta, hogy annak az embernek már tegnap este is rendkívül kevés volt hátra. Lois, aki véletlenül belenyúlt, valószínűleg még nála is jobban tudta.
Ralph: [Mikor történt? Mennyivel azután, hogy láttam?]
Lakhészisz: [Nem sokkal. Amikor elhagytuk a kórházat, sajnállak benneteket, és azt is, hogy ilyen otromba módon közöltük a hírt. Ritkán beszélünk Kurtaidősökkel, és elfelejtettük, hogy kell. Nem akartam fájdalmat okozni, Ralph és Lois.]
Lois azt mondta, semmi baj, megérti, de könnyek peregtek az arcán, és Ralphnak is égett a szeme. Nehéz volt felfognia, hogy Bill elmehetett, elvihette az a koszos köpenyes kis szarházi. Tényleg soha többé nem fogja felvonni gúnyos, tüskés szemöldökét? Sohasem jajong, hogy milyen kegyetlen dolog megöregedni? Lehetetlen! Hirtelen Klóthóhoz fordult.
[Mutasd meg nekünk.]
Klóthó úgy meghökkent, hogy már-már cidrizett: [Én... nem is tudom...]
Ralph: [Nekünk, gyagyás Kurtaidősöknek, látnunk is kell valamit, hogy elhiggyük. Erről még sohasem hallottál?]
Lois váratlanul közbeszólt.
[Igen, mutasd csak meg! De csak annyi időre, hogy tudomásul vegyük, elfogadjuk. Próbáld úgy csinálni, hogy ne érezzük magunkat még ennél is rosszabbul]
Klóthó és Lakhészisz összenéztek, aztán mintha vállat vontak volna, noha meg se mozdult keskeny válluk. Lakhészisz fölemelte jobb keze hüvelyk- és mutatóujját. Kékeszöld pávafarok nyílt ki a két ujj között, és Ralph az intenzív osztály egyik szakaszának apró, de tökéletes képét pillantotta meg benne. Gyógyszeres kocsit toló nővér vágott át az íven. A látótér szélén mintha meggörbült volna, aztán eltűnt szem elől.
Lois a körülmények ellenére élvezte a dolgot: [Olyan, mintha egy szappanbuborékban néznénk filmet!]
Most McGovern és Szilva úr lépett ki Bob Polhurst szobájából. McGovern épp egy Derry Gimnázium feliratú ócska szvettert húzott magára, barátja a dzsekijét cipzárazta be. Láthatóan föladták a virrasztást. McGovern lassan ment, le-lemaradozott Szilva úr mögött. Ralph látta lakótársán, hajdani barátján, hogy egyáltalán nincs jó színben.
Érezte, amint Lois keze a felsőkarjára csúszik és megmarkolja. Rátette tenyerét az asszony kezére.
Félúton a lift felé McGovern megállt, a falnak dőlt és előreejtette a fejét. Olyan volt, akár a kidöglött futó a maratoni táv utoljában. Szilva úr egy darabig még ment. Ralph látta, hogy mozog a szája, és azt gondolta: Nem tudja, hogy a levegőnek beszél – legalábbis még nem.
Hirtelen nem akarta tovább látni.
A kékeszöld íven belül McGovern egyik kezével a melléhez kapott. A másikkal a torkát kezdte masszírozni, mintha azt nézné, van-e tokája. Ralphnak úgy rémlett, mintha szomszédjának riadt lenne a tekintete. Eszébe jutott, milyen gyűlölködve vicsorgott Doki 3. amikor rájött, hogy egy Kurtaidősnek van képe beleavatkozni az ő dolgába egy helyi kóbor kutya miatt. Mit is mondott?
[Kibaszok ám veled, Kurta! Ugyancsak kibaszok. De még barátaiddal is. Hallottad?]
Rettenetes gondolat, majdnem bizonyosság kezdett derengni Ralph agyában, amíg figyelte, hogy Bill McGovern lassan lerogy a padlóra.
Lois: [Hagyd abba! Kérlek, hagyd abba!]
Arcát Ralph vállába fúrta. Klóthó és Lakhészisz bizonytalanul összenézett, és Ralph rádöbbent, hogy máris kezdi felülvizsgálni a doktorokról mint mindenható és mindentudó nyékről alkotott elképzeléseit. Lehetnek természetfölöttiek, de aligha Supermanek. Volt egy olyan gondolata, hogy nem nagyon tarolnának jósként sem. Akárki fickó, akinek tényleg hatékony az üveggömbje, nem tartogatna ilyen képet műsorában.
Ugyanúgy tapogatóznak, mint mi, gondolta Ralph, és ettől némi vonakodó rokonszenvet érzett K. úr és L. úr iránt.
A Lakhészisz előtt lebegő kékeszöld fényív – és a benne fogva tartott kép – hirtelen eltűnt.
Klóthó védekező hangon mondta: [Kérlek, Ralph és Lois, jusson eszetekbe, hogy ti akartátok látni. Magunktól nem mutattuk volna meg.]
Ralph alig hallotta. A szörnyű gondolat tovább formálódott, mint előhívóban a fénykép, amelyet nem kíván látni, de nem ír elfordulni tőle. Bill kalapjára gondolt... Rosalie halványak kendőjére... és Lois elveszett gyémánt fülbevalójára.
[A barátaiddal is kibaszok, Kurta, hallod? Remélem. Nagyon remélem.]
Klóthóról Lakhésziszre nézett, minden rokonszenve elpárolgott, tompán lüktető harag vette át a helyét. Lakhészisz azt mondta, nem létezik olyan, hogy véletlen halál, és ez McGovernre is érvényes. Nem kételkedett abban, hogy Atroposznak egyetlen oka volt elvinni McGovernt: Ralphot akarta bántani, őt akarta megbüntetni, mert beleavatkozott a... hogy hívta Dorrance? A Nagyidősek dolgába.
Az öreg Dor azt tanácsolta, ne tegye, és semmi kétség, ez a helyes politika, csakhogy neki, Ralphnak nem igazán volt választása... mert ez a két kopasz töpörtyű beleavatkozott az ő dolgába. A szó szoros értelmében ők ölették meg Bill McGovernt.
Haragját látva Klóthó és Lakhészisz egy lépést hátráltak (bár ezt úgy tették, hogy meg se mozdították a lábukat), és még feszengőbb képet vágtak, mint eddig.
[Ti okoztátok Bill McGovern halálát. Így van, ugye?]
Klóthó: [Kérlek... ha engednéd, hogy befejezzük a magyarázatunkat...]
Lois aggodalmasan, ijedten nézett Ralphra.
[Ralph! Mi a baj? Miért vagy dühös?]
[Nem érted? Ezeknek a kis cselszövése Bill McGovernnek az életébe került. Azért vagyunk itt, mert Atroposz kevert vagy keverni akar valamit, ami ezeknek a pasiknak nem tetszik!]
Lakhészisz: [Túl merészen következtetsz, Ralph...]
[...csakhogy van egy bökkenő: tudja, hogy látjuk! Atroposz TUDJA, hogy látjuk!]
Lois szeme kitágult a félelemtől... és a felismeréstől.

18. FEJEZET

1

Egy kis fehér kéz ereszkedett Ralph vállára, és megült rajta, mint a füst.
[Kérlek... engedd, hogy megmagyarázzuk...]
Ralph ugyanazt a hunyorgásszerű belső változást érezte, mielőtt terjesen tudatosodott volna benne, hogy ő maga akarta így. Ismét érezte a sötétből hidegen és késélesen érkező szelet, és megborzongott. Klóthó kezének érintése most nem volt több fantombizsergésnél a bőre alatt. Mindhármukat látta, de most zavarosak és fakók voltak. Kísértetek.
Leléptem. Nem teljesen oda, ahonnan indultunk, de legalább arra a szintre, amikor úgyszólván semmi testi kapcsolatuk nincs velem. A fényburkom, a zsinegem... igen, ahhoz biztosan hozzáférnek, de testi valómhoz, amely a kurtaidős világban él? Az kizárt.
Lois hangja olyan gyönge volt, mint az elhaló visszhang: [Ralph! Mit csin...]
Ránézett Klóthó és Lakhészisz kísértetére. Most nemcsak aggodalmasnak vagy kissé bűntudatosnak látszottak, de egyenesen be voltak ijedve. Eltorzult arcukat alig lehetett látni, de a félelmük félreérthetetlen volt.
Klóthó hangja távoli volt, de érthető: [Gyere vissza, Ralph! Kérlek, gyere vissza!]
– Ha megteszem, abbahagyjátok a játszadozást, és nyíltan beszéltek velünk?
Lakhészisz, halványan, elhalóban: [Igen! Igen!]
Ralph ismét érezte a belső hunyorgást. Ismét előbukkantak mind. Ugyanakkor a színek is megtöltötték a világot, megint rohanni kezdett az idő – a fogyó hold úgy gördült lefelé az ég túlfelén, mint egy izzó higanycsepp. Lois átölelte a nyakát, és Ralph nem tudta eldönteni, hogy most ölelgeti-e agy fojtogatja.
[Hála istennek! Azt hittem, hogy itthagysz engem!]
Ralph megcsókolta, és egy pillanatra belezúdult az érzetek kellemes zűrzavara: a friss méz íze, fésűs gyapjú tapintása, almaillat. Egy gondolat villant át az agyán,
(milyen lenne idefent szeretkezni?)
de azonnal száműzte. Nagyon óvatosan kell gondolkodnia és beszélnie a következő néhány
(percben? órában? napban?)
és ha olyasmin, jár az esze, azzal csak megnehezíti a dolgot. A kis, kopasz doktorok felé fordult és végigmérte őket.
[Remélem, így is gondoljátok. Mert ha nem, akkor jobb, ha most rögtön abbahagyjuk a derbit és elválunk egymástól]
Klóthó és Lakhészisz nem pocsékolták az időt összenézegetésre, buzgón bólogattak. Lakhészisz beszélt, méghozzá mentegetőző hangon. Ralph gyanította, hogy ezekkel a fickókkal sokkal kellemesebb tárgyalni, mint Atroposszal, de nem sokkal több értelme van faggatni – ahogy az anyja mondta, nyaggatni – őket, mint a harmadikat.
[Minden, amit mondtunk, igaz, Ralph és Lois. Talán figyelmen kívül hagytuk azt a lehetőséget, hogy Atroposz kissé jobban látja a helyzetet, mint szeretnénk, de...]
Ralph: [Mi van, ha nem vagyunk hajlandók tovább hallgatni ezt a badarságot? Mi van, ha megfordulunk és elmegyünk?]
Egyik sem válaszolt, de Ralph valami baljósat vélt látni a szemükben: ezek tudják, hogy Atroposznál van Lois fülbevalója, és tudják, hogy ő is tudja. Az egyetlen, aki nem tudja – Ralph legalábbis remélte –, az maga Lois.
Aki most az ő karját rángatja.
[Ne tedd ezt, Ralph, kérlek ne! Meg kell hallgatnunk őket!]
Feléjük fordult, és kurta mozdulattal jelezte, hogy folytassák.
Lakhészisz: [Rendes körülmények között nem avatkozunk Atroposz dolgába, ő sem a miénkbe. Nem avatkozhatunk be, még ha akarnánk se; a Véletlen és a Tervszerű olyanok, mint az ostábla vörös és fekete kockái, ellentétükkel határozzák meg egymást. Atroposz viszont be akar avatkozni a dolgok menetébe – az ő rendeltetése éppen a beavatkozás –, és néha igazán nagyszabású alkalmak kínálkoznak neki. Ritkán próbálják elhárítani a beavatkozását...]
Klóthó: [Az igazság ennél kicsit keményebb, Ralph és Lois; a mi tudomásunk szerint eddig még csak meg se próbálták megzabolázni vagy visszaverni.]
Lakhészisz: [...és csakis akkor, ha a helyzet, amibe bele akarja ütni az orrát, nagyon kényes, ahol fölöttébb súlyos kérdések kerülnek a serpenyőbe. Ez egy ilyen helyzet. Atroposz olyan életzsinórt vágott el, amelyet jobb lett volna békén hagynia. Ez minden szinten szörnyű bajokat fog előidézni, arról nem is szólva, hogy hacsak helyre nem hozzák a hibát, elborul a Véletlen és a Tervszerű egyensúlya. Mi nem tudunk a történtekkel megbirkózni; a helyzet meghaladja képességeinket. Nem látunk többé tisztán, a cselekvésről nem is beszél-e. Mégis ebben az esetben a mi ügyetlenségünk aligha nyom valamit a latban, mert végső soron csak a Kurtaidősök képesek ellenállni Atroposz akaratának. Ezért vagytok itt.]
Ralph: [Azt akarjátok mondani, hogy Atroposz olyasvalaminek a zsinegjét vágta el, aki arra volt szánva, hogy természetes halált... vagy tervszerű halált haljon?]
Klóthó: [Nem egészen. Van néhány élet – nagyon kevés –, amelynek nem egészen tisztázott a rendeltetése. Amikor Atroposz ilyen élethez nyúl, mindig számíthatunk rá, hogy baj lesz belőle. „Senki többet”, ahogy mondani szokás. Az ilyen rendeltetés nélküli sorsok olyanok, mint...]
Klóthó széttárta két karját, mire ismét játékkártyák villának föl közöttük. Hét kártyából álló sorozat lapjait fordította fölfelé egy láthatatlan kéz, egyiket a másik után. Ász; kettes; dzsóker; hármas; hetes; dáma. Az utolsó lap, amelyet a kéz elütött, üres volt.
Klóthó: [Segít ez a kép?]
Ralph összevonta a szemöldökét. Nem tudta, segített-e vagy sem. Valahol odakint van egy személy, aki nem sima lap és nem is dzsóker a pakliban. Egy személyiség, aki tökéletesen üres, mindkét oldal megkaparinthatja. Atroposz elvágta ennek az alaknak a metafizikai légvezetékét, és most valaki – vagy valami – szünetet kért.
Lois: [Edről beszéltek, ugye?]
Ralph megpördült és merően nézett az asszonyra, de az Lakhésziszt figyelte.
[Ed Deepneau az üres kártya.]
Lakhészisz bólintott.
[Honnan tudtad, Lois?]
[Ki más lehetne?[
Nem mosolygott éppen, de Ralph érezte a mosolyát. Visszafordult Klóthóhoz és Lakhésziszhez.
[No jó, végre eljutottunk valahová. Akkor ki is kapcsolta be a piros lámpát? Nem hinném, hogy ti, srácok – az az érzésem, ebben az ügyben ti végső soron csak fizetett fullajtárok vagytok.]
Összedugták egy pillanatra a fejüket és dünnyögtek, de Ralph halvány okker szegélyt vett észre ott, ahol zöldarany fényburkuk összeért, és tudta, hogy igaza van. Végül ismét feléjük fordult a két teremtmény.
Lakhészisz: [Igen, lényegében ez a helyzet. Jól látod a dolgokat, Ralph. Ezer éve nem beszéltünk ilyen emberrel, mint te...]
Klóthó: [Ha ugyan beszéltünk valaha.]
Ralph: [Csak az kell hozzá, hogy igazat mondjatok, fiúk.]
Lakhészisz, nyafogva, mint egy gyerek: [De hát azt mondtuk!]
Ralph: [A teljes igazat.]
Lakhészisz: [Na jó, a teljes igazat. Igen, Ed Deepneau zsinórját vágta el Atroposz. Nem azért tudjuk, mintha láttuk volna – ahogy már mondtam, ez meghaladja a képességeinket –, hanem mert ez az egyetlen logikus következtetés. Deepneau, tudomásunk szerint, nem hordja sem a Véletlen, sem a Tervszerűjegyét, és az ő zsinórja nagyon fontos lehet, ezért lett ennyi zűrzavar és baj. Már az is, hogy még mindig él, noha rég elvágták életzsinórját, egymaga bizonyítja, milyen hatalmas és fontos. Atroposz, amikor elnyisszantotta a zsinegét, szörnyű eseményeket indított el.]
Lois megborzongott, és közelebb lépett Ralphhoz.
Lakhészisz: [Fizetett fullajtároknak neveztél minket. Nem is tudod, mennyire ráhibáztál. Mi itt egyszerű üzenethozók vagyunk csupán. A munkánk annyi, hogy tudassuk veled és Loisszal, mi történt, mit várnak tőletek, és ezt a munkát már csaknem el is végeztük. Hogy ki „kapcsolta be a piros lámpát”, arra a kérdésre nem tudunk válaszolni, mert mi sem tudjuk.]
[Nem hiszek nektek.]
De nem volt meggyőződés a hangjában (ha ugyan hang volt).
Klóthó: [Ne bolondozz – hát persze hogy hiszel! Talán elvárod egy nagy autógyár igazgatójától, hogy egy munkást odarendeljen az irodájába, és elmagyarázza neki a cég üzletpolitikájának hátterét? Vagy részletesen kifejtse, miért döntött úgy, hogy bezár egy üzemet, egy másikat pedig megnyit?]
Lakhészisz: [Mi egy kicsivel magasabban állunk, mint azok a munkások, akik a szerelőszalag mellett dolgoznak, de akkor is a melósok közé tartozunk, Ralph – nem vagyunk sem többek, sem kevesebbek.]
Klóthó: [Elégedj meg ennyivel: a Kurtaidősök szintjén és a mi Nagyidős szintünkön túl, amelyen Lakhészisz, Atroposz meg én élünk, vannak még más szintek is. Ezeken a szinteken azok a teremtmények léteznek, akiket nevezzünk Mindenidősöknek, lévén, hogy halhatatlanok, vagy legalábbis olyan kötél állnak a halhatatlansághoz, hogy ott már nincs értelme különbséget tenni. A Kurtaidősök és a Nagyidősök a lét egymást átfedő szféráiban élnek – ha úgy tetszik, ugyanannak az épületnek az egymással érintkező szintjein – a Véletlen és a Tervszerű uralma alatt. Mifölöttünk, számunkra elérhetetlenül más lények laknak a toronyban. Vannak közöttük csodálatosak és bámulatra méltók, és vannak, akiknek iszonyatosságát még mi e bírjuk felfogni, rólatok nem is szólva. Nevezhetjük őket Magasabb Tervszerűségnek és Magasabb Véletlennek... bár lehet, hogy bizonyos szint fölött már nincs Véletlen; gyanítjuk, de nem állítjuk, hogy így van. Csak annyit tudunk, hogy valaminek ezekről a magasabb szintekről érdeke fűződött Edhez, és hogy valami más ugyancsak odaföntről ellenlépéseket tesz vele szemben. Ez az ellenlépés ti vagytok, Ralph és Lois.]
Lois kétségbeesetten pillantott Ralphra, aki alig vette észre. A gondolatban, hogy úgy mozgatják, mint egy sakkfigurát Faye Chapin szeretett Hármas Leszállópálya-Bajnokságán – ami más körülmények között dühbe hozta volna –, most valahogy nem talált kivetnivalót. Eszébe jutott az az eset, amikor Ed fölhívta. A mély víz felé sodródsz, és ott olyan dolgok úszkálnak a felszín alatt, amiket te el sem tudsz képelni.
Dolgok vagy lények.
Olyan lények, akiknek iszonyatát föl sem lehet fogni, Mr. Κ. szerint, márpedig Mr. Κ. úriember, aki halált árul az élőknek.
Még nem igazán figyeltek föl rád, mondta neki Ed aznap este, de ha továbbra is velem szórakozol, akkor felfigyelnek. És azt ne akard. Higgy nekem, ne akard.
Lois: [Először is hogy tudtatok erre a szintre hozni minket? Az álmatlansággal, ugye?]
Lakhészisz óvatosan válaszolt: [Lényegében igen. Képesek vagyunk kisebb módosításokat végrehajtani a Kurtaidősök fényburkában. Ezek egy különleges fajta álmatlanságot idéznek elő, amely megváltoztatja az álmokat és az éber világ érzékelésmódját. A Kurtaidősök fényburkához nyúlni kényes, aggályos munka. Mindig fönnáll az őrültség veszélye.]
Klóthó: [Néha érezhettétek, hogy megőrültök, de még csak a közelében sem jártatok soha. Sokkal keményebbek vagytok, mint képzelnétek.]
Ezek a seggfejek valóban azt képzelik, hogy ezzel megvigasztalnak bennünket?, álmélkodott Ralph, azután ismét visszaparancsolta a dühét. Egyszerűen nem volt most ideje dühöngeni. Később talán kárpótolhatja magát. Remélhetőleg. Most csak megveregette Lois kezét, azután ismét Klóthóhoz és Lakhésziszhoz fordult.
[Tavaly nyáron, amikor Ed összeverte a feleségét, egy lényt emlegetett, akit Bíbor Királynak nevezett. Mond ez nektek valamit, haverok?]
Klóthó és Lakhészisz megint összenéztek, Ralph úgy vélte, ünnepélyesen.
Klóthó: [Ralph, jusson eszedbe, hogy Ed őrült, hallucinációk rabja...]
[Ja, de azért folytasd.]
[...de azt hisszük, hogy ez a „Bíbor Király” valamilyenformában létezik, és hogy amikor Atroposz elvágta az életzsinórját, Ed Deepneau egyenesen ennek a lénynek a hatása alá került.]
A két kis kopasz doktor ismét egymásra nézett, és Ralph most már látta, hogy nem ünnepélyes az arcuk, hanem rettegő.

2

Felvirradt a csütörtök, és mind fényesebben haladt a dél felé. Ralph, bár nem volt biztos benne, úgy sejtette, odalent a Kurták szintjén egyre sebesebben telik az idő; ha nem fejezik be egyhamar, akkor nem Bill McGovern lesz az egyetlen barátjuk, akit túlélnek.
Klóthó: [Atroposz tudta, hogy a Magasabb Tervszerűség küldeni fog valakit, hogy megváltoztassa, amit ő mozgásba hozott, most pedig már azt is tudja, ki az. De ti nem engedhetitek meg magatoknak, hogy átejtsen; ne feledjétek, alig több mint paraszt ezen a sakktáblán. Nem Atroposz az igazi ellenségetek.]
Megállt és kétkedve nézett kollégájára. Lakhészisz magabiztosan bólintott, hogy folytassa, Ralphnak mégis összeszorult egy kicsit a szíve. Szentül hitte, hogy a két kopasz doktornak a legjobbak a szándékai, de világosan lehetett látni, hogy ők is csak vak eszközök.
Klóthó: [Még csak nem is közeledhettek egyenesen Atroposzhoz. Ezt nem győzöm eléggé hangsúlyozni. Nála sokkal nagyobb erők veszik körül, gonosz és hatalmas erők, tudatos erők, és semmi sem állítja meg őket, ha ők meg akarnak állítani benneteket. Mégis, úgy gondoljuk, ha távol tartjátok magatokat Atroposztól, akkor képesek lehettek megállítani azt a szörnyűséget, ami most történni fog... ami máris történik.]
Ralph nem sokat törődött azzal a hallgatólagos megállapítással, hogy nekik Loisszal állítólag mindent meg kellene tenniük, amit ez a két boldog gaucho kíván, de ennek közlésére nem épp ez volt a megfelelő perc.
Lois: [Mi történik? Mit akartok tőlünk? Meg kell keresnünk Edét, hogy rábeszéljük, ne csináljon semmi rosszat?]
Klóthó és Lakhészisz ugyanazzal a döbbent rémülettel meredtek rá.
[Hát nem hallottad, hogy...]
[...még gondolnod sem szabad a...]
Abbahagyták, és Klóthó intett Lakhészisznek, folytassa ő.
[Ha az előbb nem hallottál volna minket Lois, akkor halld most: tartsátok magatokat távol Ed Deepneau-tól! Akárcsak Atroposzt, ez a rendkívüli helyzet átmenetileg őt is hatalmas erővel ruházta fel. Ha csak a közelébe mentek, máris azt kockáztatjátok, hogy az a lény fog ellátogatni hozzátok, akit ő úgy hív, hogy Bíbor Király... és mellesleg már nincs is Derryben.]
Lakhészisz a háztetőkre pillantott, ahol a csütörtök délutáni szürkületben kezdtek kigyúlni a lámpák, azután visszafordult Ralphhoz és Loishoz.
[Elment, hogy]

[––––––––––]

Nem voltak szavak, de Ralph tisztán érzékelt valamit, aminek egy része szag volt (olaj, zsír, kipufogógáz, tengeri só), egy része hang (a szél csattogtatott valamit – talán egy zászlót), egy része látvány (nagy, rozsdás épület, acélsínen csúszó, tárva-nyitva álló, hatalmas kapu).
[A parton van, ugye? Vagy arra tart.]
Klóthó és Lakhészisz bólintottak, arcuk azt sugallta, hogy a part, száz kilométerre Derrytől, a legjobb hely Ed Deepneau-nak.
Lois újra megfogta a kezét. Ralph ránézett.
[Láttad az épületet, Ralph?]
A férfi bólintott.
Lois: [Ez nem a Hawking Laboratórium, de valahol annak a közelében van. Úgy rémlik, ezt a helyet én is ismerem...]
Lakhészisz szólalt meg, hadarva, mintha témát akarna változtatni: [Hogy hol van, vagy mit tervez, az nem igazán fontos. A ti célotok másutt van, biztonságosabb vizeken, de még itt is szükség lehet rá, hogy fölhasználjátok hozzá minden figyelemreméltó kurtaidős erőtök. És még akkor is nagy veszélyek leselkedhetnek rátok.]
Lois idegesen nézett Ralphra.
[Mondd meg nekik, hogy mi senkit sem akarunk bántani, Ralph. Esetleg hajlandók vagyunk segíteni nekik, ha tudunk, de nem akarunk senkit bántani.]
Ralph azonban nem mondta. Azon gondolkodott, hogy ragyogtak a gyémánt fülbevalók Atroposz fülében, és azon tűnődött, milyen szépen csapdába esett – és természetesen Lois is, vele együtt. De igen, ő bántani fog valakit, hogy visszaszerezze a fülbevalót. Ehhez még csak kérdés sem férhet. De milyen messzire mehet el? Akár meg is ölheti, hogy visszaszerezze a fülbevalót?
Nem akarván leragadni ennél a témánál – Loisra sem akart nézni, legalábbis egy ideig –, visszafordult Klóthóhoz és Lakhésziszhez. Kinyitotta a száját, de az asszony megelőzte.
[Van még egy dolog, amit tudni akarunk, mielőtt tovább lennénk.]
Klóthó felelt neki. Kicsit mintha mulatott volna rajta, gazság szerint feltűnően emlékeztetett Bill McGovernre, de ez nem érdekelte Ralphot.
[Mi lenne az, Lois?]
[Ralph is veszélyben forog? Van Atroposznak valamije Ralphtól, amit később vissza kell szereznünk? Olyasmi, mint Bill kalapja?]
Lakhészisz és Klóthó gyors, sajnálkozó pillantást váltottak. Ralph úgy gondolta, Lois nem vette észre, ő viszont igen. kínosan közel jár hozzá, mondta ez a pillantás. Azután elánt. Az arcuk megint sima volt, ahogy ismét Lois felé fordultak.
Lakhészisz: [Nem. Atroposz semmit sem vett el Ralphtól, mert ez mostanáig úgysem segített volna rajta.]
Ralph: [Hogy értitek, hogy „mostanáig”?]
Klóthó: [Eddig a Tervszerű részeként élted életedet, Ralph, de ez megváltozott.]
Lois: [Mikor változott meg? Amikor látni kezdtük a fényburkokat, ugye?]
Egymásra néztek, azután Loisra, végül – idegesen – Ralphra. Semmit sem szóltak, és Ralphnak eszébe jutott valami érdekes: akár a kis George Washington a cseresznyefa meséjében, Klóthó és Lakhészisz se tudnak hazudni... és ezt az ehhez hasonló pillanatokban valószínűleg sajnálják. Az egyetlen választásuk, hogy befogják a szájukat és reménykedjenek, hogy a társalgás biztonságosabb vizeken folytatóik. Ralph úgy határozott, nem nógatja őket tovább – legalábbis még nem –, mivel veszedelmesen közeljuttatták Loist ahhoz, hogy rájöjjön, hová lett a fülbevalója... feltételezve persze, hogy nem tudja máris, amit Ralph nagyon is lehetségesnek tartott. Egy öreg vásári kikiáltó mondókája jutott az eszébe: Tessék, tessék, csak el ne essék, de akinek nincs dohává, nem mehet a szobába!
[Ó, nem, Lois – a változás nem akkor történt, amikor látni kezdtem a fényburkokat. Szerintem sok embernek sikerült már bekukkantania egy-egy villanásra a Nagyidősek fényburok-világába, és kutya bajuk sincs tőle. Én azt hiszem, akkor pöccentettek ki a Célszerűben élvezett szép, lakályos zugomból, amikor beszédbe elegyedtem ezzel a két jópipával. Mi a véleményetek, jópipák? Épp csak kenyérmorzsával nem jelöltétek az utat, pedig jól tudtátok, mi készül. Nem erről van szó?]
Lesütötték a szemüket, a cipőjüket bámulták, aztán lassan, kelletlenül visszanéztek Ralphra. Lakhészisz válaszolt.
[De igen, Ralph. Mi csalogattunk magunkhoz, noha tudtuk, hogy ez megváltoztatja a ka-dat. Ez sajnálatos, de a helyzet megkövetelte.]
Most Lois fog magáról kérdezni, gondolta Ralph. Muszáj, hogy kérdezzen.
De az asszony nem tette meg. Csak nézett a két kicsi, kopasz doktorra, kifürkészhetetlen pillantással, amely szöges ellentéte volt a szokásos mi Loisunk-nézésnek. Ralph azon tűnődött, mennyit tudhat vagy sejthet, és megint elcsodálkozott, hogy neki, Ralphnak, mennyire nincs hozzá semmi támpontja... azután ezeket az elmélkedéseket elnyelte a harag friss hulláma.
[Srácok... a fenébe, a fenébe, srácok...]
Nem fejezte be, noha be kellett volna, ha Lois nem áll mellette: Srácok, sokat tettetek, hogy megzavarjátok az álmunkat, ugye? Nem tudom, Loisszal mi a helyzet, de nekem egy kedves kis odúm volt a Tervszerűben... ami azt jelenti, hogy ti szándékosan kivételt tettetek miattam a szabályok alól, amelyekhez egész életetekben tartottátok magatokat. Bizonyos értelemben éppen olyan üres lap lettem, mint az a fickó, akit meg kell találnunk. Hogy is mondta Klóthó? „Senki többet?” De amilyen kurvára igaz.
Lois: [Arról beszéltetek, hogy használjuk az erőnket. Milyen erőt?]
Lakhészisz feléje fordult, láthatóan hálásan, hogy témát változtathat. Egymáshoz szorította a két tenyerét, azután különös, keleties mozdulattal szétnyitotta. Két gyors kép jelent meg közöttük: Ralph keze, amint karateütéssel hasítja a levegőt, és hidegkék villám csap ki belőle, Lois mutatóujja, amely radioaktív köhögés elleni cukorkára emlékeztető, csillogó késszürke fénysöréteket lövöldöz.
Ralph: [Igen, van valamink, de ez nem megbízható. Olyan mint...]
Összpontosított, és maga is alkotott egy képet: kezek veszik le a rádió hátlapját és távolítanak el belőle két kékesszürke savóban fürdő elemet. Klóthó és Lakhészisz töprengve eredtek rá, nem tudván, mi az.
Lois: [Azt igyekszik megmagyarázni, hogy nem mindig vajunk rá képesek, és ha mégis, akkor sem sokáig. Gyengék az elemeink.]
Hitetlenkedő vidámság ömlött el az arcukon, amikor megtették.
Ralph: [Mi olyan fene vicces?]
Klóthó: [Semmi... minden. El nem tudjátok képzelni, milyen különösek vagytok: az egyik pillanatban hihetetlenül bölcsek és érzékenyek, a következőben hihetetlenül naivak. Az elemeitek, ahogy ti hívjátok őket, sohasem merülhetnek le, mert mindketten feneketlen erőtartály közelében álltok. Mivel mindketten ittatok belőle, azt hittük, tudtok róla.]
Ralph: [Mi a fenéről beszéltek?]
Lakhészisz ismét különös, keleties mozdulattal tárta szét a ezét. Ralph ez alkalommal Mrs. Perrine-t látta, amint mereven halad fölfelé, West Point-i egyenruhaszürkébe burkolódzva. Szürke fénysugár, olyan vékony és egyenes, akár a tarajos sül tövise, meredt ki a fényburokból.
Füstösbarna fénybe burkolt csontos asszony takarta el a épet. Egy kocsi ablakán nézett ki. Egy hang – Loisé – azt mondta: Nézd már, Mina, azt a tündéri házikót! Egy pillanattal később halk fütty hallatszott, és az asszony nyakánál keskeny sugár lövellt ki a fényburokból.
Ezt egy harmadik kép követte, rövid, de világos: Ralph átnyúl az információs fülke ablakán, és megmarkolja a bolyhos narancsszínben fénylő asszony csuklóját... csakhogy annak bal karja nem volt többé narancsszín, hanem az a halvány türkiz, amelyet Ralph gondolatban már csak Roberts-kéknek emlegetett.
A kép elhalványult. Lakhészisz és Klóthó Ralphra és Loisra nézett, ők pedig döbbenten néztek vissza.
Lois: [Ó, nem! Ezt nem tehetjük! Olyan...]
Kép: $-jelzésű dagadó zsákokat cipelve két, csíkos fegyencruhás, fekete félálarcos ember lopakodik ki egy bank páncélterméből.
Ralph: [Nem, rosszabb. Olyan...]
Kép: Denevér repül be egy nyitott ablakon, két cikázó kört ír le az ezüst holdfényben, majd köpenyt és régimódi szmokingot viselő vámpírrá változik. Odaoson egy alvó nőhöz – nem ifjú, rózsás szűzhöz, hanem a praktikus flanel hálóinges, öreg Mrs. Perrine-hez – és föléhajol, hogy szippantson egyet a fényburkából.
Amikor Ralph visszanézett Klóthóra és Lakhésziszre, azok hevesen csóválták a fejüket.
Lakhészisz: [Nem! Nem, nem, nem! Nem is tévedhettetek volna nagyobbat! Még soha nem jutott eszetekbe, miért vagytok Kurtaidősek, miért méritek életeteket évtizedekben és nem évszázadokban? Azért rövid az életetek, mert úgy lángoltok, mint a máglyák! Amikor energiát merítetek valamelyik Kurtaidős társatokból, az olyan, mint...]
Kép: Gyermek a tengerparton, vállig omló aranyhajú, szép kislány, leszalad a víz szélére, ahol a hullámok megtörnek. Egyik kezében kis, piros vödör. Letérdel és megtölti a hatalmas, kékesszürke Atlanti-óceánból.
Klóthó: [Olyanok vagytok, mint ez a gyermek, Ralph és Lois – Kurtaidős társaitok pedig mint a tenger. Most már megértettétek?]
Ralph: [Tényleg ilyen sok aurális energiája van az emberiségnek?]
Lakhészisz: [Még mindig nem érted. Nézd, hogyan...]
Lois a szavába vágott. A hangja remegett, noha Ralph nem tudta, a lelkesedéstől vagy a félelemtől.
[Ilyen sok energia van mindannyiunkban, Ralph. Minden egyes emberi lényben a Föld kerekén!]
Ralph halkan füttyentett, és Lakhésziszről Klóthóra nézett, akik bólintottak.
[Azt akarjátok mondani, hogy megtöltekezhetünk ezzel az energiával abból, ami, bármi történjék, a kezünk ügyében van? Hogy ez nem árt azoknak az embereknek, akiktől elvesszük?]
Klóthó: [Igen. Ugyanúgy nem árthatsz nekik, mint ahogy az Atlanti-óceánt se merheted ki egy játék vödörrel]
Ralph remélte, hogy így van, mert úgy vélte, Loisszal nyakra-főre rabolják az energiát – csakis ez magyarázhatja a bókok tömegét, amelyet kapott. Az emberek azt mondogatták, hogy szenzációsan néz ki. Azt is mondták, hogy biztosan elmúlt az álmatlansága, el kellett hogy múljék, mert olyan kipihent és egészséges. Meg hogy fiatalabbnak látszik.
A fene!, gondolta. Fiatalabb is vagyok!
Ismét fölkelt a Hold, és Ralph rádöbbent, hogy hamarosan követi majd a Nap, és eljön a péntek reggel. Legfőbb ideje, hogy visszatérjenek társalgásuk tulajdonképpeni témájához.
[Ejtsük most ezt a témát, fiúk. Miért veszitek a nyakatokba ezt a gondot? Mi az, amit nekünk meg kellene állítanunk?]
És ekkor, mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna, minden kérdést és kételyt kizáró erővel és ragyogással hasított belé a megérzés villáma.
[Susan Day, ugye? Meg akarja ölni Susan Dayt. Meg akarja gyilkolni.]
Klóthó: [Igen, de...]
Lakhészisz: [...de nem ez az, ami fontos...]
Ralph: [Ugyan, kispofáim. Nem gondoljátok, hogy ideje felcsapni a maradék lapjaitokat?]
Lakhészisz: [De igen, Ralph. Itt az ideje.]
Egyáltalán nem vagy alig érintették egymást, amióta kört formálva fölemelkedtek a kórházi szinteken át a tetőre, de most Lakhészisz pihekönnyű karjával átölelte Ralph vállát, míg Klóthó karjába fűzte Lois kezét, akár egy régimódi úr, aki egy hölgyet vezet a táncparkettre.
Alma illata, méz íze, gyapjú fogása... ez alkalommal azonban Ralph örvendezését a tarka érzetcsokor felett kioltotta a mélységes aggodalom, amely akkor fogta el, mikor Lakhészisz balra fordította, majd vele együtt odalépett a lapos kórháztető szélére.
Mint minden nagyobb és fontosabb várost, Derryt is a földrajzilag legalkalmatlanabb helyen építették hajdani alapítói. A belváros egy völgy meredek oldalain terült el; a völgy fenekén, az elgazosodott kusza Pusztán át a Kenduskeag folydogált lomhán. Kilátóhelyükről, a kórház tetejéről Derry olyan volt, mintha vékony zöld tőr hasítana a szívébe... épp csak a sötétben ez a tőr feketének látszott.
A völgy egyik oldalán volt az Öregfok, a háború utáni lepusztult lakótelep, meg egy puccos új bevásárlóközpont, a másikon mindaz, amit „belváros”-on értenek az emberek. Közepén emelkedett a Mérföldes Domb. Ide a Witcham utca volt a legrövidebb út, amely meredeken kúszott fölfelé, mielőtt szerteágazott volna belőle a nyugati városrészt alkotó utcák (köztük a Harris sugárút) deltája. A Fő utca a domb felénél vált ki a Witchamből, és délnyugatnak tartott a völgy kevésbé meredek oldala felé, amelyet hívtak Fő utcai Dombnak, de Bassey parknak is. És a Fő utca legmagasabb pontja közelében...
Lois majdnem nyöszörögve: [Jó ég, mi az?]
Ralph valami vigasztalót akart mondani neki, de csak gyenge krákogás telt tőle. A Fő utcai Domb tetején hatalmas, fekete esernyőforma lebegett a föld felett, kioltva a hajnal felé sápadni kezdő csillagokat. Ralph először megpróbálta bebeszélni magának, hogy ez csak füst, hogy valamelyik raktárház lobbant lángra arrafelé... talán az az elhagyatott vasúti raktár a Neibolt utca végében. De a raktárházak sokkal nyugatabbra feküdtek, és amennyiben ez a gonosz külsejű mérges gomba csakugyan füst, akkor a föltámadó szél füstfátylakat és foszlányokat hajtott volna át az égen. De nem ez történt. Nemhogy szétszóródott volna, a néma pörsenés csak lógott az égen, a sötétségnél is sötétebben.
És senki sem látja, gondolta Ralph. Senki, csak én... és Lois... meg a kis kopasz doktorok. A kurva kis kopasz doktorok.
Hunyorgott, hogy jobban lássa, mi van az óriás hullazsákban, noha igazából nem volt rá szüksége; élete javát Derryben töltötte, szinte csukott szemmel is eligazodott a város utcáin (feltéve, ha nem a volán mögött ült). Ki tudta venni, mi van a hullazsákban, főleg, hogy a nap is kelőben volt a láthatáron. El se lehetett volna téveszteni azt az ívelt tégla-üveg homlokzatot lezáró, lapos, kör alakú tetőt. Ez az ötvenes évekbeli atavizmus, amelyet a híres építész (és egykori derryi lakos), Benjamin Hanscom biztosan magában vigyorogva tervezett, a Derryi új Kultúrközpont volt, amelyet a '85-ös árvízben elpusztult régi helyére építettek.
Klóthó Ralph felé fordult, és ránézett.
[Látod, Ralph, igazad volt – Susan Dayt akarja megölni... le nem csak Susan Dayt.]
Szünetet tartott, Loisra pillantott, majd komoly arccal visszafordult Ralphhoz.
[Az a felhő – amit ti találóan neveztek hullazsáknak – azt jelenti, hogy bizonyos értelemben már meg is csinálta, amit Atroposz meghagyott neki. Több mint kétezer ember lesz ott na este... és Ed Deepneau mindet meg akarja ölni. És ha nem változtatnak a dolgok menetén, meg is fogja ölni őket.]
Lakhészisz előrelépett, hogy csatlakozzék kollégájához.
[Ralph és Lois, egyedül ti akadályozhatjátok meg, hogy ez Megtörténjék.]

3

Ralph lelki szemeivel látta Susan Day plakátját, amelyet a Rite Aid gyógyszertár és a Napfelkelte-Naplemente közti íres kirakatra ragasztottak. Emlékezett a koszos üvegre írt szavakra: ÖLD MEG EZT A PICSÁT. És az a helyzet, hogy az ilyesmi nagyon is megtörténhet Derryben. Derry nem egészen olyan, mint a többi hely. Ralphnak úgy tűnt, hogy a város légköre sokat javult a nyolc évvel korábbi nagy áradás óta, de még most sem volt egészen olyan, mint másutt. Volt valami aljasság Derryben, és ha a lakói begerjedtek, akkor egészen ocsmány dolgokra voltak képesek.
Megtörölte a száját, és egy pillanatra elterelte a figyelmét kezének selymes, távoli érintése. Ez is egyike volt a mindenféle dolgoknak, amelyek létállapota gyökeres változására emlékeztették.
Lois, iszonyattal: [Mit kellene tennünk? Ha nem megyünk közelébe Atroposznak vagy Ednek, hogyan vehetjük elejét, hogy megtörténjék?]
Ralph rádöbbent, hogy egész világosan látja az asszony arát; a nap egy régi Walt Disney-természetfilm gyorsaságával itt mind fényesebb.
[Fals bombariadót csinálunk, Lois. Beválhat.]
Klóthó erre egészen elborzadt, Lakhészisz szó szerint a homlokára csapott, mielőtt riadtan sandított volna a világosodó égre. Amikor Ralphra nézett, kis arca tele volt valamivel, amit akár gondosan fegyelmezett rémületnek is lehetett volna vélni.
[Ez nem megy, Ralph. Most figyeljetek ide mindketten, de jól figyeljetek: akármit tesztek is az elkövetkező tizennégy órában, nem szabad alábecsülnötök azoknak az erőknek a hatalmát, amelyeket Atroposz szabadjára engedett, amikor először fölfedezte Edét, azután elnyisszantotta az életzsinórját.]
Ralph: [Miért ne válna be?]
Lakhészisz, egyszerre dühösen és ijedten: [Nem folytathatjuk tovább, nem válaszolgathatunk örökké a kérdéseidre, Ralph. Mostantól magatoknak kell kézbe venni a dolgokat. Tudod, hogy repül az idő ezen a szinten; ha még sokáig maradunk, elvész az esélyetek, hogy megállítsátok azt, ami készülődik a Kultúrközpontban. Neked és Loisnak le kell mennetek. Muszáj!]
Klóthó fölemelte egyik kezét kollégája felé, azután visszafordult Ralphhoz és Loishoz.
[Válaszolok erre az utolsó kérdésre, noha biztos vagyok benne, hogy egy kis fejtöréssel magad is felelni tudnál rá. Már huszonhárom bombariadó volt Susan Day ma esti beszédével kapcsolatban. A rendőrségnek vannak robbanóanyagra dresszírozott kutyái a kultúrházban, az utóbbi negyvennyolc órában megröntgeneztek minden levelet és csomagot, ami a kultúrházba jött, és tartanak szúrópróbaszerű vizsgálatokat is. Számítanak a riasztásokra, és komolyan is veszik őket, de azt nem hiszik, hogy az életbarátok akarják elriasztani Ms. Dayt a beszédtől]
Lois, tompán: [Istenem – a kisfiú, aki farkast kiáltott.]
Klóthó: [Helyes, Lois.]
Ralph: [Bombát telepített oda? Ugye, ezt tette?]
Ragyogó fény öntötte el a tetőt, karamellaként nyúlt el a forgó hőventilátorok árnya. Klóthó és Lakhészisz egyforma kétségbeeséssel nézett ezekre az árnyékokra, aztán keletre, ahol a nap felső íve már megjelent a látóhatáron.
Lakhészisz: [Nem tudjuk, de nem is számít. Csak annak kell elejét vennetek, hogy a beszéd elhangozzék, ezt pedig egyetlen módon érhetitek el: meg kell győznötök a szervező nőket, hogy akadályozzák meg Susan Day fellépését. Megértettétek? Nem tűnhet föl a Kultúrközpontban ma este! Edét nem tudjátok megállítani, Atroposzhoz ne is merjetek közeledni, így hát Susan Dayt kell megállítanotok.]
Ralph: [De hát...]
Nem az erősödő napfény fogta be a száját, vagy a kis, kopasz doktorok félelemtől elgyötört arcának látványa, hanem Lois. Kezét Ralph arcára tette, és alig láthatóan, de határozottan megrázta a fejét.
[Elég. Le kell mennünk, Ralph. Most rögtön.]
Ralph agyában úgy zümmögtek a kérdések, mint a moszatok, de ha az asszony azt mondja, hogy nincs több idő, akkor nincs több idő. A napra pillantott, látta, hogy teljesen kiemelkedett a látóhatár mögül, és bólintott. Átölelte Lois derekát.
Klóthó, aggodalmasan: [Ne hagyjatok cserben, Ralph és Lois.]
Ralph: [Takarítsd meg a buzdító szöveget, töpörtyű. Ez nem futballmeccs.]
Mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna, lehunyta a szenét és arra összpontosított, hogy visszaérjen a kurtaidős világba.

19. FEJEZET

1

Megint érezte azt hunyorítást, és hideg reggeli szél csapta meg az arcát. Ralph kinyitotta a szemét, és a mellette álló asszonyra nézett. Egy pillanatig látta báli ruha tüllszoknyájaként lobogó fényburkát, aztán már csak Lois maradt, aki húsz évvel látszott fiatalabbnak, mint a hét elején... és sehogy sem illett ide, könnyű átmeneti kabátjában és beteglátogató sikkes ruhájában a kátránypapírral és kaviccsal borított kórháztetőre.
Ralph szorosabban átölelte, mert dideregni kezdett. Lakhészisznek és Klóthónak semmi nyoma.
Pedig akár itt is állhatnak mellettünk, gondolta Ralph. Ami azt illeti, valószínűleg így is van.
Hirtelen megint az öreg, testes kucséber mondókájára kellett gondolnia, hogy fizetned kell, ha játszani akarsz, így hát csak tessék, tessék, pengessék le a pénzt. Sokkal gyakrabban megesett, hogy veled játszottak, mint hogy te játszottál volna. Mert te voltál a balek, természetesen. Most miért van ez az érzése?
Mert egy csomó dolgot nem tudtál meg, szólalt meg Carolyn a fejében. Végigvezettek mindenféle izgalmas mellékvágányon, és addig tartottak távol a lényegtől, amíg olyan késő lett, hogy nem tehetted föl a kérdéseket, amelyekre nem szerettek volna válaszolni... azt pedig nem hiszem, hogy az ilyesmi véletlenül történne, nem igaz?
Nem. Ez nem véletlen.
Még erősebben érezte, hogy egy láthatatlan kéz lökdösi be egy sötét alagútba, ahol akármi várhatja. Manipulálják. Kicsinek... és kiszolgáltatottnak... és dühösnek érezte magát.
„H-h-h-hát a-k-k-k-or m-m-menjünk” – mondta Lois csattogó fogakkal. – Mit gondolsz, mennyi az idő?
Ralph úgy vélte, hat felé járhat, de amikor az órájára nézett, meglepetten látta, hogy megállt. Nem emlékezett, mikor húzta föl utoljára. Valószínűleg kedd reggel.
Követte Lois pillantását délnyugat felé a Kultúrközpont irányába, amely szigetként állt a parkolóóceánban. Ívelt ablaksorai lángoltak a kora reggeli nap fényes sugaraiban, olyan volt, mint George Jetson irodaházának túlméretezett változata. A hatalmas hullazsák, amely még néhány másodperce is körülvette, eltűnt.
Nem, nem. Ne áltasd magad, haver. Lehet, hogy most nem láthatod, de azért az bizony ott van.
– Korán van – mondta, és még jobban magához szorította az asszonyt, mert fújt a szél, lobogtatta a haját, amelyben most már csaknem több volt a fekete szál, mint a fehér. – De hamarosan késő lesz.
Lois megértette és bólintott. – Hol van L-Lakhészisz és K-K-...
– Azt hiszem, olyan szinten, ahol nem fagyasztja be az ember seggét a szél. Gyerünk. Keressünk egy ajtót, és tűnjünk a fenébe erről a tetőről.
Lois még egy pillanatra ott maradt, ahol voltak, noha reszketett, és végigtekintett a városon.
– Mit csinált? – kérdezte halkan. – Ha nem rejtett el egy bombát ott, akkor mit csinálhatott?
– Talán elrejtett egy bombát, és a kiművelt orrú kutyák még nem találták meg. Vagy talán olyasmi, aminek a megtalálására nem képezték ki a kutyákat. Mondjuk, egy kanna a szarufa mögött, tele valami ocsmánysággal, amit Ed a fürdőkádban pancsolt össze. Végül is vegyész volt... legalábbis addig, amíg föl nem adta a munkáját, hogy felcsapjon főállású pszichopatának. Lehet, hogy gázzal akarja kiirtani őket, mint a patkányokat.
– Jézusom, Ralph! – Az asszony a mellére szorította a kezét, és kitágult, rémült szemmel nézett rá.
– Gyerünk, Lois. Tűnjünk erről a rohadt tetőről.
Ez alkalommal nem kérette magát. Ralph a tetőajtó felé kormányozta... buzgón remélve, hogy nyitva találják.
– Kétezer ember! – Az asszony szinte jajongott, ahogy elérték az ajtót. Ralph megkönnyebbült, amikor a kilincs elfordult a keze alatt, de Lois jeges ujjakkal markolta meg a csuklóját, mielőtt kinyithatta volna. Fölemelt arcából sugárzott az őrült remény. – Talán hazudtak ezek a kis emberek, Ralph. Talán a saját gesztenyéjüket akarják kikapartatni velünk, valamit, amiről nem is remélhetjük, hogy megértjük, és emiatt hazudtak.
– Nem hinném, hogy képesek hazudni – mondta lassan a férfi. – Ez a feneség, Lois, nem is hiszem, hogy képesek rá. Meg aztán ott van az – mutatott a Kultúrközpont felé a mocskos hártyára, amelyet nem láthattak, de mindketten tudták, hogy még ott van. Lois nem fordult meg, hogy odanézzen. Rátette hideg kezét a férfiéra, kinyitotta a tetőajtót, és elindultak lefelé a lépcsőn.

2

Ralph kinyitotta a lépcső aljában lévő ajtót, kikukkantott az ötödik emeleti folyosóra, látta, hogy üres, és kiengedte Loist a lépcsőházból. Megindultak a lift felé, de mindketten megtorpantak egy nyitott ajtó előtt. ORVOSI SZOBA, hirdette az ajtó mellett a harsogó vörös felirat. Ezt látták, amikor fölfelé tartottak a tetőre Klóthóval és Lakhészisszel – a falakon Winslow Homer-nyomatok, a rezsón kávéfőző, és iszonyú modern svéd bútorok. Most senki sem volt a szobában, de azért ment a tévé, régi barátnéjuk, Lisette Benson éppen a reggeli híreket olvasta. Ralph visszaemlékezett a napra, amikor ő, Lois meg Bill ott ültek Lois nappalijában, sajtos makarónit ettek, és figyelték Lisette Benson riportját a Menedéknél lezajlott babadobáló tüntetésről. Alig egy hónapja. Hirtelen belenyilallt, hogy Bill McGovern soha többé nem fogja nézni Lisette Bensont, vagy nyitva felejteni a bejárati ajtót, és az erős novemberi szélhez fogható erővel rohanta meg a veszteség érzése. Nem egészen tudta elhinni a dolgot, legalábbis még nem. Hogy halhatott meg Bill ilyen gyorsan, minden teketória nélkül? Hogy utálta volna, gondolta Ralph, és nem csak azért, mert szerinte egy kórház folyosóján meghalni szívrohamban rossz ízlésre vall. Csapnivalóan rossz színháznak vélte volna.
De hát látta, hogy megtörtént, Lois pedig érezte is, hogy Bill belülről üszkösödik. Erről a kultúrházat körülvevő hullazsák jutott eszébe, és hogy mi történhet, ha nem állítják le a eszedet. Ismét megindult a lift felé, de Lois visszahúzta. Elbűvölten bámulta a tévét.
– ...gördül le a szívéről, ha túlesik az abortusz jogát védő, feminista Susan Day mai esti beszédén – mondta Lisette Benson –, de nem a rendőrség lesz az egyetlen. Az abortusz-pártiak és abortuszellenesek szószólói kezdik úgy érezni, hogy robbanásig fokozódott a feszültség. Vonalban van John Kirkland, aki ma reggel a derryi Kultúrközpontban tartózkodik, és többet is tud nekünk mondani. Halló, John!
A sápadt, mosolytalan ember, aki Kirkland mellett állt, Dan Dalton volt. Ingén a kitűző magzati pózban kuporgó csecsemőre lecsapni készülő szikét ábrázolt. A piros körrel keretezett rajzot piros átló szelte ketté. Ralph fél tucat rendőrautót és két tévés kisbuszt látott a háttérben, az egyik kisbusz oldalán NBC felirat. Egyenruhás rendőr ballagott keresztül a füvön, és két kutyát – egy vérebet és egy németjuhászt – vezetett pórázon.
– Igen, Lisette, itt vagyok a Kultúrközpontnál, ahol a hangulat egyszerre aggasztó, ugyanakkor nyugodtan elszánt. Itt van mellettem Dan Dalton, az Élet Barátai szervezet elnöke, mely szervezet hevesen ellenzi Ms. Day beszédét. Mr. Dalton, egyetért a helyzet ilyen értékelésével?
– Hogy egy csomó aggodalom és elszántság van a levegőben? – kérdezte Dalton. Ralph úgy látta, mosolya egyszerre jeges és megvető. – Igen, azt hiszem, mondhatja így. Aggódunk, hogy Susan Daynek, aki egyike az ország legveszedelmesebb, szabadlábon levő bűnözőinek, sikerül elmismásolnia Derryben a legfőbb kérdést, amelynek lényege: naponta tizenkét-tizennégy kiszolgáltatott, meg nem született gyereket mészárolnak le.
– De Mr. Dalton...
– És – folytatta Dalton – elszántak vagyunk abban a tekintetben, hogy megmutassuk a figyelő nemzetnek, mi nem akarunk jó nácik lenni, minket nem félemlít meg a rettegett politikai korrektség vallása.
– Mr. Dalton...
– Ugyancsak elszántuk magunkat, hogy megmutatjuk a figyelő nemzetnek, vannak olyanok, akik képesek kiállni a meggyőződésükért, teljesíteni a szent kötelességet, amit a jóságos Isten...
– Mr. Dalton, terveznek-e az Élet Barátai bármiféle erőszakos tiltakozási akciót?
Ez egy pillanatra befogta Dalton száját, és legalább átmenetileg lelopta az arcáról a gondosan preparált energiát. Ennek eltűntével Ralph valami döbbenetes dolgot fedezett fel: Dalton szájhősködése halálos rémületet takar.
– Erőszak? – szólalt meg végül. Gondosan formálta a szót, mintha megvágná vele a száját, ha nem vigyáz. – Szent ég, dehogy! Az Élet Barátai elvetik azt a gondolatot, hogy a cél szentesíti az eszközt. Az a szándékunk, hogy tömegtüntetést szervezünk – e harcban csatlakoznak hozzánk Augusta, Portland, Portsmouth, sőt Boston életvédői –, de erőszak nem lesz.
– És Ed Deepneau? Az ő nevében is nyilatkozhat így?
Dalton ajka, amely addig is alig látszott cérnaszálnál vastagabbnak, most szinte eltűnt.
– Mr. Deepneau nem tagja többé az Élet Barátai szervezetnek – mondta. Ralph egyszerre hallott rettegést és dühöt a hangjában. – Se Frank Felton, Sandra McKay és Charles Pickering, amennyiben ezt is meg szándékozna kérdezni.
John Kirkland rövid, de sokatmondó pillantást vetett a kamerába. Azt mondta az arca, hogy véleménye szerint Dan Dalton bolond, épp csak nem forog.
– Azt akarja mondani, hogy Ed Deepneau és a többi illető – bocsásson meg, de nem tudom, kicsodák – megalakították saját abortuszellenes csoportjukat? Ez új hajtása lenne a mozgalomnak?
– Mi nem abortuszellenesek vagyunk, hanem életvédők! – kiáltotta Dalton. – Ez nagy különbség, de úgy látszik, maguk riporterek állandóan összekeverik a két dolgot!
– Így hát nincs tudomása Ed Deepneau hollétéről vagy arról, hogy mit tervez – ha tervez valamit egyáltalán?
– Nem tudom, hol van, nem is érdekel, és nem törődöm az ő... hajtásaival sem.
De azért félsz, gondolta Ralph. És ha egy magadfajta öntelt kis pöcs fél, akkor én rettegek.
Dalton elindult. Kirkland láthatólag úgy döntött, hogy még nem facsarta ki teljesen, mert utánament, maga mögött vonszolva a mikrofonzsinórt.
– És az sem igaz, Mr. Dalton, hogy amikor ő tagja volt az Élet Barátainak, számos erőszakos tiltakozásra bujtotta fel önöket, beleértve a múlt havit, amikor művérrel megtöltött babákat vágtak a...
– Egy követ fúj velük, igaz? – kérdezte Dan Dalton. Imádkozom magáért, barátom. – Eloldalgott.
Kirkland egy pillanatig bambán bámult utána, azután a kanéra felé fordult.
– Megpróbáltuk elérni Mr. Dalton ellenlábasát, Gretchen Tillburyt, aki fantasztikus munkát végzett, amíg megszervezte ezt a rendezvényt a Menedéknek, de ő nem óhajtott nyilatkozni. Úgy hallottuk, Ms. Tillbury High Ridge-ben van, ahol a Menedék tart fent anyaoltalmazó menhelyet és női átmeneti szállást. Ő és társai feltételezhetőleg azért vannak odakint, hogy elvégezzék a végső simításokat, amelyeket, reményeik szerint, ma este biztonságos, erőszakmentes gyűlés és beszéd lesz az eredménye a kultúrközpontban.
– Helyes, akkor legalább tudjuk, hova menjünk – pillantott Ralph Loisra.
A tévé megint Lisette Bensont mutatta a stúdióban.
– John, van valami reális jele annak, hogy erőszakos támadás fenyegeti a Kultúrközpontot?
A kép ismét Kirklandé volt, aki visszatért eredeti helyére, rendőrautók elé. Apró fehér téglalapot emelt a nyakkendője magasságába, amelyre valamilyen szöveget nyomtattak.
– Hajnalban egy magáncég biztonsági őrei sok száz ilyen cédulát találtak szétszórva a kultúrház előtti gyepen. Az egyik őr azt állítja, hogy látta is a járművet, amelyből kidobták. Azt mondta, hatvanas évekbeli Cadillac volt, barna vagy fekete színű. Nem látta a rendszámát, de azt mondja, hogy a kocsi hátsó lökhárítójára ragasztott öntapadós matricára azt írták: AZ ABORTUSZ GYILKOSSÁG, NEM VÁLASZTÁS.
Ismét a stúdiót mutatták, ahol Lisette Benson roppant érdeklődéssel figyelt. – Mi van azon a cédulán, John?
Vissza Kirklandhez.
– Leginkább találós kérdésnek mondhatnám. – Lepillantott a kártyára. – „Mit csinálsz, ha csak két töltény van a puskádban, és egy szobában vagy Hitlerrel, Sztálinnal és egy abortuszpártival?” – Kirkland belenézett a kamerába és úgy folytatta: – Megfejtés a túloldalon, Lisette. „Lőj bele kétszer az abortuszpártiba.”
– John Kirklandet hallották élőben, a derryi Kultúrközpontból.

3

– Éhen halok! – mondta Lois, miközben Ralph óvatosan kormányozta lefelé az Oldsmobile-t a parkológarázs rámpáján, amely feltételezhetően a szabadság felé vezetett... ha ugyan Ralph nem néz el egyetlen KIJÁRAT feliratú táblát se. – Lehet, hogy túlzás, de nem annyira.
– Én is – mondta Ralph. – Tekintve, hogy kedd óta nem ettünk, azt hiszem, ez természetes. Csápolunk valamit egy rendesebb kajáldában High Ridge felé menet.
– Van időnk rá?
– Csinálunk rá időt. Végül is egy hadsereg a gyomrával harcol.
– Szerintem is, bár nem érzem magam valami nagyon hadseregnek. Tudod, hogy hol...
– Csitt egy pillanatra, Lois.
Megállította egy kis időre a kocsit, parkolóállásba tette a sebességváltót, és hallgatózott. Valami kopogás hallatszott a motorháztető alól, ami nem nagyon tetszett neki. Persze a betonfalak hajlamosak fölerősíteni a hangot, mégis...
– Ralph! – szólalt meg idegesen Lois. – Nehogy azt mondd, hogy valami baj van a kocsival! Ne mondj ilyet, jó?
– Szerintem rendben van – válaszolta a férfi, és ismét megindult a napvilág felé. – Csak nem sok dolgom volt az öreg Nellie-vel, amióta Carol meghalt. Elfelejtettem, milyen hangokat ad ki magából. Valamit kérdezni akartál, igaz?
– Hogy tudod-e, hol van ez az otthon. Ez a High Ridge.
Ralph megrázta a fejét.
– Annyit tudok, hogy valahol Newport városrész határánál. Nem hinném, hogy elárulnák egy férfinak, hol van. Abban reménykedtem, hogy te már hallottál róla.
Lois megrázta a fejét.
– Hála istennek, sohasem volt szükségem ilyesmire. Fel teli hívnunk a nőt. Ezt a Tillburyt. Járt nálad Helennel, tudsz beszélni a fejével. Fog rád hallgatni.
Kurta, de szívmelengető pillantást vetett a férfira – mindenki, akinek egy kis ép esze van, hallgat rád, mondta a pillantás –, Ralph mégis megrázta a fejét. – Lefogadom, hogy ma kizárólag olyan hívásokat fogad, amelyek a kultúrházból jönnek, vagy bárhonnan, ahol Susan Day tartózkodik. – Rásandított Loisra. – Hanem tudod, van kurázsija a nőnek, hogy idejön. Vagy pedig tökhülye.
– Valószínűleg mindkettő. Ha Gretchen Tillburyt nem lehet fölhívni, akkor hogyan jutunk kapcsolatba vele?
– Megmondom én neked. Sokat ügynököltem abban az időben, amit Faye Chapin igazi életnek nevez, és ma is tudok még slágfertig lenni, ha muszáj. – Az információs fülkében ülő nőre gondolt, és elvigyorodott. – Talán még rábeszélőképességből is futja.
– Ralph – szólt csendesen az asszony.
– Tessék, Lois.
– Nekem ez is igazi élet.
Megveregette a kezét. – Tudom, hogy gondolod.

4

Ismerős, girhes arc bukkant elő a parkológarázs kijárati fülkéjéből; ismerős mosoly – amelyből legalább fél tucat fog ment engedély nélküli eltávra – ragyogott rá.
– Ejjj, Ralph, te vadzs az? Kutya legyek, 'a nem! Hemek! Hemek!
– Trigger? – kérdezte tétován Ralph. – Trigger Vachon?
– Nem is más! – Trigger félresöpörte gyér haját a szeméből, így jobban szemügyre vehette Loist. – 'át ez a kis virágszál ki légyen? Ismerem vala'onnan, kutya ledzsek, 'a nem!
– Lois Chasse – válaszolta Ralph, és levette a parkolójegyét a napvédő alól. – Ismerned kellett a férjét, Pault...
– 'ogy a nyavalyába ne! – kiáltotta Trigger. – Együtt voltunk 'étvégi 'arcosok, kilencszáz'etven, 'etvenedzs táján! Többször futottunk össze Nan kosmájában! A kutyafáját! 'ogy van Paul manapság, asszonyom?
– Mr. Chasse valamivel több mint két éve elhunyt – válaszolta Lois.
– A fenébe! Igazán sajnálattal 'állom. Rendes krapek volt ez a Paul Chasse. Minden tekintetben. Mindenki kedvelte. – Trigger olyan bánatosan nézett, mintha az asszony azt közölte volna vele, hogy a férje ma reggel halálozott el.
– Köszönöm, Mr. Vachon. – Lois az órájára pillantott, azután Ralphra. A gyomra megkordult, mintha pontot tenne egy vita végére.
Ralph kinyújtotta a parkolójegyét az ablakon, és Trigger elvette, ő pedig akkor kapott észbe, hogy a bélyegző szerint kedd óta tartózkodnak itt. Csaknem hatvan órája.
– Mi történt a tisztítóval, Trig? – kérdezte sietősen.
– Ahhh, nem medzs az nékem – válaszolta Trigger. – Nem mondtam? Saknem mindenki háfázott. Eleinte szomorkodtam, de április végén idekerültem és... ejjj! Eztet jobb szeretem. Van itt kis tévé, mikor lazítok, senki se dudál rám, 'a nem ro'anok, amint a lámpa zöldre vált, vadzs edzs kicsit megállok a leágazásnál. Mindenki siet, 'odzs elérjen a következő 'elyre, sak azt tudnám, miért. És tudod mit, Ralph: az a ro'adt kiste'er olyan 'ideg télen, mint a jegesmedve segge. Bosánat, madame.
Lois nem válaszolt. A kézfejét tanulmányozta nagy érdeklődéssel. Ralph őszinte megkönnyebbülésére Trigger összegyűrte a jegyet és a szemétkosárba dobta, rá se pillantva a keletbélyegzőre. Beütötte az egyik billentyűt a pénztárgépen, a fülke képernyőjén pedig a 0,00 $ jelent meg.
– A mindenit, Trig, ez igazán kedves tőled – mondta Ralph.
– Ejjj, szót se érdemel – válaszolta Trigger, és nagylelkűen lenyomott egy másik gombot, ami fölemelte a fülke előtti sorompót. – Örülök, 'odzs láttalak. Mondd, emlékszel arra az időre a reptérnél? A mindenit! Meleg 'elyzet volt, az a két pasas majdnem ölre ment. Aztán ro'adtul esett. Jég is volt. Dzsalog indultál neki, és én vettelek föl. Azóta sak egyszer-kétszer láttalak. – Közelebbről is szemügyre vette Ralphot. százszor jobban nézel ki, mint akkor, Ralphie, én mondom neked. Egy nappal sem nézel ki többnek ötvenötnél. A mindenit!
Lois gyomra ezúttal hangosabban morgott. Tovább tanulmányozta a kézfejét.
– Ennél azért öregebbnek érzem magam – felelte Ralph. – de figyelj, Trig, örültem, hogy láttalak, de nekünk el kellene...
– A fenébe! – mondta Trig, és elrévedt a pillantása. – El ellett volna mondanom neked, Ralph. Legalábbis azt hiszem. Azzal a nappal kapcsolatban. A mindenit a 'ülye fejemnek!
Ralph várt még egy percet, kutyaszorítóban a türelmetlenség és a kíváncsiság között.
– Hát emiatt ne legyenek rossz érzéseid, Trig. Régen volt már.
– Mi az ördög...? – kérdezte magát Trigger. Fölnézett a kis fülke tetejére, mintha a válasz oda lett volna írva.
– Ralph, mennünk kéne – mondta Lois. – Nem is csak a reggeli miatt.
– Igen. Igazad van. – Az Oldsmobile lassan gurulni kezdett. – Ha eszedbe jut, mit akartál mondani, Trig, hívj föl. Benne vagyok a könyvben. Örülök, hogy láttalak.
Trigger Vachon egy fikarcnyit sem törődött vele. Mintha Ralph jelenlétéről se lett volna tudomása.
– Mi nem jut eszembe, amit láttunk – kérdezte a mennyezettől. – Vagy amit csináltunk! A mindenit!
Még akkor is oda bámult és a tarkóját vakargatta, amikor Ralph balra fordult, és egy végső kanyarral rávezette Oldsmobile-ját a kórházi bekötőútra, az alacsony téglaépület irályába, amely a Menedéknek adott otthont.

5

Most, hogy feljött a nap, egyetlen biztonsági őr vigyázta, és egyetlen tüntetőt sem lehetett látni. Távollétükről Ralphnak egy dzsungeltörténet jutott az eszébe, amelyet fiatalkorában látott, különösen az a rész, amikor a bennszülöttek dobjai elhallgattak, és a hős – John Hall, vagy Frank Buck – odafordul a teherhordók főnökéhez, és azt mondja, nem tetszik neki a dolog, túl nagy a csend. Az őr elővett egy csiptetős dossziét a hóna alól, Ralph kocsijára pislantott, és leírt valamit, Ralph feltételezte, hogy a rendszámot. Azután cammogva elindult feléjük az avarral borított gyepen át.
Ralph elhatározta, hogy ilyen kora reggel gyalog teszik meg a tízperces távot az épületig. Leparkolt, kiszállt, azután körbekerült, hogy kinyissa Lois ajtaját, ahogy tanították.
– Hogy akarod intézni? – kérdezte az asszony, amikor Ralph megfogta a kezét és kisegítette.
– Hát alighanem szükségünk lesz egy kis simlire, de ne vigyük túlzásba, jó?
– Jó. – Menet közben idegesen végigfuttatta kezét a kabátja elején, és megawattos mosolyt küldött a biztonsági ember felé. – Jó reggel, biztos úr.
– Reggelt. – A szerv az órájára nézett. – Azt hiszem, most még csak a recepciós van bent meg a takarítónő.
– Éppen a recepcióst keressük – mondta vidáman Lois. Ez új volt Ralphnak. – Barbie Richardsot. A nagynénje küldött neki üzenetet. Nagyon fontos. Csak mondja neki, hogy Lois Chasse van itt.
A biztonsági őr fontolóra vette a dolgot, azután az ajtó felé biccentett.
– Semmi szükség. Csak menjenek egyenesen, hölgyem.
Lois még ragyogóbbra vette a mosolyt.
– Két pillanatig se fog tartani, ugye, Norton?
– Legfeljebb másfélig – bólintott Ralph. – Norton? – suttogta, ahogy közeledtek az épülethez, és maguk mögött hagyták a biztonsági őrt. – Jóságos ég, Lois, Norton!
– Ez volt az első név, ami eszembe jutott – válaszolta ő. – Szerintem a Mézeshetek-re gondoltam, Ralphra és Nortonra, emlékszel?
– Igen – felelte Ralph. – Majd egy szép napon, Alice... puff! Egyenest a Holdra!
A három ajtó közül kettő be volt zárva, de a bal szélső nyitva volt, úgyhogy bementek. Ralph megszorította Lois kezét, aki viszonozta a szorítást. Ugyanebben a pillanatban érezte összpontosításának erősödését. Az akarat és a tudat töményebb lett és felragyogott. A világ szeme hunyorgott egyet, majd tágra nyílt körülöttük. Mindkettejük körül.
A porta szinte tüntetően dísztelen volt. Többnyire olyan poszterek voltak a falakon, amilyeneket a külföldi turistairodák szoktak küldözgetni postai díjszabási áron. A pulttól jobbra volt az egyetlen kivétel: kismamaruhás fiatal nő nagy, fekete-fehér fényképe. Bárszéken ült, egy pohár martinival a kezében, AMIKOR TERHES VAGY, SOHASEM EGYEDÜL ISZOL, lehetett olvasni a plakáton a fénykép alatt. Semmiféle jel nem utalt rá, hogy ebből a kellemesen és jellegtelenül üzleties térből nyíló szobában vagy szobákban kérésre szakítanak meg terhességeket.
Miért, gondolta Ralph, mire számítottál? Egy hirdetésre? Abortált embriókra horganyozott szemétvödörben, Capri és az Olasz-Alpok között? Legyen már eszed, Ralph.
Tőlük balra nehézsúlyú, negyvenes évei végén vagy ötvenes évei elején járó asszony törölgette egy kávézóasztal üveglapját; mellette kis kocsi állt, tele különböző tisztítószerekkel. Sötétkék fényburkában furcsa bogarakra emlékeztető, egészségtelen fekete foltok rajzottak a szív és a tüdő táján, és félreérthetetlen gyanakvással nézett az újonnan jöttékre.
Velük szemben egy másik nő figyelte őket éberen, bár a Cerberus gyanakvása nélkül. Ralph felismerte a babadobálás idején készült tévéhíradóból. Simone Castonguay unokahúga sötét hajú, harmincöt év körüli asszony volt, már-már bombázó külsejű, még ilyen kora reggel is. Pillantásához tökéletesen illő, szigorú, szürke fém íróasztal mögött ült, erdőzöld fényburokban, amely sokkal egészségesebb volt, mint a takarítónőé. Az asztal sarkán metszett váza, tele őszi virágokkal.
Óvatosan rájuk mosolygott, nem mutatta, hogy fölismerte volna Loist, azután a faliórára bökött.
– Nyolcig nem vagyunk nyitva – mondta –, és nem hiszem, hogy ma bármilyen ügyben segíthetnénk. Az orvosok valamennyien távol vannak, mármint dr. Hamilton gyakorlatilag itt van, de kétlem, hogy elérhető lenne. Rengeteg tennivaló van, nagy nap ez a mai.
– Tudom – mondta Lois, és ismét megszorította Ralph kezét, majd elengedte. A férfi egy pillanatra hallotta a hangját az agyában, nagyon elmosódottan, mintha valami rossz vonalon folytatnának tengerentúli beszélgetést, de érthetően:
[Ne mozdulj, Ralph. A lány...]
Egy képet küldött felé, amely még fakóbb volt, mint a gondolat, és szinte azonnal el is tűnt, ahogy Ralph megpillantotta. Ez a közlésmód sokkal könnyebben ment magasabb szinteken, de neki ennyi is elég volt. Barbara Richards keze, amellyel az órára mutatott, könnyedén pihent az íróasztal lapján, a másik azonban az asztallap alatt volt, ahol egy kis, fehér gombot szereltek az egyik oldalra. Ha bármelyikük a legcsekélyebb jelét adja a normálistól eltérő viselkedésnek, Barbara megnyomja a gombot, elsőnek csiptetős dossziéval odakint őrködő barátjukat csődítve ide, utána Derry maszek testőreinek derékhadát.
És engem figyel a legnagyobb gyanakvással, mert férfi vagyok, gondolta Ralph.
Miközben Lois az íróasztal felé közeledett, Ralphnak nyugtalanító gondolata támadt: tekintve a derryi általános légkört, az öntudatlan, de nagyon is valós nemi megkülönböztetésnek az lehet az eredménye, hogy ennek a csinos, fekete hajú nőnek baja esik... talán még meg is ölik. Eszébe jutott, mit mondott Leydecker, hogy Ed dilinyós kis galerijében van egy nő is. Tésztás bőr, mondta a nyomozó, pattanások tömege, olyan vastag szemüveg, hogy úgy néz ki mögötte a szeme, mint a buggyantott tojás. Valami Sandra a neve. És ha Valami Sandra így közeledik Ms. Richards íróasztalához, ahogy most Lois, először kinyitva a táskáját, azután belenyúlva, vajon az erdőzöld fényburkú asszony megnyomja-e a rejtett riasztógombot?
– Valószínűleg nem emlékszel rám, Barbara – mondta Lois –, mert nem sokszor láttál, amióta főiskolára kerültél, ahol a Sparkmeyer fiúval jártál...
– Istenem, Lennie Sparkmeyer! Évek óta nem is gondolám rá – mondta Barbara Richards, és zavartan fölnevetett. De rád emlékszem. Lois Delancey. Simone néni pókerpajtása. Még mindig szoktatok kártyázni?
– Chasse és nem Delancey, és igen, még mindig szokunk. – Úgy hallatszott, Lois örül annak, hogy Barbara emlékszik rá, és Ralph remélte, ettől nem felejti el, miért vannak itt. Fölöslegesen aggódott. – Szóval, Simone küld üzenetet általam Gretchen Tillburynek. – Egy darab papírt vett elő a táskájából. – Azt szeretném tudni, oda tudnád-e adni neki?
– Nagyon kétlem, hogy egyáltalán el tudnám-e érni ma telefonon – mondta Barbara Richards. – Éppen úgy el van foglalva, mint mi valamennyien. Sőt még jobban.
– Azt elhiszem. – Lois meglepő valósághűséggel csilingelő kacagást produkált. – Bár szerintem nincs is benne semmi gazán sürgős. Gretchennek van az az unokahúga, aki megkapta az ösztöndíjat a New Hampshire-i egyetemen. Megfigyelted már, mennyivel buzgóbban igyekeznek megkeresni íz emberek egymást, ha rossz hírt kell közölni? Különös, nem?
– Szerintem is – nyúlt Barbara az összehajtogatott papír láttán. – Azért nagyon szívesen átadom Gretchennek...
Lois megmarkolta a csuklóját. Szürke fénylobbanás – olyan vakító, hogy Ralphnak pislognia kellett tőle – nyargalt föl Barbara Richards karján, vállán és nyakán. Körberohant a fején, pillanatnyi glóriába vonta, aztán eltűnt.
Nem tűnt el, gondolta Ralph. Nem tűnt el, beleivódott.
– Mi volt ez? – kérdezte a takarítónő gyanakodva. – Mi volt ez a durranás?
– Csak egy motor gyújtott vissza – válaszolta Ralph.
– Hű – mondta az asszony. – A férfiak persze azt hiszik, hogy mindent jobban tudnak. Hallottad ezt, Barbie?
– Igen – felelte Barbara Richards. Ralph teljesen normálisnak hallotta a hangját, és tudta, hogy a takarítónő úgyse áthatja a szemében felhőző gyöngyszürke párát. – Szerintem gaza van, de megkérdeznéd Pétert odakint? Nem lehetünk elég óvatosak.
– Az fix – mondta a takarítónő. Letette az üvegtisztítós flakont, odahömpölygött az ajtóhoz (Ralph még kapott tőle egy végső sötét pillantást, amely azt mondta: Te már öreg hólyag vagy, de lefogadom, még van egy durungod odalent valahol), és kiment.
Mihelyt eltűnt, Lois az íróasztal fölé hajolt.
– Barbara, a barátom és én beszélni akarunk Gretchennel még ma reggel – mondta. – Személyesen.
– Nincs itt. High Ridge-ben van.
– Mondd el, hogy juthatunk oda.
Richards tekintete Ralphra siklott. A férfi roppant nyugtalanítónak találta szürke, pupillátlan szemgödrét. Mintha egy klasszikus szobor elevenedett volna meg valahogy. Sötétzöld fénykoszorúja feltűnően elhalványodott.
Dehogy, gondolta. Csak egy időre elfedi Lois szürkéje.
Lois gyorsan körbepillantott, a merev tekintetű Barbara Richards nyomán ő is ránézett Ralphra, majd visszafordult a recepcióshoz.
– Igen, ő férfi, de ebből nem lesz baj. Ezt megígérhetem. Egyikünk sem akarja bántani Gretchen Tillburyt vagy bármelyik nőt High Ridge-en, de beszélnünk kell vele, így hát mondd meg, hogy jutunk oda. – Ismét megérintette Richards kezét, mire még több szürke villámfény cikázott fel a recepciós karján.
– Ne bántsd – figyelmeztette Ralph.
– Nem bántom, de beszélnie kell. – Közelebb hajolt Richardshoz. – Hol van? Halljam, Barbara.
– A 33-as úton menjetek ki Derryből – mondta a recepciós. – A régi newporti országúton. Körülbelül tíz mérföld után láttok balra egy nagy, vörös tanyaházat. Két csűr is van mögötte. Ezután az első keresztútnál forduljatok balra...
Visszajött a takarítónő. – Peter nem hallotta. – Hirtelen elhallgatott, talán az nem tetszett neki, ahogy Lois ráhajol az íróasztalra, vagy talán a barátnője üres tekintete aggasztotta.
– Barbara! Jól va...
– Csitt – mondta Ralph halkan, barátságosan. – Beszélgetnek. – Épp a könyöke fölött megfogta a takarítónő karját, érezve közben a kurta, de erős energiahullámot. Egy pillanatra még jobban felragyogott a világ. A takarítónő neve Rachel Anderson. Volt egy férje, aki sűrűn és keményen verte, aztán nyolc éve lelépett. Most egy kutyája van, meg a menedékbeli barátnői, és neki ez éppen elég.
– Hát persze – mondta Rachel Anderson, álmatag, töprengő hangon. – Beszélgetnek, és Peter azt mondta, minden rendben, így hát azt hiszem, jobban is teszem, ha hallgatok.
– Remek ötlet! – helyeselt Ralph, még mindig könnyedén fogva a takarítónő felkarját.
Lois gyorsan körülnézett, hogy lássa, ura-e Ralph a helyzetnek, majd visszafordult Barbara Richardshoz. – Tehát balra fordulunk a vörös tanyaház és a két csűr után. Hogyan tovább?
– Ez egy földút. Hosszan – körülbelül másfél mérföldön t – megy fölfelé a dombra, és egy fehér tanyaháznál ér véget. Ez a High Ridge. Nagyon szép onnan a kilátás...
– Elhiszem – mondta Lois. – Úgy örülök, Barbara, hogy megint láttalak. Most pedig én és a barátom...
– Örülök, hogy láttalak, Lois – mondta Richards távoli, közönyös hangon.
– Most pedig én és a barátom távozunk. Nincsen semmi baj.
– Nincs.
– Erre pedig nem szükséges emlékezned – mondta Lois.
– Egyáltalán nem.
Lois már ment volna, de most megfordult és fölkapta a cédulát, amelyet a retiküljéből halászott elő. Akkor esett oda az asztalra, amikor megmarkolta a recepciós csuklóját.
– Miért nem mész vissza dolgozni, Rachel? – kérdezte Ralph a takarítónőt. Óvatosan elengedte a karját, készen rá, hogy azonnal megragadja, ha további megerősítésre lenne szükség.
– Igen, jobb is, ha visszamegyek dolgozni – mondta Ráhel sokkal barátságosabb hangon. – Délre végezni akarok, hogy kimehessek High Ridge-be, és segítsek táblákat csinálni.
Lois odament Ralphhoz, Rachel Anderson visszasodródott takarítószeres kocsijához. Lois egyszerre tűnt meglepettnek és kissé ijedtnek.
– Ugye nem lesz semmi bajuk, Ralph?
– Egész biztosan nem lesz. Te jól vagy? Nem fogsz elájulni vagy ilyesmi?
– Semmi bajom. Megjegyezted az útbaigazítást?
– Persze. Arról a helyről beszélt, amit Barrett Kertjének hívnak. Carolynnal minden ősszel oda jártunk almát szedni és almabort vásárolni, amíg el nem adták a nyolcvanas évek elején. Ki gondolná, hogy ez a High Ridge!
– Később lepődj meg, Ralph, mert tényleg éhen halok.
– Jól van, na. Mellesleg mi volt az az üzenet? Az unokahúg egyetemi ösztöndíjáról?
Lois apró kis mosollyal adta oda neki. A szeptember havi villanyszámlája volt.

6

– Sikerült átadni az üzenetet? – kérdezte a biztonsági őr, amikor kijöttek és elindultak lefelé az ösvényen.
– Igen, köszönjük – válaszolta Lois, ismét felkapcsolva a megawattos mosolyát. Nem állt meg közben, és görcsösen markolta Ralph kezét. A férfi tudta, mit érezhet. Fogalmuk se volt róla, meddig nyűgözi le a két asszonyt a hipnózisuk.
– Jól van – mondta az őr, követve őket az ösvényen. – Ez hosszú nap lesz, nagyon hosszú. Örülni fogok, ha véget ér. Tudják, hány biztonsági ember lesz itt déltől éjfélig? Tucat. És csak itt. A Kultúrközpontnál negyvennél is többen, nem számítva a helyi zsarukat.
És az egész nem fog érni egy hajítófát, gondolta Ralph.
– És mindezt miért? Csak azért, hogy egy megjátszós szőke tyúk jártathassa a száját. – Loisra nézett, mintha azt várná, hogy hímsoviniszta zsarunak nevezze, de az asszony újra csak mosolygott.
– Remélem, nem lesz semmi baj – mondta Ralph, majd az úttesten át odavezette Loist az Oldsmobile-hoz. Beindította, és nagy keservesen megfordult a felhajtón, egyre azt várva, mikor ront ki az ajtón lángoló szemmel és előreszögezett mutatóujjal Barbara Richards vagy Rachel Anderson, esetleg mindkettő. Végre sikerült a kellő irányba kormányoznia a kocsit. Hosszan, megkönnyebbülten sóhajtott. Lois ránézett, majd együttérzően bólintott.
– És én még azt hittem magamról, hogy ügynök vagyok – szólalt meg Ralph –, de ilyen handlírozást még sohasem láttam.
Lois higgadtan mosolygott, és összekulcsolta a kezét az Síében.
A kórház parkológarázsához közeledtek, amikor vadul hadonászva Trigger rontott elő kis fülkéjéből. Ralph első gondolata az volt, hogy mégse sikerült elmenekülniük. A dossziés biztonsági valamiért gyanút fogott, és telefonált vagy rádióval szólt ide Triggernek, hogy állítsa meg őket. Azután meglátta Vachon arcán a pihegő örömet, meg azt, hogy mit lobogtat a jobb kezében. Egy nagyon öreg, ütött-kopott, fekete levéltárcát. Mint egy fogatlan száj, úgy nyílt és csukódott Trigger jobbjának minden mozdulatára.
– Ne aggódj – mondta Ralph, és lassított. – Nem tudom, mit akar, de úgyszólván biztos vagyok benne, hogy semmi rosszat. Legalábbis most nem.
– Nem érdekel, mit akar. Én annyit akarok, hogy jussunk el innen és együnk valamit. Ha elkezdi mutogatni a horgász-képeit, Ralph, akkor magam taposok a gázba.
– Úgy legyen – válaszolta Ralph, pontosan tudva, hogy nem horgászképek járnak Trigger Vachon fejében. Még nem látott mindent tisztán, de egyet igen: semmi sem történik véletlenül. Ezentúl semmi. Ez a Tervszerű bosszúja. Megállt Trigger mellett, és leeresztette az ablakot. Rosszkedvű nyüszítéssel indult meg lefelé.
– Hiiíííj, Ralph! – rikkantotta Trigger. – Már azt 'ittem, elszalasztlak!
– Mi van Trig? Ugyanis sietünk...
– Ja, ja, sak egy szekundum. Itt van a pénztárszámban, Ralph. Minden papíromat itt tartom, ídzs so'a semmi nem rész el.
Szétterítette az öreg pénztárca leffedt száját, feltárva néhány gyűrött bankót, egy harmonikaszerűen összehajtott fényképsorozatot (Ralph megesküdött volna rá, hogy az egyiken Trigger! látta egy nagy feketesügérrel), és legalább negyven névjegyet, amelyeknek többsége megrepedezett és megpuhult a kortól. Trigger egy veterán bankpénztáros számolási sebességével kezdte áttúrni az egész katyvaszt.
– So'ase válok meg ettől – közölte. – Prímán föl tudok írni mindent, jobb, mint egy notesz, és kive'etők a lapok. Sak egy másodperc... sak egy másodperc, te nyavalyás, 'ol vadzs?
Lois türelmetlen, szorongó pillantást vetett Ralphra, és az útra mutatott. A férfi nem vett tudomást sem a pillantásról, sem a mozdulatról. Különös bizsergést érzett a mellében. Lelki szemeivel látta, amint kinyújtja a mutatóujját, és valamit rajzol Trigger kisteherjének szélvédőjére, a tizenöt hónappal ezelőtti vihar, a forró napon zuhogó hideg eső eredményeként lecsapódott párába.
– Ralph, emlékszel Deepneau sáljára, amelyet aszón a napon viselt? Fe'ér volt valami vörös jellel?
– Igen, emlékszem, – válaszolta Ralph. Picsafüst!, mondta Ed a nehézsúlyúnak. Bukj rá anyádra és nyald ki! Ó igen, emlékezett a sálra, hát persze hogy emlékezett. De az a vörös valami nem jel volt vagy paca, vagy értelmetlen kriksz-kraksz; az egy vagy több írásjel volt. Gyomrának hirtelen összeszorulása jelezte neki, ( hogy Trigger mindjárt abbahagyja az ócska névjegyek levelezését. Tudta, hogy mit fog találni. Tudta.
– Voltál te a 'áborúban, Ralph? – kérdezte Trigger. – A nagyban? A másodikban?
– Ha úgy vesszük – mondta Ralph. – Jobbára Texasban harcoltam. '45 elején átmentem a tengerentúlra, de egész idő alatt a második lépcsőben voltam.
Trigger bólintott. – Asz Öropa – mondta. – A Sendes-óceánon nem volt második lépső még a végén sem.
– Angliában voltam – pontosított Ralph. – Azután Németországban.
Trigger még mindig bólogatott, élvezettel.
– 'a lettél volna a Sendes-óceánon, akkor tudnád, Odzs ez a jel a sálon nem kínai.
– Ugye japán, Trig? Ugye az?
Trigger bólintott. Egyik kezében egy névjegyet tartott, amit a kötegből csippentett elő. Üres oldalán Ralph durva mását látta annak a jelnek, amely Ed sálján piroslott, annak a jelnek, amelyet ő maga rajzolt a szélvédő párájába.
– Miről beszéltek? – kérdezte Lois, de most már nem türelmetlenség, hanem félelem volt a hangjában.
– Tudnom kellett volna – hallotta Ralph a tulajdon halk, rémült hangját. – Rég tudnom kellett volna.
– Mit? – Az asszony megragadta a vállát és megrázta. – Mit kellett volna tudnod?
Ralph nem válaszolt. Mintegy álomban nyújtotta ki a kezét és vette el a névjegyet. Trigger Vachon már nem mosolygott, sötét szeme komoly megfontoltsággal pásztázta Ralph arcát.
– Lemásoltam, mielőtt eltűnt volna a szélvédőről – mondta –, mert tudtam, 'odzs láttam már azelőtt is, és amikor aznap este 'azamentem, már azt is, 'odzs a Marcel bátyám a Sendes-oceánon 'arcolta végig a 'áború utolsó évét. A cuccok között, amiket 'aza'ózott, volt edzs ilyen sál, udzsanezekkel a jelekkel, udzsanilyen pirosban. Biztonság kedvéért rákérdeztem nála, és ő írta ide. – A névjegyre mutatott Ralph kezében. – Údzs gondoltam, elmondom neked, mi'elyt találkozunk, sak mindig kiment a fejemből. Örülök, 'odzs végre eszembe jutott, bár a'odzs most elnézlek, jobb lett volna, 'a mégis elfelejtem.
– Nem, semmi baj.
Lois elvette tőle a névjegyet. – Mi ez? Mit jelent?
– Majd később elmondom. – Rántott egyet a sebességváltón. Úgy érezte, kő ül a szíve helyén. Lois az üres oldalra firkált jeleket nézte, így Ralph elolvashatta a szöveget. R. H. FOSTER – FALAZÁS & KÚTFÚRÁS volt ráírva, alatta pedig egyetlen szó, Trigger bátyjának fekete nagybetűivel:
KAMIKAZE.

III. RÉSZ
A Bíbor Király

Régi motorosok vagyunk,
Mindegyikünknél ott az összehajtott borotva

ROBERT LOWELL: BÁNATOSAN SÉTÁLGATVA

20. FEJEZET

1

Csak egyszer váltottak szót, miközben az Oldsmobile végiggurult a kórházi úton, akkor is kurtán.
– Ralph?
A férfi rápillantott, azután gyorsan visszanézett az útra. A motorházban megint elkezdődött a kattogás, de Lois eddig még nem hozta szóba. Ralph remélte, hogy most sem fogja.
– Azt hiszem, tudom, hol van. Mármint Ed. Úgyszólván már a tetőn is biztos voltam benne, hogy ismerem azt a düledező öreg épületet, amelyet mutattak nekünk.
– Mi az? És hol van?
– Egy olyan repülőgépgarázs. Egy hogyishívják. Hangár.
– Uramisten – mondta Ralph. – A parti repülőtér a Bar Harbor Roadon?
Lois bólintott.
– Bérrepüléseket, tenger fölötti sétautakat, ilyesmiket vállalnak. Egy csütörtökön, amikor kirándultunk oda, Mr. Chasse bement és megkérdezett egy embert, aki ott dolgozott, mennyibe kerülne egy kis sétarepülés a szigetek fölött. Az illető negyven dollárt mondott, ami sokkal több volt, mint amennyit megengedhettünk magunknak ilyesmire, és nyáron nyilván kötötte volna az ebet a karóhoz, de még csak április volt, és Mr. Chasse képes volt húsz dollárra lealkudni. Szerintem ugyan még ez is túl sok egy olyan útra, ami egy óráig sem tart, de aztán boldog voltam, hogy elmentünk. Ijesztő volt, de gyönyörű.
– Mint a fényburkok – jegyezte meg Ralph.
– Igen, mint... – Megremegett a hangja. Ralph odanézett és látta, hogy könnyek futnak végig gömbölyű arcán. –...mint a fényburkok.
– Ne sírj, Lois.
Az asszony papír zsebkendőt vett elő a táskájából, és megtörölte a szemét.
– Nem tehetek róla. Ez a japán szó a névjegyen azt jelenti, hogy kamikaze, ugye, Ralph? – Egy pillanatra elhallgatott, az ajka megremegett. – Öngyilkos pilóta.
Ralph bólintott. – Azt jelenti. Öngyilkos pilóta.

2

A 33-as út – amelyet Newport sugárút néven ismertek a városban – négysaroknyira volt a Harris sugárúttól, de Ralphnak esze ágában sem volt a nyugati városrészben megtörni a hosszú böjtöt. Az ok olyan egyszerű volt, mint amilyen parancsoló: nem engedhették meg maguknak, hogy bármelyik öreg barátjuk meglássa őket, és észrevegye, hogy tizenöt-húsz évvel fiatalabbak, mint hétfőn voltak.
Vajon nem jelentette még be valamelyik öreg barát az eltűnésüket a rendőrségen? Ralph tudta, hogy lehetséges, de megvolt az a logikus reménye, hogy mostanáig megúszták a túlzott figyelmet és aggodalmat, legalábbis az ő köreiben; Faye és a többi Vén Madárijesztő, akik odakint lebzselnek a piknikezőhelyen a leágazás mellett, túlságosan ki vannak borulva attól, hogy nem egy, de mindjárt két cimborájukat is elvesztették, így nemigen töprengenek azon, hová dugta el Ralph Roberts a csontos, öreg seggét.
Billt és Jimmyt már felravatalozták, elbúcsúztatták és el is temették azóta, gondolta.
– Ha van még időnk reggelizni, Ralph, akkor keress egy helyet, de olyan gyorsan, ahogy csak tudsz. Olyan éhes vagyok, hogy szőröstül-bőröstül meg tudnék enni egy lovat!
Már majdnem másfél kilométerre jártak a kórháztól – elég messzire, hogy Ralph viszonylag biztonságban érezze magát – és elöl feltűnt a Derry Csárda. Amikor indexelt és bekanyarodott a parkolóba, akkor döbbent rá, hogy nem járt itt, mióta Carol megbetegedett... legalább egy éve, ha ugyan nem régebben.
– Itt vagyunk – mondta Loisnak. – És nemcsak enni fogunk, hanem annyit eszünk, amennyi belénk fér. Lehet, hogy rá már nem lesz rá több lehetőségünk.
Az asszony vigyorgott, mint egy iskolás lány. – Most ráhibáztál egyik legkiválóbb tehetségemre, Ralph. – Fészkelődött az ülésen. – Meg még oda is el kell mennem, ahová a király is gyalog jár.
Ralph bólintott. Nem ettek kedd óta, és vécén se voltak. Lois csak menjen oda, ahová a király is gyalog jár; ő a maga részéről megy zsilipelni a férfimosdóba.
– Gyerünk – mondta, leállítva a motort, elnémítva a motorház alatti kattogást. – Első a toalett, aztán a kaja.
Az ajtó felé menet Lois odavetette (olyan hangon, amelyet Ralph kissé túlságosan is közömbösnek talált): nem hiszi, hogy akár Mina, akár Simone bejelentették volna az eltűnését, legalábbis mostanáig. Amikor Ralph megkérdezte, miért nem, meghökkenve és mulatva látta, hogy az asszony rózsásra pirul.
– Mert mindketten tudják, hogy évek óta bukok rád.
– Viccelsz?
– Természetesen nem! – mondta Lois kissé élesen. – Carolyn is tudta. Vannak asszonyok, akiket az ilyesmi zavar, de ő megértette, mennyire ártalmatlan a dolog. Mennyire ártalmatlan vagyok. Angyali lélek volt, Ralph.
– Igen. Az volt.
– Szóval feltételezik, hogy mi... tudod...
– Angolosan olajra léptünk?
Lois fölnevetett. – Valami ilyesmi.
– Szeretnéd, ha egy kicsit lelépnénk, Lois?
Ő felpipiskedett és megharapdálta a férfi fülcimpáját. – Majd akkor kérdezd meg, ha élve kikerülünk ebből a slamasztikából.
Ralph megcsókolta a szája sarkát, mielőtt kinyitotta volna az ajtót. – Hölgyem, számíthat rám.
Elvonultak a mosdóba, és amikor ennek végeztével viszontlátták egymást, Ralph megállapította, hogy Lois merengő, sőt egy kicsit riadt.
– Nem tudom elhinni, hogy ez én vagyok – mondta halkan. – Legalább két percig bámultam magamat a tükörben, és még mindig nem tudtam elhinni. Eltűntek a szarkalábak a szemem alól, és Ralph... a hajam... – Sötét spanyol szeme csillogó csodálattal nézett a férfira. – És te! Istenem, nem hiszem, hogy negyvenéves korodban ilyen jól néztél volna ki!
– Nem is, de láttál volna harmincéves koromban! Igazi bestia voltam.
– Menj már, te bolond – kuncogott Lois. – Üljünk le és pusztítsunk el némi kalóriát.

3

– Lois!
Az asszony föltekintett az étlapból, amit a só. és borsszóró között feltornyozott kötegből húzott elő.
– Amikor a mosdóban voltam, megpróbáltam visszahozta a fényburkokat. Ez alkalommal nem sikerült.
– És miért akartad, Ralph?
Vállat vont, nem akart beszámolni róla, milyen paranoiás élelem rohanta meg, amikor ott állt a szűk kis vécé kézmosóinál, a kezét mosta, és saját különös, fiatal arcát bámulta a vízpöttyös tükörben. Hirtelen beléhasított, hogy esetleg nincs gyedül. Ami még rosszabb, esetleg Lois nincs egyedül a szomszédos női mosdóban. Apró fülében szikrázó gyémántokkal már oson is mögé a láthatatlan Atroposz... kinyújtja szikéjét...
Aztán Lois fülbevalója vagy McGovern panamakalapja helyett az ugrókötél jelent meg lelki szemei előtt, amellyel Atroposz ugrabugált, amikor Ralph kiszúrta
(egyenlőre, kétkettőre)
az üres grundon a pékség és a barnítószalon között, az ugrókötél, hajdani féltett kincse egy kislánynak, aki megbotlott, míg a lakásban fogócskáztak, kiesett az emeleti ablakon, kitörte a nyakát és meghalt (micsoda rettenetes baleset, még előtte volt az egész élet, ha van Isten, akkor miért engedte ezt, s így tovább és így tovább, bla-bla-bla).
Rászólt magára, hogy hagyja abba, épp elég rosszul állnak a dolgok, nem kell még arról is fantáziálnia, amint Atroposz elvágja Lois léggömbzsinórját, de nem sokat ért... főképp, mert tudta, hogy Atroposz tényleg ott lehet velük az étteremben, és Atroposz bármit megtehet azokkal, akiket ő szeret. Bármit.
Lois átnyúlt az asztalon, és megérintette a kézfejét.
– Ne aggódj. A színek visszajönnek. Mindig vissza szoktak jönni.
– Én is így gondolom. – Ralph fölvette a saját étlapját, kinyitotta, és végignézte a reggeli menüket. Az volt az első gondolata, hogy mindent végigkóstol.
– Először akkor láttad őrjöngeni Edét, amikor kijött a derryi repülőtérről – mondta Lois. – Most már tudjuk, miért. Repülni tanult.
– Hát persze. Mikor Trig visszafelé hozott a Harris sugárútra, még említette is, hogy azt a szolgálati kaput csak engedéllyel lehet használni. Kérdezte, honnan szerzett Ed ilyet, de mondtam neki, hogy nem tudom. Most viszont már igen. A General Aviation tanfolyamának minden résztvevője kap.
– Szerinted Helen tudott a hobbijáról? – kérdezte Lois. – Valószínűleg nem, ugye?
– Egész biztosan nem. Lefogadom azt is, hogy közvetlenül azután ment át a Coastal Airhez, amikor belerohant abba a kertész hapsiba. Az a kis eset meggyőzhette róla, hogy elvesztette az uralmat maga fölött, és jobban teszi, ha otthonától kicsivel távolabb vesz repülőleckéket.
– Vagy talán Atroposz győzte meg róla – mondta fakó hangon Lois. – Atroposz, vagy valaki más, aki fölötte áll.
Ralphnak nem tetszett az ötlet, de érezte, hogy az asszonynak igaza van. Lények, gondolta és megborzongott. Λ Bíbor Király.
– Úgy rángatják, mint bábot a madzagon, ugye? – kérdezte Lois.
– Úgy érted, Atroposz?
– Nem. Atroposz egy ocsmány kis szarházi, de úgy gondolom, nem sokban különbözik Mr. Κ.-tól és Mr. L.-től – alacsony szintű kisegítő, talán egyetlen lépés a betanított munkás fölött a dolgok nagy rendjében.
– Portások.
– Talán igen. – bólintott Lois. – Portások, kellékesek. Atroposz az, aki a munka nagyját végzi Eden, és egy sütibe fogadom, élvezi is a munkát, de a házamba fogadom, hogy a parancsok magasabb helyről jönnek. Többé-kevésbé logikusan hangzik, amit mondok?
– Igen. Valószínűleg sohasem fogjuk megtudni, mennyi volt flúgos, mielőtt ez elkezdődött, pontosabban, mielőtt Atroposz elvágta volna a zsinegjét, de engem most szigorúan evilági dolgok érdekelnek. Azt szeretném tudni, honnan a pokolból szedte össze Charlie Pickering óvadékát, és miből ette azokat a rohadt repülőleckéket.
Mielőtt Lois válaszolhatott volna, egy pincérnő jött oda szájuk, számlatömböt és golyóstollat ásva elő köténye zsebéből.
– Segíthetek?
– Sajtos-gombás rántottát kérek – mondta Ralph.
– Aha. – A nő áttolta rágógumiját a szája egyik sarkából a másikba. – Két tojásból vagy háromból, drágám?
– Négyből, ha nem probléma.
A. lánynak megemelkedett a szemöldöke, és valamit firkált tömbre.
– Nekem nem, ha magának nem az. Még valamit?
– Igen, kérem. Egy nagy pohár narancslevet, egy adag szalonnát, egy adag kolbászt és egy adag házias sültet. Legjobb, ebből mindjárt dupla adagot hoz. – Megállt, gondolkodott, aztán elvigyorodott. – Ó, és maradt egy kis dán sajtjuk?
– Azt hiszem, van még sajtom és almám is. – A férfira pillantott. – Ennyire éhes, drágám?
– Úgy érzem, mintha egy hete nem ettem volna – válaszolta Ralph. – Jöhet a dán sajt. Kezdetnek pedig kávé. Rengeteg fekete kávé. Felírt mindent?
– Én aztán fel, drágám. Csak szeretném majd látni, hogy fog kinézni, amikor távozik. – Loisra nézett. – És a hölgynek?
Lois édesen mosolygott.
– Ugyanazt kérem. Drágám.

4

Ralph a faliórára nézett a távozó pincérnő mögött. Még csak múlt tíz perccel, és ez jó. Nem egészen fél óra alatt kiérnek a Barrett Kertjébe, és ha szellemi lézerjükkel hatni tudnak Gretchen Tillburyre, lehet, hogy már kilenc órára megfúrják – vagy ha így jobban hangzik, elvetéltetik – Susan Day beszédét. Megkönnyebbülés helyett mégis rágta az aggodalom. Olyan volt, mintha olyan helyen viszketne az ember, amit nem tud elérni.
– No jó – mondta. – Akkor foglaljuk össze. Gondolom, úgy vehetjük, hogy Ed régi ellenzője a terhességmegszakításnak, valószínűleg évek óta támogatja az abortuszellenes mozgalmakat. Azután egyszer csak elkezd rosszul aludni... hangokat hall...
– ...kis kopasz embereket lát...
– Főleg egyet – helyeselt Ralph. – Atroposz lesz a guruja, telebeszéli a fejét a Bíbor Királlyal, a centuriókkal és mindenféle jókkal. Amikor Ed Heródes királyt emlegette...
– Susan Dayt értette rajta – fejezte be Lois. – Atroposz... hogy mondják a tévében?... lelkileg fölkészítette. Irányított rakétává változtatta. Mit gondolsz, honnan vette Ed azt a sálat?
– Atroposztól – válaszolta Ralph. – Lefogadom, hogy van egy csomó ilyen cucca.
– És mit gondolsz, mivel töltötte fel a gépet, amellyel ma este repülni fog? – Lois hangja megremegett. – Robbanóanyaggal vagy mérges gázzal?
– A robbanóanyag látszik a legvalószínűbbnek, ha tényleg az a terve, hogy mindenkit kicsinál; a mérges gáznál komoly gondokat okozna neki az erős szél. – Ralph ivott egy korty vizet, és érdeklődéssel figyelte, hogy a fogása nem egészen szilárd. – Másrészt nem tudjuk, milyen finomságokat főzőcskézhetett össze a laboratóriumban, igaz?
– Igaz – mondta halkan Lois.
Ralph letette a vizespoharat.
– Nem is az érdekel annyira, hogy ő mit tervez.
– Hát mi?
A pincérnő hozta a friss kávét, és már az illattól neonként gyúltak ki Ralph idegei. Amint a nő elvonult, rögtön felkapták bögréiket, és kortyolni kezdtek. A kávé erős volt és olyan meleg, hogy sütötte Ralph száját, de az íze mennyei. Félig üres volt a bögre, mire visszatette a kistányérra. Deréktájt kellemes melegséget érzett, mintha eleven parazsat nyelt volna. Lois komoran figyelte bögréje pereme fölött.
– Mi magunk – felelte Ralph. – Azt mondtad, Atroposz irányított rakétává alakította Edet. Így is van, pontosan ilyenek voltak a második világháborús kamikazék is. Hitlernek ott volt a V-2, Hirohitónak az Isteni Szél. Engem az zavar, hogy Klóthó és Lakhészisz ugyanezt tette velünk. Feltöltöttek egy csomó különleges erővel és beprogramoztak, hogy repüljünk High Ridge-be az Oldsmobile-ommal és állítsuk meg Susan Dayt. Csak azt szeretném tudni, miért.
– De hát tudjuk!. – tiltakozott az asszony. – Ha nem lépünk közbe, Ed Deepneau ma este öngyilkosságot követ el annak a nőnek a beszéde alatt, és kétezer embert visz magával a pusztulásba.
– Igen – bólintott Ralph –, és mi meg is teszünk mindent, mit megtehetünk, hogy megállítsuk, emiatt ne aggódj, Lois.
Kiitta a kávét, és letette a bögréjét. A gyomra most már telesen fölébredt, és mohón követelte az ételt. – Nem tudok félreállni, nem hagyhatom, hogy Ed megölje azokat az emberéét, éppen úgy, ahogy nem tudok nem lebukni, ha egy baseball-labdát vágnak a fejemhez. Épp csak az van, hogy sosem volt alkalmunk elolvasni az apróbetűs záradékot a szerződés alján, és ez az, amitől félek. – Egy pillanatig habozott. – És amitől pipás is vagyok.
– Miről beszélsz?
– Hogy hülyére vettek bennünket. Tudjuk, miért próbálják megakadályozni a Susan Day-beszédet; a gondolatát se tudjuk elviselni, hogy egy háborodott megöljön pár ezer ártatlan embert. De nem tudjuk, miért kívánják ezt tőlünk. Ez az, amitől félek.
– Lehetőségünk van rá, hogy megmentsünk kétezer életet mondta az asszony. – Csak nem akarod azt mondani, hogy nekünk elég, de nekik nem?
– De bizony hogy ezt. Nem hinném, hogy ezek a hapsik maguk alatt lennének a számoktól; nem tíz- és százezer, de milliószámra takarítják el a fajtánkat. Hozzászoktak, hogy a véletlen meg a Tervszerű szakmányban vágnak bennünket.
– Olyan katasztrófákban, mint a tűz a Kakaóbab-erdőben mondta Lois. – Vagy az az áradás, amelyik nyolc éve öntötte el Derryt.
– Igen, és még ezek is apróságok ahhoz képest, ami a világban évente megesik. A '85-ös derryi áradás mintegy kétszázhúsz embert ölt meg, de tavaly tavasszal volt egy árvíz Pakisztánban, ahol háromezer-ötszázán haltak meg, és a legutóbbi törökországi földrengésben több mint négyezren vesztek oda. És akkor még nem beszéltünk a csernobili atomkatasztrófáról. Azt olvastam, hogy legkevesebb hetvenezer áldozata volt. Ez nagyon sok panamakalap, ugrókötél meg... szemüveg, Lois. – Rémülten vette észre, milyen közel állt hozzá, hogy kibökje a fülbevaló szót.
– Ne is mondd – remegett meg az asszony.
– Én sem szeretek jobban rágondolni, mint te – mondta Ralph, de muszáj, már csak azért is, mert az a két hapsi olyan elcseszettül igyekezett éppen erről lebeszélni bennünket. Most már érted, mire akarok kilyukadni? Muszáj megértened. A Véletlenhez mindig hozzátartoztak a nagy tragédiák; akkor ez most mitől más?
– Nem tudom – válaszolta Lois –, de nekik elég fontos volt, hogy beavassanak minket, és az az érzésem, hogy ez elég meredek lépés volt tőlük.
Ralph bólintott. Fűtötte a koffein, pezsgett a koponyájában, birizgálta az ujjait.
– Az biztos. Most gondolj vissza a kórház tetejére. Hallottad már életedben valaha, hogy két pofa ilyen sokat magyarázzon, anélkül hogy bármit megmagyarázna?
– Nem értem, mire gondolsz – mondta Lois, de az arca arról árulkodott, hogy másról van szó: nem akarja érteni.
– Amire gondolok, annak ahhoz az alaptételhez van köze, hogy talán nem tudnak hazudni. Tegyük föl, így van. Ha vannak bizonyos értesüléseid, amiket nem akarsz elmondani, de hazudni sem akarsz, akkor mit teszel?
– Eltáncolok a veszélyes sarokból – válaszolta Lois. – Vagy sarkokból.
– Nyertél. Hát nem ezt tették?
– Hát – tűnődött az asszony –, azt hiszem, tényleg tánc volt, de úgy láttam, főleg te vezettél, Ralph. Nagyon imponált, ahogy kérdezgettél. Én az idő nagy részében, amíg fönt voltunk a tetőn, leginkább magamat győzködtem, hogy mindez tényleg megtörténik.
– Persze hogy tettem föl kérdéseket, nem is keveset, de... – elhallgatott, nem tudta biztosan, hogyan fejezze ki a gondolatot, amely egyszerre tűnt bonyolultnak és gyermekien egyszerűnek. Újra megpróbált egy kicsit följebb kerülni, kutatva magában a hunyorítás után, mert tudta, ha elérné Lois tudatát, átadhatná neki a képet, amely kristálytisztán él benne. De nem történt semmi, és ő csalódottan dobolt ujjaival az asztalterítőn.
– Én éppen úgy megdöbbentem, mint te – szólalt meg végül. – Ha döbbenetem kérdések alakjában tört ki belőlem, az csak azért van, mert a férfiakat – legalábbis az én nemzedékemet – arra tanították, hogy a málé szájtátás nagyon rossz modorra vall. Az álmélkodás a nőknek való.
– Szexista. – Lois mosolygott, míg ezt mondta, de Ralph nem tudta viszonozni a mosolyát. Eszébe jutott Barbie Richards. Ha Ralph indult volna felé, csaknem biztos, hogy megnyomja a riasztót az asztal alatt, de azt megengedte, hogy Lois odamenjen, mert egy kicsit túl sokat nyelte a nővér-nővér-nővér maszlagot.
– Igen – mondta halkan –, szexista vagyok, régimódi vagyok, és ettől néha pácban vagyok.
– Ralph, én nem úgy gondoltam...
– Tudom, hogy gondoltad, semmi baj. Csak azt igyekszem megértetni veled, hogy én is meg voltam döbbenve... mintha kiütöttek volna... akárcsak te. Kérdéseket tettem föl, na és? Jó kérdések voltak? Hasznos kérdések voltak?
– És ha nem?
– Hát, talán nem indult rosszul. Hajol emlékszem, az első, amit megkérdeztem, mikor végre fölértünk a tetőre, az volt, hogy kik és mit akarnak. Ezt a kérdést egy csomó filozófiai blablával ütötték el, de azt hiszem, egy kicsit azért megizzadt közben a hátuk. Azután megismertük a háttéranyagot a Célszerűről és a Véletlenről, ami lenyűgöző, de semmi olyasmi, amitől ki kellene mennünk High Ridge-be, hogy rábeszéljük Gretchen Tillburyt, fújja le Susan Day beszédét. A fenébe, jobban tettük volna, és időt is spóroltunk volna vele, ha tőlük kérdezzük meg a pontos utat, és nem Simone unokahúgától.
Lois meghökkent.
– De mennyire.
– Na ja. És egész idő alatt, amíg beszéltünk, az idő olyan gyorsan repült, ahogy akkor szokott, amikor jó néhány szinttel följebb kerülsz. Figyelték is, ahogy repül, ezt elhiheted. Úgy időzítették az egész jelenetet, hogy amikorra elmondják, amit nekünk tudnunk kell, ne maradjon idő azokra a kérdésekre, amelyekre nem akarnak válaszolni. Szerintem abban a hitben akartak hagyni minket, hogy ez közszolgálat, kizárólag ezeknek az életeknek a megmentéséről van szó, de nem jöhettek elő a farbával, és nem mondhatták ki nyíltan, mert...
– Mert az hazugság lett volna, és talán nem tudnak hazudni.
– Így van. Talán nem tudnak hazudni.
– Akkor hát mit akarnak, Ralph?
A férfi megrázta a fejét.
– Fogalmam sincs, Lois. A leghalványabb segédfogalmam sincs.
Az asszony kiitta kávéját, a csészét gondosan letette a csészealjra, egy pillanatig az ujja hegyét tanulmányozta, azután a férfira nézett. Ralphot megint meghökkentette a szépsége.
– Jók voltak – mondta az asszony. – Most is jók. Ezt nagyon erősen éreztem. Te nem?
– De igen – válaszolta majdnem akarata ellenére. Természetesen ő is érezte. Minden voltak, ami Atroposz nem.
– És te mindennek dacára megpróbálod megállítani Edét – te mondtad, hogy nem tudod többé nem megtenni, ahogy nem tudsz nem elhajolni egy baseball-labda elől, ha valaki fejbe akar vágni vele. Nem így van?
– De igen – mondta Ralph még kelletlenebbül.
– Akkor a többit akár hagyhatnád – folytatta nyugodtan Lois, és belefúrta sötét tekintetét a férfi kék szemébe. – Csak foglalja a helyet a fejedben. Rendetlenséget csinál.
Ralph belátta, hogy az asszony igazat mond, de még mindig kételkedett benne, hogy kinyithatja-e a kezét, és hagyhatja, hogy a dolognak ez a része szabadon elszálljon. Talán hetven évet kell megélned, hogy rájöjj, milyen nehéz megszabadulnod a neveltetésedtől. Olyan férfi volt, akit akkor tanítottak meg arra, mit jelent férfinak lenni, amikor Adolf Hitler még hatalomra se került, és még mindig annak a nemzedéknek a foglya volt, amelyik H. V. Kaltenbornt és az Andrews nővéreket hallgatta a rádióban, egy olyan nemzedéké, amely hitt a holdfénykoktélban, és egy mérföldre is elment egy Camelért. Ilyen neveltetéssel az embert, mondhatni, egyáltalán nem érdeklik olyan szép erkölcsi kérdések, mint hogy ki áll a jó oldalon és ki a rosszon: a legfontosabb, nem hagyni, hogy minden pöcs megszívathasson és az orrunknál fogva vezethessen bennünket.
Csakugyan?, kérdezte Carolyn hűvös derűvel. Mily elbűvölő. Hadd legyek én az első, aki feltár előtted egy kis titkot, Ralph: mindez hülyeség. Már azelőtt is az volt, hogy Glenn Miller eltűnt a látóhatár mögött, és most is az. No mármost, hogy egy férfinak meg kell tennie, amit meg kell tennie... ebben lehet valami igazság még a mostani korban és a te korodban is. Na szóval, hosszú az út a paradicsomba, nem igaz, drágám?
De igen. Nagyon hosszú az út vissza a paradicsomba.
– Min mosolyogsz, Ralph?
A válaszadástól az mentette meg, hogy megérkezett a pincérnő és egy hatalmas tálca ennivaló. Ralph csak most vette észre, hogy egy kitűző van a köténye fodrán. Az volt rajta, hogy AZ ÉLET NEM VÁLASZTÁS KÉRDÉSE.
– Eljön ma este a gyűlésre a kultúrházba? – kérdezte.
– Ott leszek – mondta a pincérnő, letéve a tálcát a mellettük levő üres asztalra, hogy szabad legyen a keze. – Odakint. Egy táblával fogok járkálni körbe-körbe.
– Maga is életbarát? – kérdezte Lois, miközben a pincérnő elkezdte lepakolni a rántottát és a többi rendelést.
– Hogy élek-e? – kérdezett vissza a pincérnő.
– Vitathatatlanul úgy tűnik – mondta udvariasan Lois.
– Hát, gondolom, végső soron ettől vagyok az Élet Barátja. Megölni valakit, aki egy nap egy nagyszerű verset írhat, vagy föltalálhat egy gyógyszert az AIDS vagy a rák ellen, az én véleményem szerint ez a legnagyobb vétek. Szóval ott fogok hadonászni a táblámmal, és gondom lesz rá, hogy az összes Norma Kamali-szerelésbe öltözött feminista és volvós liberális láthassa, hogy az van rajta, hogy GYILKOSSÁG. Mert azok gyűlölik ezt a szót. Nem is használják a koktélpartijaikon meg tarhálás közben. Kérnek ketchupot?
– Nem – válaszolta Ralph. Nem tudta levenni a szemét a lányról. Halványzöld izzás kezdett terjengeni körülötte, mintha csak a pórusaiból szivárogna elő. Visszatértek és fokozatosan felragyogtak a fényburkok.
– Második fejet növesztettem, vagy mi, amíg nem figyeltem oda? – kérdezte a pincérnő. Kidurrantotta a rágógumiját, és átpöccintette a szája másik sarkába.
– Elbámészkodtam? – kérdezte Ralph. Érezte, hogy ég az arca. – Bocsásson meg.
A pincérnő megvonta húsos vállát, fényburka felső része lustán, elbűvölően hullámzott.
– Tudják, nem szoktam így elragadtatni magam. Többnyire csak teszem a dolgom és tartom a számat. De azért ijedős sem vagyok. Tudják, mióta menetelek körbe-körbe az előtt a téglamészárszék előtt olyan forróságban, hogy majd' odakozmál a seggem, és olyan hideg éjszakákon, amikor meg majd' befagy?
Ralph és Lois megrázták a fejüket.
– 1984 óta. Kilenc hosszú éve. Tudják, mitől vagyok főleg zabos ezekre az abortuszpártiakra?
– Mitől? – kérdezte halkan Lois.
– Ezek ugyanazok, akik be akarják tiltani a fegyverviselést, hogy az emberek ne lövöldözhessék le egymást, ugyanazok, akik azt mondják, hogy a villamosszék és a gázkamra alkotmányellenes, mert kegyetlen, és úgysincs haszna. Ilyesmiket mondanak, azután mennek és olyan törvényeket támogatnak, amik megengedik az orvosoknak – orvosoknak! –, hogy vákuumcsöveket dugjanak a nők méhébe, és darabokban szívják ki a meg nem született fiaikat és lányaikat. Ettől vagyok a legzabosabb.
Ezt a sokadjára elmondott szónoklatra emlékeztető beszédet a pincérnő egyenletes hangon és a harag minden látható jele nélkül mondta végig. Ralph fél füllel hallgatta, inkább a nő halványzöld fénykoszorújára figyelt. Illetve nem is volt teljesen halványzöld. Jobbra alul sárgásfekete folt forgott lassan, mint egy vasúti kocsi piszkos kereke.
A mája, gondolta Ralph. Valami van a májával.
– De csak nem kívánja igazán, hogy valami történjék Susan Dayjel? – kérdezte Lois, aggodalmasan nézve a pincérnőre. – Maga olyan kedves teremtésnek látszik. Biztosan nem akarhatja.
A pincérnő sóhajtott, finom, zöld párafelhőket fújva maga elé.
– Nem vagyok olyan kedves, amilyennek kinézek, drágám. Ha Isten tesz valamit vele, én leszek az első, aki az égre emelem kezemet, mondván: „Legyen meg a Te akaratod”, higgye el nekem. De ha valami gyagyára gondol, az más. Az ilyesmi lesüllyeszt bennünket ugyanazoknak az embereknek a szintjére, akiket meg akarunk állítani. De hát a gyagyásokat nem lehet kiszámítani. Olyanok, mint a dzsókerek a kártyapakliban.
– Igen – bólintott Ralph. – Éppen olyanok, mint a dzsókerek a pakliban.
– Én nem igazán akarom, hogy valami baja történjék annak a csajnak – folytatta a pincérnő –, de mindig történhet valami. Tényleg történhet. És ahogy a dolgok állnak, ha tényleg történik valami, akkor senki mást nem hibáztathat saját magán kívül. Belekeveredett a korpába... és az olyan nők, akik a korpa, közé keverednek, ne csodálkozzanak, ha megeszik őket a disznók.

5

Ralph nem hitte, hogy ezek után sokat tudna enni, de az étvágya láthatólag nem sínylette meg a pincérnő véleményét az abortuszról és Susan Dayről. Segítettek a fényburkok; sohasem ízlett neki ennyire étel, még kamaszkorában sem, amikor ötször, néha hatszor is evett napjában, ha adtak neki.
Lois egy falattal sem maradt le mögötte, legalábbis egy darabig. Végül csak félretolta a házias sültet és a két utolsó szelet szalonnát. Ralph csak a célegyenesben dugult el. Az utolsó falat kolbászt beletekerte az utolsó falat pirítósba, a szájába dugta, lenyelte, és hatalmas sóhajtással dőlt hátra a székében.
– A fényburkod két árnyalattal sötétebb, Ralph. Nem tudom, ez azt jelenti-e, hogy eleget ettél, vagy azt, hogy emésztési zavarokban fogsz elhalálozni.
– Mindkettő lehet – mondta a férfi. – Akkor hát megint látod?
Lois bólintott.
– Tudod mit? – kérdezte Ralph. – Most leginkább egy kis szunyókára lenne szükségem. – Tényleg. Most, hogy melegben volt, jóllakottan, az utolsó négy hónap álomtalan éjszakái úgy zuhantak rá, mint egy ólomsúlyokkal teli zsák. Úgy érezte, betonból van a szemhéja.
– Szerintem ez most rossz ötlet – mondta riadtan Lois. – Nagyon rossz ötlet.
– Én is úgy gondolom – helyeselt Ralph.
Lois fölemelte a kezét, hogy fizessen, azután ismét leeresztette.
– Hogy hívják a te rendőr barátodat? Leydecker a neve, ugye? Tudna ő segíteni? Akarna segíteni?
Ralph ezt fontolóra vette, amennyire elkábult agya engedte, azután kelletlenül megcsóválta a fejét.
– Meg sem merem próbálni. Mit mondhatunk neki, ha nem akar hinni nekünk? És ez csak egy része a problémának. Ha ő is beszáll... de a hibás módon... akkor a dolgok még rosszabbra fordulhatnak, ahelyett hogy javulnának.
– Jó – intett Lois a pincérnőnek. – Akkor kimegyünk oda, közben minden ablakot kinyitunk, és megállunk az öregfoki Fánk büfénél, és iszunk egy óriási adag kávét. Fizetem.
Ralph elmosolyodott. Nagynak és bávatagnak érezte a mosolyát, mintha az arcától függetlenül létezne. Csaknem részeg mosoly volt. – Igen, hölgyem.
Amikor a pincérnő odajött és elébük tette a lefelé fordított számlát, Ralph észrevette, hogy levette a köténye fodráról az ÉLET NEM VÁLASZTÁS KÉRDÉSE feliratú kitűzőjét.
– Ide figyeljenek – mondta olyan komolyan, amit Ralph fájdalmasan megindítónak talált –, sajnálom, ha megbántottam volna magukat. Reggelizni jöttek ide, nem pedig kioktatást hallgatni.
– Nem bántott meg minket – válaszolta Ralph. Loisra nézett, aki bólintott.
A pincérnő kurtán elmosolyodott. – Köszönöm, hogy ezt mondják, de valahogy mégiscsak megzavartam magukat. Más napon nem tettem volna, de most gyűlésünk lesz délután négykor, és én mondom a bevezetőt Mr. Dalton előtt. Azt mondták, három percet kaphatok, és biztos ezért mondtam, amit mondtam.
– Semmi baj – válaszolta Lois, és megveregette a nő kezét. – Igazán semmi.
A pincérnő ezúttal melegebben és őszintébben mosolygott, de ahogy elfordult, Ralph észrevette, hogy Lois derűs tekintete megváltozik. A sárgásfekete foltot nézte, amely a pincérnő jobb csípője fölött lebegett.
Ralph előhúzta a szivarzsebére csíptetett tollat, megfordította papír tányéralátétjét, és gyorsan írni kezdett a hátlapjára. Amikor befejezte, elővette a pénztárcáját, és gondosan odatett egy ötdolláros bankót az általa írott sorok alá. Ha a pincérnő elveszi a borravalót, aligha képes elkerülni, hogy el ne olvassa az üzenetet.
Fölvette a számlát és odaadta Loisnak. – Ez a mi első igazi randevúnk, és attól félek, ki-ki alapon kell megoldanunk. Még három dollár hiányzik, ha itthagyom neki ezt az ötöst. Kérlek, mondd, hogy nem vagy leégve.
– Hát ki a pókerkirálynő a ludlowi kaszinóban? Ne légy ostoba, öregem. – Kimarkolt egy köteg bankót a táskájából. Amíg a férfi leszámolta szükséges összeget, Lois elolvasta, mit írt a tányéralátétre:
HÖLGYEM!
Rossz a májfunkciója, azonnal meg kéne nézetnie az orvosával. És nagyon kérem, ne menjen el ma este a kultúrházba.
– Tudom, hogy szamárság – mondta Ralph.
Lois puszit adott az orra hegyére.
– Sohasem szamárság, ha segíteni próbálunk másokon.
– Köszönöm. De akkor sem fog hinni nekem. Azt fogja gondolni, hogy annak ellenére, amit mondtunk, megorroltunk a kitűzője és a beszéde miatt. Hogy amit ideírtam, azzal csak a magunk hóbortos módján akartuk kifejteni a véleményünket.
– Talán meg lehet győzni másképpen.
Lois a pincérnőre meredt, aki csípőjével a konyhaajtónak dőlve a hirtelensültet készítő szakáccsal fecsegett. Ralph látta, hogy Lois kékesszürke fényburka elsötétedik és összébb húzódik, olyan lesz, mint valami testre szabott tok.
Nem egészen tudta, mi következik most... de érezte. Tarkóján égnek állt a haj a figyelemtől; a karja libabőrös lett. Összeszedi minden erejét, gondolta, bekapcsol minden gombot, beindít minden turbinát, és mindezt egy nőért, akit sohasem látott azelőtt, és valószínűleg nem is fog többé.
Egy pillanat múlva a pincérnő is megérezte. Megfordult, hogy rájuk nézzen, mintha a nevét hallotta volna. Lois hanyagul mosolygott és enyhén mozgatta az ujjait, de amikor megszólalt, a hangja remegett az erőlködéstől.
– Már csaknem... csaknem megvan.
– Mi van meg?
– Nem tudom. Akármi is, szükségem van rá. Egy pillanat és megvan. A neve Zoë, két ponttal az e betűn. Eredj, fizesd ki a számlát. Vond el a figyelmét. Próbáld megakadályozni, hogy rám nézzen. Úgy nehezebb.
A férfi úgy tett, ahogy kérte, nem sok sikerrel, mert Zoë mindenáron oda akart sandítani Loisra. Első alkalommal, amikor megpróbálta beütni a számlát a pénztárgépbe, 234.20 $ jött ki. Türelmetlen pöccintessél törölte az összeget, és amikor Ralphra nézett, az arca sápadt volt, a szeme izgatott.
– Mi van a feleségével? – kérdezte Ralphtól. – Már bocsánatot kértem, nem? Akkor meg miért néz így rám?
Ralph tudta, hogy Zoë nem láthatja Loist, hiszen valósággal táncolt, hogy közéjük kerüljön, de azt is tudta, hogy igaza van, mert Lois mereven figyeli.
– Nem tudom – próbált meg mosolyogni.
A pincérnő ugrott egyet, és döbbent, dühös pillantást vetett a hirtelen sülteket készítő szakácsra. – Ne zörögj azokkal az edényekkel! – ordította, noha Ralph kizárólag csak a rádiót hallotta a konyhából. Zoë megint ránézett. – Krisztusom, ezt a ricsajt, tiszta Vietnam. Most pedig, ha megmondaná a feleségének, hogy nem udvarias dolog...
– Bámulni? Nem bámul. De tényleg nem. – Ralph félreállt. Lois az ajtónál állt, nekik háttal, és kinézett az utcára. – Látja?
Zoë jó néhány másodpercig nem válaszolt, de továbbra is Loist figyelte. Végül visszafordult Ralphhoz.
– Hát persze. Látom. Most akkor miért nem indítanak innen?
– Megyünk már. Nincs harag?
– Ahogy akarja – válaszolta Zoë, de egyáltalán nem úgy nézett ki.
Amikor Ralph odament Loishoz, látta, hogy a fényburka visszanyerte előző formáját: sokkal nagyobb volt, de sokkal világosabb is.
– Még mindig fáradt vagy, Lois? – kérdezte halkan.
– Dehogy. Éppenséggel remekül vagyok. Menjünk.
Már indult, hogy kinyissa az ajtót, aztán megállt.
– Nálad van a tollam?
– Hú, dehogy. Még ott van az asztalon.
Ralph odament, hogy elhozza. Üzenetéhez Lois egy utóiratot kanyarított dőlt betűs írásával:
1989-ben gyereke született, akit örökbe adott a providence-i Szent Annában, Rhode Islanden. Menjen és nézesse meg magát az orvosával, amíg nem késő, Zoë. Nem tréfálunk. Semmi trükk. Tudjuk, mit beszélünk.
– Öregem – mondta Ralph, amikor visszament hozzá –, ettől megáll benne az ütő.
– Álljon, csak előbb menjen el az orvosához, mielőtt kipurcanna a mája.
A férfi bólintott, és kimentek.

6

– Azt a dolgot a gyerekéről akkor tudtad meg, amikor belemerültél a fényburkába? – kérdezte Ralph, miközben keresztülvágtak az avarszőnyeges parkolón.
Lois bólintott. A parkolón túl káprázatos színek kaleidoszkópjában vibrált Derry keleti része. Most nagyon erős volt a visszatérő titkos fény. Ralph kinyújtotta a kezét, és a kocsija oldalára tette. Mintha köhögés elleni síkos édesgyökér-cukorkát kóstolt volna.
– Nem hinném, hogy nagyon sokat megtudtam volna... a dolgairól – mondta Lois –, de olyan volt, mintha teljesen lenyeltem volna.
Ralphnak eszébe jutott valami, amit nemrég olvasott egy tudományos magazinban.
– Ha testünk minden sejtje tartalmazza lényünk teljes lenyomatát – mondta –, miért ne tartalmazhatná fényburkunk minden darabkája teljes személyiségünket?
– Ez nem hangzott valami tudományosan, Ralph.
– Gondolom.
Lois megszorította a férfi karját, és fölmosolygott rá.
– Mindazonáltal úgy hangzik, mintha igaz lenne.
A férfi viszonozta a mosolyt.
– Neked is szükséged van még egy kevésre – figyelmeztette Lois. – Még mindig kínosan érzem magam – mintha lopnék –, de ha nem teszed meg, mindjárt leesel a lábadról.
– Mihelyt tehetem, megteszem. Most csak annyit szeretnék, hogy kijussunk végre High Ridge-be. – Mégis, ahogy beült a volán mögé, a keze lecsúszott a gyújtókulcsról, szinte azonnal, ahogy megérintette.
– Ralph! Mi a baj?
– Semmi... minden. Nem tudok így vezetni. Felcsavarodunk egy telefonpóznára, vagy behajtunk valakinek a nappalijába.
Fölnézett az égre, és megpillantotta az egyik óriásmadarat. Átlátszó volt, és a túloldali bérház tetején a műholdas tányérantennára ült le pihenni. Citromszínű híg pára gomolygott összecsukott prehisztorikus szárnyai közül.
Látod?, kérdezte elméjének egyik fele kétkedve. Biztos vagy benne, Ralph? Tényleg teljesen biztos vagy benne?
Igenis látom! Szerencsére vagy nem szerencsére, mindent látok... bár, ha vagyon ideje az ilyesmik látásának, akkor ez biztosan nem az.
Összpontosított, és érezte mélyen bent az agyában azt a belső pislogást. A madár elhalványult, mint szellemkép a tévé képernyőjén. A reggel melegen izzó színorgiája megkopott. Elég sokáig érzékelte a világ másik részét ahhoz, hogy lássa, mint futnak egymásba a színek, megteremtve azt a ragyogó szürkéskék párát, amit azon a napon látott, amikor Joe Wyzerrel beültek egy kávéra és egy süteményre a Napfelkelte-Naplementébe, aztán eltűnt ez is. Ralph szinte leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy összegömbölyödjön, karjára hajtsa a fejét és elaludjon. Ehelyett elkezdett lassan, hosszan lélegezni, mélyen tüdőre szíva a levegőt, azután elfordította az indítókulcsot. A motor életre kelt, a kattogó hanggal együtt, amely most még hangosabb volt.
– Mi ez? – kérdezte Lois.
– Nem tudom – válaszolta Ralph, de úgy vélte, tudja –, vagy a kormányösszekötőrúd, vagy egy szelep. – Mindkét esetben bajba kerülhet, ha elindul. Végül halkulni kezdett, és Ralph sebességbe tette a váltót. – Csak bökjél belém erősen, ha úgy látod, hogy kezdek elbóbiskolni, Lois.
– Számíthatsz rám – válaszolta az asszony. – Most pedig menjünk.

21. FEJEZET

1

A Newport sugárúti Fánk büfé vidám rózsaszín cukortemplom volt drapp sorházak között. Ezeket többnyire egyetlen évben, 1946-ban építették, és mostanra megroggyantak. Ez volt Derry Öregfok nevű kerülete, ahol NE HARAGUDJ, DE ÉN PEROT-RA SZAVAZTAM meg NRA MINDHALÁLIG feliratú öntapadók díszlenek feldrótozott hangtompítójú, repedt szélvédőjű, vénecske kocsikon, ahol a házak mellett mindig áll legalább egy Fisher-Price Big Wheel tricikli az apatikus gyepen, ahol a lányok tizenhat éves korukban gazellák, hogy huszonnégy éves korukra túlságosan is gyakran tompa tekintetű, nagy fenekű, háromgyerekes anya váljék belőlük.
Két fiú trükközött a parkolóban, különleges ökörszarv-kormánnyal pompázó, fluoreszkáló biciklivel; egymás nyomát keresztezték olyan ügyességgel, ami állandó videojáték-tréninget sugallt, és esetleg jól fizetett jövőt a légi irányítóknál... ha ugyan sikerül megúszniuk a kokót és a karambolt. Mindketten ellenzővel hátrafelé fordították a sapkájukat. Ralph egy pillanatig eltűnődött, miért nincsenek iskolában péntek reggel, vagy legalább miért nem tartanak arrafelé, de úgy döntött, nem törődik vele. Valószínűleg a srácok sem törődtek.
A két bringa, amely eddig könnyedén kerülgette egymást, összeakaszkodott. Mindkét srác a földre pottyant, azután csaknem azonnal fel is pattantak. Ralph megkönnyebbült, amikor látta, hogy nem sérültek meg; a fényburkuk még csak nem is szikrázott.
– Hülye mazsola! – kiáltotta dühösen a Nirvana trikós a barátjának. Lehetett vagy tizenegy éves. – Mi a franc van veled? Úgy bringázol, mint egy vén húgyagyú!
– Hallottam valamit – válaszolta a másik, gondosan megigazítva a sapkát piszkosszőke haján. – Egy nagy durranást. Csak nem akarod azt mondani, hogy nem hallottad? Búúú!
– Lószart sem hallottam – mondta Nirvana. Kinyújtotta a tenyerét, amely piszkos lett (legalábbis még piszkosabb), és vér szivárgott két-három karcolásából. – Nézd ezt a kurva közlekedési balesetet!
– Túléled – válaszolta a barátja.
– Igen, de – Nirvana észrevette Ralphot, aki zsebre vágott kézzel támaszkodott az Oldsmobile rozsdás bálnatestének, úgy figyelte őket. – Mi a szart bámul?
– Csak téged meg a barátodat – válaszolta Ralph.
– Csak?
– Csak.
Nirvana a barátjára pillantott, aztán vissza Ralphra. Szemében villogott az a fajta gyanakvás, amely Ralph tapasztalatai szerint csak itt általános, az Öregfokon. – Valami hézag van?
– Nekem semmi – válaszolta Ralph. Jókora adagot szippantott Nirvana rozsdavörös fényburkából, és most úgy érezte magát, mint Superman, amikor éppen repülni készül. De úgy is, mint egy cukros bácsi. – Csak arra gondoltam, hogy amikor mi voltunk gyerekek, nem beszéltünk úgy, mint te és a barátod.
Nirvana szemtelenül meredt rá.
– Egen? Hát hogy beszéltek?
– Nem emlékszem pontosan – mondta Ralph –, de nem hinném, hogy ennyire seggfejek lettünk volna. – Elfordult, mert csapódott a nagy, rácsos ajtó. Lois jött ki a Fánk büféből, mindkét kezében egy-egy nagy pohár kávéval. A fiúk közben fölugrottak fluoreszkáló biciklijükre, és elszáguldottak, Nirvana még egy utolsó gyanakvó pillantást vetett Ralphra a válla fölött.
– Tudod ezt inni és közben autót vezetni? – kérdezte Lois, hogy átadta a poharat.
– Gondolom, bár azt hiszem, nincs már rá szükség. Jól vagyok, Lois.
Az asszony a két fiúra nézett, azután biccentett. – Akkor gyerünk.

2

Lángolt körülöttük a világ, ahogy hajtottak a 33-as úton a régi Barrett Kert felé, és egyetlen fokot sem kellett fölfelé hágniuk a tudat lajtorjáján, hogy ezt észrevegyék. A város elmaradt mögöttük, és máris a sarjerdőben jártak, amelyet felgyújtott az ősz. Az ég kék út volt a szürke fölött, és az Oldsmobile árnyéka leveleken és gallyakon vibrálva száguldott mellettük.
– Istenem, de szép – mondta Lois. – Hát nem, Ralph?
– De igen.
– Tudod, mit szeretnék most legjobban?
A férfi megrázta a fejét.
– Hogy csak úgy lehúzódjunk az út szélére, állítsuk meg a kocsit, szálljunk ki és járjunk egy keveset a fák között. Keressünk egy tisztást, üljünk le a napra, és nézzük a felhőket. Te azt mondod: „Nézd csak azt ott, Lois, úgy néz ki, mint egy ló.” Én pedig erre azt válaszolom: „Oda nézz, Ralph, ott egy ember seprűvel a kezében.” Hát nem lenne szép?
– De igen – válaszolta Ralph. Tőlük balra keskeny nyiladék húzódott az erdőben: a távvezeték oszlopai úgy meneteltek lefelé a meredek lejtőn, akár a katonák. A magasfeszültségű vezetékek pókhálóvékonyan, ezüstösen csillogtak a reggeli napfényben. Az oszlopok lába eltűnt a vörös szömörce rezes bozótjában, és ahogy végignézett az irtáson, Ralph látta, hogy egy sólyom szitál a légáramlatban, amely láthatatlan, akár a fényburkok világa. – Igen – mondta ismét. – Az szép lenne. Talán egyszer lesz még rá módunk. De...
– De mi?
– „Minden dologgal amit megteszek, sietek, így valami mást is megtehetek” – mondta Ralph.
Lois kissé hökkenten nézett rá.
– Micsoda rémes ötlet!
– Igen. Azt hiszem, a legtöbb igazi gondolat rémes. Egy verseskötetből való, az a címe, hogy Temetői éjszakák. Dorrance Marstellar adta nekem aznap, amikor beosont a lakásomba, és a kabátom zsebébe csempészte a Testőr gázpalackot.
A visszapillantó tükörbe nézett. Legalább három kilométert belátott maga mögött a 33-as út fekete csíkjából, amely ott kanyargott a lángoló fák között. Krómozás csillant meg a lapfényben. Egy autó. Lehet, hogy kettő vagy három. És úgy átszőtt, sebesen közelednek.
– A vén Dor – mélázott az asszony.
– Igen. Tudod, Lois, azt hiszem, ő is részese a dolgoknak.
– Lehet – hagyta rá Lois. – És ha Ed különleges eset, akkor Dor is lehet az.
– Igen, ez nekem is eszembe jutott. Nála – mármint a vén Dornál, és nem Ednél – az a legérdekesebb, hogy azt hiszem, Klóthó és Lakhészisz nem tud róla. Olyan, mintha valami egész más égtájról jönne.
– Hogy érted ezt?
– Magam se tudom. De Mr. Κ és Mr. L. sohasem említették, és ez... ez azt mutatja...
A visszapillantó tükörbe nézett. Most már egy negyedik kocsi is felbukkant a többiek mögött. Az első három tetején látta a kék lámpák villogását. Rendőrautók. Newport felé tartanak? Nem, valószínűleg valami közelebb eső helyre.
Talán utánunk jönnek, gondolta Ralph. Talán nem vált be Lois hipnózisa, és Barbara Richards nem felejtette el, hogy ott jártunk.
De vajon négy járőrkocsit küldene-e a rendőrség két aranyidős állampolgár után, akik egy rozsdamarta Oldsmobile-ban utaznak? Nem tartotta valószínűnek. Hirtelen Helen arca villant be az agyába. Összeszorult a gyomra, és az út szélére kormányozta a kocsit.
– Ralph! Mi – ekkor meghallotta a szirénák hangosodó üvöltését, és rémülten fordult hátra az ülésen. Az első három rendőrautó legalább száznegyvennel húzott el mellettük, kaviccsal szórták tele Ralph kocsiját, és a lehullott levelek dervisként táncoltak a nyomukban.
– Ralph! – Lois majdnem sikított. – És ha High Ridge? Helen ott van! Helen és a kicsi!
– Tudom – mondta Ralph, és ahogy a negyedik rendőrautó is elszáguldott mellettük, olyan erősen, hogy a tragacs megingott a rugóin, érezte ismét a belső pislogást. A sebességváltó után nyúlt, azután, úgy tíz centiméterre tőle, megállt a keze a levegőben. Szeme a látóhatárra meredt. Az ottani maszat nem volt olyan kísérteties, mint az ocsmány fekete esernyő a Kultúrközpont fölött, de ő tudta, hogy ugyanaz: hullazsák.

3

– Gyorsabban! – kiáltott rá Lois. – Hajts gyorsabban, Ralph!
– Nem bírok! – mondta. A szavak úgy préselték át magukat összecsikorduló fogai között. – Már a padlóig nyomtam a pedált. – Azonkívül, gondolta hozzá, gyorsabban megyek, mint a legutóbbi harmincöt évben bármikor, és halálosan félek.
A sebességmutató tűje hajszállal a 120 fölött állt; a fák vörös-sárga-bíbor maszatként suhantak tova; a motorházból már nemcsak kattogás hallatszott, hanem kalapálás, mintha egy szakasz kovács tivornyázna. Ennek ellenére a rendőrautók újabb hármasa, amelyet Ralph a visszapillantó tükörben meglátott, könnyedén utolérte őket.
Elöl élesen jobbra kanyarodott az út. Minden ösztönnel dacolva Ralph levette a lábát a fékről. A gázról is, ahogy belement a kanyarba... azután ismét a padlóig taposta, érezve, hogy a kocsi hátulja mindjárt elszabadul. Most előredőlt a volánra, felső fogait alsó ajkába mélyesztette, szeme nagyra nyílt és kidülledt deres szemöldöke alatt. A kocsi hátsó kerekei sivítottak, Lois nekidőlt, miközben ülése támlájába próbált kapaszkodni. Ralph izzadt ujjakkal markolta a volánt és várta, mikor farol a kocsi. Az Oldsmobile azonban az utolsó igazi detroiti országúti szörnyetegek közé tartozott, széles volt, súlyos és alacsony. Túlélték a kanyart, és balra a távolban Ralph megpillantott egy vörös tanyaházat. Két csűr is volt mögötte.
– Ralph, ott a kanyar!
– Látom.
Újabb rendőrkonvoj érte utol és előzte nagy ívben őket. Ralph annyira lehúzódott, amennyire bírt, imádkozva, hogy egyikükkel se ütközzék ennél a sebességnél. Nem ütközött; a járőrkocsik szoros alakulatban haladtak, egymástól ütközőnyi távolságra, balra kanyarodtak és megindultak a High Ridge-be vezető hosszú hegyi úton.
– Kapaszkodj, Lois!
– Kapaszkodom, kapaszkodom.
A kocsi csaknem kisodródott, ahogy Ralph balra kanyarodott arra az ösvényre, amit Carolynnal kerti útnak neveztek. Ha a keskeny mellékút le lett volna aszfaltozva, a nagy Oldsmobile valószínűleg úgy borul föl rajta, mint a kaszkadőrkocsik valamelyik üldözéses krimiben. De mivel nem volt, az Olds, ahelyett hogy fejre állt volna, csak riszált egy hetykét, száraz porfelhőt küldve az ég felé. Lois halk, fojtott sikolyt hallatott, és Ralph gyors pillantást vetett rá.
– Gyerünk! – intett türelmetlenül előre az asszony, és ebben a pillanatban olyan kísértetiesen hasonlított Carolynra, hogy Ralph csaknem úgy érezte, szellemet lát. Azon tűnődött, hogy Carol, akinek utolsó öt éve úgyszólván kizárólag azzal telt, hogy őt nógatta gyorsabb hajtásra, mit szólna ehhez a kanyarhoz a mellékúton. – Ne törődj velem, csak az útra figyelj!
Most újabb rendőrautók kanyarodtak a kerti útra. Mennyien lehetnek ezek? Ralph nem tudta, már nem számolta őket. Összesen talán egytucatnyian. Annyira lehúzódott, hogy a két külső kerék egy randa árok szélén gurult, az erősítés pedig – háromnak az oldalán arany betűk hirdették, hogy DERRY-i RENDŐRSÉG, kettő az állami rendőrség járőrkocsija volt – elzúgott mellette, friss föld- és kavicszáport zúdítva rá. Villanásnyi időre látta, hogy egy egyenruhás rendőr kihajol az egyik derryi kocsiból és integet neki, azután az Oldsmobile-t eltakarta a sárga porfelhő. Ralph Helenre és Natra gondolt, és meggyőzte az újabb és még erősebb kísértést, hogy rálépjen a fékre. Egy pillanattal később megint látott, legalábbis egy bizonyos mértékig. A legújabb konvoj már félúton járt hegynek fölfelé.
– Ugye neked integetett az a zsaru? – kérdezte Lois.
– Nekem bizony.
– Nem akarnak közelebb engedni. – Tágra nyílt, rémült szemmel meredt a domb tetején dalmahodó fekete pacára.
– Olyan közel megyünk, amennyire kell. – Belenézett a visszapillantóba, jön-e valami, de csak a porfelhő lebegett az út fölött.
– Ralph!
– Tessék.
– Följebb jutottál? Látod a színeket?
Gyors pillantást vetett az asszonyra. Még mindig nagyon tetszett neki, és csodálatosan fiatal volt, de a fényburoknak semmi jele. – Nem – mondta. – És te?
– Nem is tudom. Azt ott látom – mutatott a szélvédőn át a domb tetején függő sötét foltra. – Mi az? Nem hullazsák, de akkor mi?
Kinyitotta a száját, hogy megmondja neki, füstöt lát, és az ott fönt olyan, mintha tűz lenne, de mielőtt egyetlen szót szólhatott volna, borzalmas dörrenés hallatszott az Oldsmobile motorházából. A motorház fedele fölpattant, egy helyen ki is dudorodott, mintha bentről rávágott volna egy dühös kéz. A kocsi egyet ugrott előre, mintha csuklott volna; kigyulladtak a hülye vörös lámpák, a motor pedig leállt.
Ralph addig kormányozta a puha útpadkára az Oldsmobile-t, amíg ki nem fogyott alóluk a talaj, és a kocsi bele nem dőlt az árokba. Ralph tévedhetetlenül érezte, hogy ezzel befejezte autóvezetői pályafutását. Egy csepp bánkódást sem keltett benne a gondolat.
– Mi történt? – Lois csaknem sikoltott.
– Kikészült egy szelep – mondta. – Úgy néz ki, Lois, hogy az út többi részét hegynek föl, az apostolok lován kell megtennünk. Gyere át az én oldalamra, akkor nem kell a sárba lépned.

4

Éles nyugati szél fújt, és mihelyt kiszálltak a kocsiból, azonnal erősen érezték a domb tetejéről érkező erős füstszagot. Az utolsó fél kilométert egyetlen szó nélkül tették meg. Fogták egymás kezét, és gyorsan haladtak. Ralph hamarosan felfedezte, hogy a domb tetején egy állami rendőrautó állja el az utat, a füst pedig oszlopokban emelkedik a fák fölé. Lois levegőért kapkodott.
– Lois! Jól vagy?
– Igen – zihálta az asszony. – Csak túlságosan...
Durr-durr-durr: az utat elzáró kocsi mögül pisztolylövések ropogtak. Ezt érdes, szapora köhögés követte, amelyet Ralph könnyen tudott azonosítani a tévéhíradókban látható harmadik világbeli polgárháborúk és harmadik világbeli amerikai városok autós gyilkosságai alapján: sorozatlövésre állított automata fegyver volt. Újabb pisztolylövések hallatszottak, azután egy puska hangosabb, durvább dörrenése. Fájdalmasan sikított valaki. Ralph összerándult, és szerette volna befogni a fülét. Mintha egy nő sikoltott volna, és neki eszébe jutott valami, amire eddig sehogy se tudott emlékezni: annak a nőnek a családi neve, akit John Leydecker említett. McKay, ez az. Sandra McKay.
Az, hogy ez épp most jut az eszébe, valami értelmetlen okból rémülettel töltötte el. Igyekezett elhitetni magával, hogy bárki sikolthatott, akár egy férfi is, a férfiak néha, amikor megsebesülnek, olyan hangot adnak ki, mint a nők – de tudta, hogy ez nem igaz. Ő volt az. Ők azok. Ed őrültjei. Ők támadták meg High Ridge-t.
Újabb szirénák a hátuk mögött. Még töményebb füstszag. Lois rémülten nézett rá, és még mindig levegő után kapkodott. Ralph fölpillantott a dombra, és ezüst postaládát vett észre az út mellett. Név természetesen nem volt rajta; azok a nők, akik a High Ridge-en laktak, mindent elkövettek, hogy észrevétlenek és névtelenek maradjanak, és ez mostanáig sikerült is nekik. A postaláda zászlócskája föl volt csapva. Valakinek levele van. Erről az a levél jutott eszébe, amit Helen küldött innen neki – óvatos levél volt, mégis reménykedő.
Újabb puskatűz hallatszott. Gellert kapott lövedék vijjogott. Üveg csörömpölt. Az ezt követő üvöltés lehetett a düh hangja is, de valószínűbb, hogy a fájdalomé. A forró lángok recsegve falták a száraz fát. Szirénák vonítottak. És Lois sötét spanyol szeme rajta függött, mert ő volt a férfi, és Loist úgy nevelték, hogy a férfiak ilyenkor tudják, mit kell tenni.
Akkor hát csinálj valamit!, kiáltott magára. Krisztus szerelmére, csinálj már valamit!
De mit? Mit?
– PICKERING! – bődült el egy hangosanbeszélő ott, ahol az át karácsonyfa méretű lucfenyők ligetébe kanyarodott. Ralph most már látta a vörös szikrákat és a narancsszín lángnyelveket, a sűrűsödő füstöt a fenyők fölött. – PICKERING NŐK IS VANNAK OTT! HADD HOZZUK KI AZ ASSZONYOKAT!
– Tudja, hogy asszonyok vannak bent – motyogta Lois. Hát nem értik, hogy tudja! Bolondok ezek, Ralph?
Furcsa, reszketeg rikácsolás válaszolt a hangosanbeszélős rendőrnek, és egy-két másodperc beletelt, amíg Ralph rájött, hogy ez nevetés volt. Megint kerepelt az automata. Pisztoly- és puskalövések zárótüze válaszolt neki.
Lois hideg ujjakkal markolta a kezét.
– Mit csináljunk, Ralph? Most mit csináljunk?
Ralph a fák fölött gomolygó szürkésfekete füstoszlopokra pillantott, azután vissza a dombon fölfelé robogó rendőrautókra – most fél tucat érkezett egyszerre –, végül vissza Loisra, sápadt, feszült arcára. Kissé kitisztult az agya – nem nagyon, de ahhoz eléggé, hogy rájöjjön, erre a kérdésre egyetlen válasz lehetséges.
– Felmegyünk – mondta.

5

Bumm! Narancsból zöldre váltottak a lucfenyők csúcsa fölé csapó lángok, eltompult az éhes recsegés, mint a durranó cukorka hangja a zárt dobozban. Ralph, még mindig Lois kezét fogva, megkerülte az utat elzáró rendőrségi járőrkocsi lökhárítóját.
Az újonnan érkezett rendőrautók fölsorakoztak az úttorlasz mögött. Jóformán még meg sem álltak, amikor máris rajzottak ki belőlük a kék egyenruhás emberek. Sokan puskát hoztak magukkal, legtöbbjük párnázott fekete mellényt viselt. Ralphon, még mielőtt félreugorhatott volna, keresztülrohant az egyik, akár egy meleg széllökés: egy David Wilbert nevű fiatalember, aki azt gondolta, hogy a feleségének viszonya lehet a főnökével az ingatlanközvetítő irodában, ahol titkárnőként dolgozik. De a feleség (legalábbis ideiglenesen) háttérbe szorult a szinte ellenállhatatlan vizelési inger és az állandó rémült kántálás mögött, amely kígyóként tekergett a gondolataiban:
[Nem hozhatsz szégyent magadra, nem hozhatsz szégyent magadra, nem hozhatsz, nem hozhatsz, nem hozhatsz.]
– PICKERING! – üvöltötte a fölerősített hang, és Ralph valósággal érezte a szavak ízét a szájában, mintha ezüstgolyócskák lennének. – A BARÁTAID HALOTTAK, PICKERING! DOBD EL A FEGYVEREDET ES LEPJ KI AZ UDVARRA! HADD MENTSÜK MEG A NŐKET!
Ralph és Lois, a körülöttük futkosok számára láthatatlanul, megkerülték a sarkot, és bejutottak a parkoló rendőrautók sűrűjébe, ott, ahol az út felhajtóvá alakult át, és két szélét tarka virágokkal teli, csinos ládák szegélyezték.
Hiába, az asszonyi kéz!, gondolta Ralph.
A felhajtó udvarrá szélesedett a legalább hetvenéves, hatalmas fehér tanyaház előtt. Kétemeletes volt, két oldalszárnnyal, egész hosszában végigfutó hosszú tornáccal, és csodálatos kilátással nyugat felé, ahol ködös kék hegyek emelkedtek a kora délelőtti fényben. Az idilli házban lakott valaha a Barrett család, itt árulták az almájukat, mostanában pedig bántalmazott, terrorizált asszonyok tucatjainak adott otthont, ám egyetlen pillantás elárulta Ralphnak, hogy holnap reggelre senkinek sem lesz otthona többé. A déli szárny lángokban állt, még a tornác is: tűznyelvek kukkantottak ki az ablakokon, kéjesen nyaldosták az ereszt, zsindelyek parázsló forgácsait küldve az ég felé. A tornác túlsó végében fonott hintaszék lángolt. Egyik karján félig kész sál hevert, fehéren izzó kötőtűk lógtak belőle. Valahol egy harangjáték csilingelte mindig ugyanazt az eszelős melódiát.
A tornáclépcsőn zöld gyakorlóruhát, légvédelmi zubbonyt viselő, halott nő hevert fejjel lefelé, szemüvegének vérmaszatos lencséje mögül vadul meredt az égre. A haja mocskos, a kezében pisztoly, a dereka táján tépett szélű, fekete lyuk. A veranda északi végén, egyik csizmás lábával a fűnyíróra támaszkodva, egy férfi lógott a korláton. Rajta is gyakorlóruha volt és légvédelmi zubbony. Alatta ívtáras géppisztoly hevert a virágágyban. Vér patakzott az ujjain, és lecsöpögött a körmeiről. Ralph a magasabb szintről látta, hogy a vér halott és fekete.
Felton, gondolta. Ha a rendőrök Charlie Pickeringnek ordítanak, ha Pickering van odabent, akkor ennek itt Frank Feltonnak kell lennie. És mi van Susan Day jel? Ed lent van valahol a parton – Lois biztos volt benne, és nem hiszem, hogy tévedne –, de mi van, ha Susan Day itt van? Jézusom, lehetséges ez?
Úgy gondolta, hogy igen, de ez most nem számít, legalábbis pillanatnyilag nem. Helen és Natalie majdnem biztosan itt van, Isten tudja, hány kiszolgáltatott, halálra rémült nővel együtt, és ez az, ami számít.
Üveg csörömpölt a házban, halkan puffant valami. Új lángok ugrottak a magasba a bejárat mögött.
Molotov-koktél, gondolta. Charlie Pickering végre mégis csak eldobhatott párat. Milyen jó neki.
Nem tudta, hány rendőr kuporoghat a bekötőút torkolatában parkoló autók mögött – lehettek vagy harmincan –, de rögtön kiszúrta azt a kettőt, akik elvitték Ed Deepneau-t. Chris Nell egy derryi rendőrautó első kerekénél guggolt. Mellette John Leydecker fél térden. Nellnél volt a hangosanbeszélő, és amikor Ralph és Lois közeledtek a hadálláshoz, éppen kérdően pillantott Leydeckerre. A nyomozó bólintott, a házra mutatott, majd közérthető mozdulattal lökte a tenyerét Nell felé. Légy óvatos, fordította le Ralph. Ám ennél sokkal elszomorítóbb dolgot olvasott ki Chris Nell fényburkából: a fiatalember túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy óvatos legyen. Túlságosan fel volt dobva. Ebben a pillanatban, szinte mintha Ralph gondolatai idéznék elő, Nell fénykoszorújának színe változni kezdett. Félelmetes sebességgel sötétedett halványkékből mélyszürkén át gyilkos feketébe.
– ADD MEG MAGAD, PICKERING! – ordította Nell, nem tudva, hogy már halott.
Vasból hajlított géppisztoly-válltámasz ütötte át az üveget az északi szárny egyik földszinti ablakában, majd eltűnt odabent. Ugyanekkor felrobbant a bejárat fölötti szellőzőablak, teleszórva a tornácot üvegszilánkkal. Lángok törtek ki a nyíláson. Egy másodperccel később maga az ajtó vágódott ki, mintha egy láthatatlan kéz lökte volna meg. Nell jobban kihajolt, talán mert azt hitte, hogy a lövész végre észre tért, és meg akarja adni magát.
Ralph fölüvöltött.
[Húzd vissza, Johnny! HÚZD VISSZA!]
Ismét előbukkant a fegyver, ez alkalommal csővel előre.
Leydecker megragadta Nell gallérját, de elkésett. Az automata gyorsan, szárazan köhögött, és Ralph hallotta, amint a lövedékek pakk! pakk! pakk!-kal átütik a rendőrautó vékony acélját. Chris Nell fényburka most már koromfekete volt, igazi hullazsák. Egy lövedék eltalálta a nyakát, oldalt vetődött, kitépve gallérját Leydecker szorításából, az udvar kövezetére zuhant, egyik lábával görcsösen rugdalózva. A hangosanbeszélő kurta vonítással hullott ki a kezéből. Egy másik autó mögött az egyik rendőr fölkiáltott megdöbbenésében és félelmében, de Lois túlsikoltotta.
Újabb lövedékek csapódtak a földbe Nell körül, majd apró fekete lyukakat szakítottak sötétkék egyenruhája nadrágján. Ralph látta a rendőr elmosódott képét a fojtogató hullazsákban; hiába próbált arrébb gurulni és fölpattanni. Volt valami páratlanul iszonyatos ebben a viaskodásban; mintha egy hálóba gabalyodott élőlény fuldokolna valami mocskos, sekély vízben.
Leydecker kiugrott a rendőrautó fedezékéből, és amikor az ujjai eltűntek a Chris Nellre boruló fekete hártyában, Ralph az öreg Dor hangját hallotta, amint azt mondja: A helyedben én nem nyúlnék hozzá. Nem látom a kezedet.
Lois: [Ne tedd! Ne tedd! Ne tedd, halott, már meghalt!]
A fegyvercső kibukkant az ablakon és jobbra lendült, majd sietség nélkül megindult visszafelé Leydecker irányába. A fegyverest láthatólag nem ijesztette el – és nem is sebesítette meg – a rázúduló tűz. Ralph fölemelte jobbját, és megint úgy csapott le, mint egy karate-ka, ezúttal azonban leginkább nagy kék könnycseppre emlékeztető forma szakadt ki ujjbegyeiből a fénydárda helyett. Ráterült Leydecker citromszín fényburkára, pontosan akkor, amikor a kikandikáló fegyvercső elkezdett tüzet köpni. Ralph látta, hogy két lövedék a Leydecker jobbján levő fát lyuggatja ki, kéregdarabokat fröccsentve a levegőbe és fekete üregeket ütve a fenyő sárgásfehér gesztjébe. A harmadik lövedék nekicsapódott a Leydecker fénykoszorúját eltakaró kék fénynek. Ralph egy pillanatnyi sötétvörös villanást látott rajta, épp a nyomozó halántéka táján, utána halk szisszénést hallott, ahogy a golyó gellert kapott, vagy lepattant, ahogy a lapos kő pattog a tó tükrén.
Leydecker a kocsi mögé húzta Nellt, ránézett, feltépte a vezető felőli ajtót, és bedobta magát az első ülésbe. Ralph nem látta többé, csak hallotta, amint ordít a rádióba, hogy hol a faszban vannak a mentőautók.
Újabb üvegcsörömpölés, Lois vadul megmarkolta Ralph karját, és valamit mutatott – egy tégla bukdácsolt be az udvarba. Az északi szárny tövében levő egyik alacsony, keskeny ablakon át érkezett. Ezeket az ablakokat szinte alig lehetett látni a házat szegélyező virágágyak mögött.
– Segítség! – sikoltott egy hang a törött ablakon át éppen akkor, amikor a gépfegyveres ösztönösen tüzet nyitott a bukdácsoló téglára, és pirosas porfelhőt pöffentve lőtte szét három egyenetlen szélű darabra. Ezt a hangot sem Ralph, sem Lois nem hallotta még sikoltani, ennek ellenére azonnal fölismerték: Helen Deepneau hangja volt. – Kérem, segítsenek! A pincében vagyunk! Gyerekek is vannak itt! Kérem, ne hagyják, hogy halálra égjünk, GYEREKEK IS VANNAK ITT!
Ralph és Lois egyetlenegyszer összenéztek, tágra meredt szemmel, azután rohanva indultak a ház felé.

6

Két egyenruhás, akik inkább látszottak futballcsatárnak, mint rendőrnek vastag kevlarmellényükben, támadásba lendült az egyik járőrkocsi mögül: karjukon keresztbe vetett puskával, meggörnyedve futottak a tornác felé. Amint rézsútosan átvágtak az udvaron, Charlie Pickering, aki ősz hajával jobban emlékeztetett seprűre, mint valaha, még mindig eszelősen kacagva kihajolt az ablakon. Hatalmas össztüzet zúdítottak rá, záporoztak körülötte az ablakdeszka szilánkjai, majdnem leütötte a feje fölötti rozsdás ereszdarab, amely tompa puffanással zuhant a tornácra, de egyetlen lövedék sem találta el.
Hogy lehet, hogy nem tudják lelőni?, gondolta Ralph, amikor Loisszal fölhágtak a tornácra, és elindultak a citromszín lángok felé, amelyek a nyitott ajtón duzzadoztak elő. Irgalmas Jézusom, csaknem az orruk előtt van, hogyan lehetséges, hogy nem találják el?
Pedig tudta, hogyan... és miért. Klóthó megmondta, hogy Atroposzt és Ed Deepneau-t olyan erők veszik körül, amelyek gonoszak, de oltalmazok. Nyilván ugyanezek az erők védik most Charlie Pickeringet, mint ahogy Ralph védte Leydeckert, amikor elhagyta a rendőrautó védelmét, hogy haldokló társát behúzza a kocsi fedezékébe.
Pickering rövid sorozatokat zúdított a támadó rendőrökre. Alacsonyra célzott, ahol nem védte őket a golyóálló mellény, a lábukat lőtte ki alóluk. Az egyik néma kupaccá omlott össze; a másik visszafelé kúszott, amerről jött, és üvöltött, hogy „Eltaláltak, eltaláltak, basszameg, eltaláltak!”.
– Frissensült! – sikongott-hahotázott az ablakból Pickering. – Frissensült! Frissensült! Isteni parázsonsült! Égesd a kurvákat! Isten tüze! Isten szent tüze!
Újabb sikolyok hallatszottak, ezúttal éppen Ralph lába alól, és amikor lenézett, valami szörnyűséget látott: fényburkok keveréke szivárgott a tornác deszkái közül, mint a gőz, de a tarka színek belefakultak a véres-vörös izzásba, amely velük együtt emelkedett... és körülvette őket. Nem egészen olyan árnyalatú volt, mint az, amely Zöld fiú és Narancs fiú fölött keletkezett, mikor verekedtek a Piros Alma előtt, de Ralph úgy vélte, közeli rokonságban lehetnek egymással; az egyetlen különbség az volt, hogy ezt itt nem a düh és az agresszivitás, hanem a félelem táplálta.
– Frissensült! – visította Charlie Pickering, azután valami olyat mekegett, hogy meg kell ölni az ördög kurváit. Ralph pedig hirtelen úgy meggyűlölte, ahogy még soha senkit életében.
[Gyerünk, Lois, kapjuk el ezt a seggfejet!]
Megfogta az asszony kezét, és bevezette az égő házba.

22. FEJEZET

1

A tornác ajtaja egy középső folyosóba nyílt, amely a ház elejétől a végéig húzódott, és most teljes hosszában elnyelték a lángok. Ralph élénkzöldnek látta a tüzet, és amikor áthaladtak rajta, hűvösnek érezték, mint a mentolba mártott gézt. Az égő ház recsegése eltompult; a puskaropogás halk lett és elenyésző, mint a mennydörgés, amikor víz alatt úszik az ember... és pontosan ilyen is volt. Ő és Lois láthatatlan lények voltak, akik tűzfolyón úsztak át.
Rámutatott egy jobb oldali ajtóra, és kérdőn nézett Loisra. Az asszony bólintott. Ralph a kilincs után nyúlt, és undorodó grimasszal látta, hogy a keze keresztülszalad rajta. Még szerencse, mert ha tényleg megfogta volna azt a vacakot, akkor ujja bőrének két felső rétege füstölögve lógna a rézkilincsen.
[Át kell mennünk rajta, Ralph!]
Mérlegelve nézte az asszonyt. Ijedtség és szorongás, az volt a szemében, de félelem nem. Bólintott. Együtt haladtak át az ajtón, éppen akkor, amikor a folyosó felénél függő csillár üvegfüggők és acélláncok diszharmonikus csörömpölése közepette zuhant alá.
A másik oldalon egy társalgó volt. Ralph gyomra összeszorult az iszonyattól. Két nő hevert a falnak roskadva a farmeres-kockás inges Susan Day nagyméretű plakátja alatt (NE HAGYD, HOGY BABÁMNAK SZÓLÍTSON, HACSAK NEM AKAROD, HOGY ÚGY IS BÁNJON VELED, tanácsolta a plakát). Közvetlen közelből lőtték fejbe őket; agyvelő, bőrcafatok, csontszilánkok mocskolták be a virágos tapétát és Susan Day elegáns csizmáját. Az egyik egy állapotos asszony volt. A másik Gretchen Tillbury.
Ralphnak eszébe jutott a nap, amikor eljött hozzá Helennel, hogy figyelmeztesse és adjon neki egy palackot, amibe valami Testőr nevű izét tettek; akkor gyönyörűnek találta... persze finoman formált feje aznap még ép volt, és a szép szőke haja felét sem égette le a közeli puskalövés. Tizenöt évvel azután, hogy brutális férje majdnem megölte, egy másik ember puskát nyomott a fejének és agyondurrantotta Gretchen Tillburyt. Sohase fogja már elmondani egy másik nőnek, hogyan szerezte azt a sebhelyet a bal combjára.
Egy szörnyű pillanatig azt hitte, elájul. Összpontosított, azzal erősítette magát, hogy Loisra gondolt. Az asszony fényburka besötétedett, feldúlt vörösre változott. Fűrészes fekete vonalak rohantak keresztül rajta. Olyanok voltak, mint egy EKG-szalag végzetes szívroham után.
[Ó, Ralph! Ó, Ralph! Uramisten!]
Valami felrobbant a ház déli részében, akkora erővel, hogy kivágódott tőle az ajtó, amelyen éppen átjöttek. Ralph sejtette, hogy egy propángázpalack volt, vagy talán nem is egy... nem mintha most ez számítana. Lángoló tapétadarabok sodródtak be az előtérből, és észrevették, hogy a függöny és Gretchen Tillbury maradék haja egyaránt az ajtó felé lobog, ahogy a tűz kiszippantotta magának a szobából a levegőt. Mennyi idő van még hátra, mielőtt ropogósra sütné a pincében az asszonyokat és a gyerekeket? Ralph nem tudta, és gyanította, hogy nem is fontos; ez nem is nagyon számít; azok, akik odalent csapdába estek, sokkal hamarabb megfulladnak vagy füstmérgezést kapnak, még mielőtt beléjük kapnának a lángok.
Lois rémülten nézett a halott asszonyokra. Könnyek peregtek az arcán. Szárazjégből felszálló párára emlékeztető kísérteties szürke fény gomolygott a nyomaikból. Ralph a társalgón át odavezette Loist a túloldali bezárt kettős ajtóhoz, megállt, vett egy mély lélegzetet, azután átölelte Lois derekát, és belépett a fába.
Egy pillanatig sötét volt, úgy tűnt, nemcsak orrát, de egész testét betölti a fűrészpor édes illata, azután mögéjük került az ajtó, és bent voltak a ház legészakibb szobájában. Valaha talán dolgozószoba lehetett, de azóta csoportterápiás helyiséggé alakították. Középen tucatnyi összehajtható szék körbe állítva. A falakon olyasféle feliratok lógtak, hogy NEM VÁRHATOM EL, HOGY BÁRKI IS TISZTELJEN, AMÍG ÉN NEM TISZTELEM MAGAM. EGY CSALÁD VAGYUNK ITT MINDENKI EGY NŐVÉR, írta fel valaki nagybetűkkel a szoba egyik végében levő fekete iskolai táblára. A tábla mellett, az egyik keletre néző, tornácra nyíló ablaknál, Snoopyval ékes ingpulóverére húzott kevlarmellényben kuporgott valaki, akit Ralph akárhol megismert volna: Charlie Pickering.
– Frissensültet minden istentelen asszonyból! – visította. Golyó süvített el a válla mellett, jobbra tőle a másik belefúródott az ablakkeretbe, és egy szilánkot vágott neki a szarukeretes szemüveg lencséjének. Ralphnak megint eszébe jutott, ezúttal a meggyőződés sziklaszilárd erejével, hogy valami védelmezi Pickeringet. – Vacsorát a leszbikákból! Aggyal csak nekik a saját gyógyszerükből! Tanítsd meg, milyen érzés!
[Lois, te állj meg itt, ahol vagy.]
[Mit akarsz tenni?]
[Gondjaimba veszem.]
[Ne öld meg, Ralph! Kérlek, ne öld meg!]
Miért ne?, gondolta keserűen Ralph. Szívességet tennék vele a világnak. Ez kétségtelenül igaz volt, de most nincs idő vitatkozni.
[Jó na, nem ölöm meg! Itt maradj, Lois – túl sok átkozott golyó röpköd itt ahhoz, hogy mindketten kockáztassuk az odamenést.]
Mielőtt az asszony válaszolhatott volna, Ralph összpontosított, hunyorított, és visszahullott a kurtaidős szintre. Olyan gyorsan és csattanósan történt, hogy elakadt a lélegzete, mintha emeleti ablakból ugrott volna kemény betonra. A színek egy része eltűnt a világból, helyüket a zaj foglalta el: a fegyverropogás már nem fojtott, hanem éles és közeli; puska dörrenése; szapora pisztolylövések csattogása. A levegőnek koromíze volt, a szoba légköre fullasztó. Valami rovardünnyögéssel zúgott el a füle mellett. Úgy vélte, 45-ös kaliberű bogár lehetett.
Jobb lesz sietni, drágám, tanácsolta Carolyn. Ne feledd, ha ezen a szinten eltalál egy golyó, akkor véged!
Nem feledte.
Meggörnyedt és futott a hátat fordító Pickering felé. A lába alatt recsegett az üvegszilánk és a repesz, de Pickering nem fordult meg. A kezében szorongatott automatán kívül egy pisztoly is volt a derekán, és egy kis zöld kenyérzsák hevert a bal lábánál. Nem volt becipzárazva, és Ralph jó néhány borosüveget látott benne. Szájukat nedves ronggyal tömték be.
– Öld meg a kurvákat! – visította Pickering, újabb sorozattal terítve be az udvart. Kivette a tárat, és amikor felhúzta az ingpulóverét, látni lehetett, hogy még három-négy tár van az övében. Ralph kinyújtotta a kezét a nyitott kenyérzsák felé, megragadta az egyik benzines palack nyakát, és halántékon csapta vele Pickeringet. Közben megértette, miért nem hallotta az ő közeledését: lövészeten használt fülvédő volt rajta. Még mielőtt ideje lett volna eltöprengeni annak iróniáján, hogy valaki, aki öngyilkos bevetésre megy, így féltse a hallását, a palack széttört, borostyánszín folyadékkal és zöld üvegszilánkkal árasztva el Pickeringet. A férfi hátratántorodott, a fejéhez kapott, oda, ahol a bőre két helyen is felszakadt. Vér buggyant ki hosszú ujjai között – inkább illenének egy zongoristához vagy egy festőhöz, gondolta Ralph –, és lefolyt a nyakán. Pickering megpördült, szeme kidagadt szemüvege mocskos lencséje mögött, haja az égnek állt, mint egy rajzfilmfiguráé, akibe most nyomták bele a kettő-húszat.
– Te! – rikácsolta. – Ördögadta centurió! Istentelen gyermekgyilkos!
Ralph a másik szobában levő két asszonyra gondolt, és hirtelen elöntötte a düh... illetve ez túl enyhe szó volt rá, túlságosan is enyhe. Úgy érezte, mintha az idegei égnének a bőre alatt. Agyában egy gondolat lüktetett, az egyik terhes volt, hát akkor ki a gyermekgyilkos, az egyik terhes volt, hát akkor ki a gyermekgyilkos, az egyik terhes volt, hát akkor ki a gyermekgyilkos...
Újabb nagy kaliberű bogár döngött el az arca mellett. Ralph észre sem vette. Pickering fel akarta emelni a fegyvert, kétségtelenül azt, amellyel megölte Gretchen Tillburyt és terhes barátnőjét. Ralph kitépte a kezéből és feléje fordította. Pickering rémülten visított. Hangja az eszeveszettségig bőszítette Ralphot. Elfelejtette, mit ígért Loisnak. Fölkapta a fegyvert, hogy beleürítse Pickeringbe, aki undorítóan fetrengett a fal mellett (a pillanat hevében egyiküknek sem jutott eszébe, hogy nincs is benne tár), de mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, ragyogó fényekben fodrozódni kezdett mellette a levegő. Először formátlan volt, mesés kaleidoszkóp, amelyből megszöktek a színek, azután egy asszony alakját öltötte fel, akinek hosszú, fátyolszerű, szürke zsinór emelkedett a feje fölé.
[Ne öld meg]
– Kérlek, Ralph, ne öld meg!
Egy pillanatig még látni lehetett a táblát és az írást a jelenés mögött, azután a színekből ruha, haj és bőr lett, ahogy Lois teljesen leért a szintre. Pickering a rettegéstől bandzsítani kezdett. Megint visított, a lába között megfeketedett a nadrág. Ujjait a szájába tömte, mintha a hangot akarná visszafojtani magába. – Ekkísértet! – sipította szájába tömött ujjain keresztül. – Eccenturió é ekkísértet!
Lois, rá se hederítve, megmarkolta a fegyver csövét.
– Ne öld meg, Ralph! Ne tedd!
Ralph hirtelen dühös lett őrá is.
– Hát nem érted, Lois? Nem fogod föl? Tudta, mit csinál. Tudta! Láttam abban az átkozott fényburkában!
– Nem érdekel – mondta az asszony, még mindig a padló felé nyomva a fegyver csövét. – Nem érdekel, hogy mit ért és mit nem. Mi nem tehetjük meg, amit ők. Nem lehetünk olyanok, mint ők.
– De...
– Ralph, szeretném elengedni ezt a puskacsövet. Forró. Égeti az ujjaimat.
– Na jó – mondta Ralph. Egyszerre engedték el a géppisztolyt, amely a padlóra esett kettejük között, és Pickering, aki ujjait a szájába tömve, üveges szemét Loisra meresztve lassan folyt le a padlóra, úgy vetette utána magát, mint a támadó csörgőkígyó.
Amit Ralph ekkor tett, azt minden megfontolás és bizonyosan minden harag nélkül tette – tisztán ösztönből cselekedett. Két kézzel odakapott Pickeringhez, és megragadta kétfelől az arcát. Eközben fényeset villant az agyában valami, amit olyannak érzett, akár egy hatalmas erejű nagyítólencsét. Megint felszáguldott a szinteken, egy töredék másodpercre magasabban volt, mint eddig valamennyien. Emelkedése csúcspontján iszonyatos erő lobbant a fejében és villámlott végig a karjain. Csattanva hullott vissza, hallotta is a kongó hangot, amely egészen más volt, mint a kinti fegyverropogás.
Pickering rángatózott, mintha magasfeszültség érte volna, olyan erővel rugdalt, hogy egyik cipője lerepült a lábáról. Feneke megemelkedett, azután visszapuffant. Fogsora belevágódott alsó ajkába, kibuggyant a szájából a vér. Ralph egy pillanatra szinte látta, hogy apró, kék szikrák pattognak seprűhaja végéből. Azután mindez eltűnt, és Pickering összelöttyedt a fal mellett. Olyan tekintettel bámult Ralphra és Loisra, amelyből eltűnt minden értelem.
Lois fölsikoltott. Ralph először azt hitte, azért, amit ő tett Pickeringgel, azután látta, hogy a saját feje búbját csapkodja, égő tapétafoszlány hullott rá, és a haja tüzet fogott.
Átkarolta, saját kezével fojtotta el a lángokat, majd eltakarta Loist az északi szárnyra zúduló újabb géppisztoly- és puskatűz elől. Ralph szabad kezével a falnak támaszkodott, is látta, hogy mintegy varázsütésre golyóütötte lyuk jelenik meg a középső és a gyűrűs ujja között.
– Gyerünk föl, Lois! Gyerünk
[most rögtön!]
Együtt mentek, színes füstté változva Charlie Pickering üresen bámuló szeme előtt... azután eltűntek.

2

[Mit csináltál vele, Ralph? Egy pillanatra eltűntél – fönt voltál –, azután... azután ő... mit csináltál vele?]
Döbbent iszonyattal nézett Charlie Pickeringre. Ott ült a fal mellett, csaknem pontosan olyan testtartásban, mint a két halott nő a másik szobában. Amikor Ralph odanézett, nagy, rózsaszín nyálbuborék jelent meg Pickering leleffedt ajkai között, növekedett, majd szétpukkadt.
Loishoz fordult, megfogta a karját a könyöke fölött, és egy képet ültetett az agyába: a kapcsolótábla dobozát a Harris sugárúton álló ház pincéjéből. Egy kéz kinyitotta a dobozt, és orra csapta le a biztosítékokat. Nem tudta, így volt-e – túl gyorsan zajlott le ahhoz, hogy bármiben biztos lehetett volna –, de úgy vélte, nem jár messze az igazságtól.
Lois szeme kissé kitágult, azután bólintott. Pickeringre nézett, majd Ralphra.
[Ő kereste magának, igaz? Nem szándékosan csináltad.]
Ralph bólintott, ekkor azonban megint sikoltozás hallatszott a lábuk alól. Ezt biztos nem a fülükkel hallják.
[Lois.]
[Igen, Ralph – most rögtön.]
Ralph végigcsúsztatta két kezét az asszony karján, megfogta a kezét, éppen úgy, ahogy négyen kapaszkodtak egymásba a kórházban, csak ez alkalommal lefelé mentek és nem fölfelé, úgy siklottak bele a deszkapadlóba, mint egy úszómedencébe. A késéles sötétség ismét keresztülvágott Ralph látóterén, azután a pincében voltak, lassan süllyedtek a piszkos cementpadló felé. Retkes, sötét kályhacsöveket látott, egy hószórót, sárfoltos, átlátszó műanyag lepel alatt, kerti szerszámokat egy fakó henger mellett, amely a vízmelegítő kazán lehetett, és az egyik téglafalnál kartondobozokat: leveseket, babot, spagettimártást, kávét, szemeteszsákokat, vécépapírt. Kissé olyanok voltak, mint egy jelenés, mintha nem egészen lennének itt, és Ralph először arra gondolt, hogy ez az új mellékhatása a szintváltásnak. Azután rádöbbent, hogy ez csak a füsttől van, amellyel gyorsan telt meg a pince.
Tizennyolcan-húszan zsúfolódtak a hosszú, sötét helyiség egyik végében, legtöbbjük asszony. Ralph egy négyévesforma kisfiút is látott, aki az anyja térdét karolta át (a mama arcán halványodó zúzódások, amelyeket baleset is okozhatott, de valószínűleg nem véletlenül kerültek oda), egy pár évvel idősebb kislányt, aki anyja derekába fúrta az arcát... és megpillantotta Helent. A karjaiba szorította Natalie-t, az arcát fújkálta, mintha így távol tarthatná tőle a füstöt. Nat köhögött és sírt, fuldokló, kétségbeesett hüppögéssel. Az asszonyok és gyerekek mögött poros lépcső vezetett föl a sötétségbe.
[Ralph! Nem kéne lemennünk?]
Bólintott, pislogott egyet odabent, és hirtelen köhögni kezdett, ahogy a csípős füst a tüdejébe hatolt. Éppen a lépcső körül összeverődött kis csoport előtt bukkantak föl, de csak az anyja térdébe kapaszkodó kisfiú vette észre őket. Ebben a pillanatban Ralph határozottan tudta, hogy valahol látta már ezt a srácot, csak arról nem volt fogalma, hogy hol – e pillanatban mi sem volt távolabb tőle, mint az a nyár végi nap, amikor látta a gyereket és az anyját együtt játszani a Stratford parkban.
– Nézd, mama! – mutatott rájuk köhécselve a kisfiú. – Angyalok!
Ralph hallotta a fejében Klóthót, amint azt mondja, Mi nem vagyunk angyalok, Ralph, azután, még mindig Lois kezét fogva, megindult Helen felé a sűrűsödő füstön át. A szeme szúrt, máris könnyezett, hallotta Lois köhögését. Helen báva értetlenséggel nézett rá, éppúgy, mint azon az augusztusi napon, amikor Ed olyan csúnyán megverte.
– Helen!
– Ralph?!
– Ez a lépcső, Helen! Hová vezet?
– Mit csinálsz itt, Ralph? Hogy jut... – köhögőrohamot kapott, hétrét görnyedt, és majdnem elejtette Natalie-t, de Lois még idejében elkapta a sivalkodó gyereket.
Ralph a Helen balján kuporgó asszonyra nézett, látta, hogy az még kevésbé van öntudatánál. Ismét megragadta Helent, és megrázta.
– Hová vezet ez a lépcső?
Helen hátrapillantott. – A pinceajtóhoz – mondta. – De ez nem jó. Ez – előrehajolt, szárazon köhögött. Hangja hátborzongatóan emlékeztetett Charlie Pickering automata fegyverének ropogására. – Be van zárva – fejezte be Helen. – A kövér nő zárta be. A zsebéből vette elő a lakatot. Láttam. Miért ette ezt, Ralph? Honnan tudta, hogy lejöttünk ide?
Hová máshová mehettetek volna?, gondolta keserűen Ralph, azután Loishoz fordult.
– Utánanéznél, mit tudsz tenni?
– Máris. – A férfi kezébe nyomta a bőgő, köhögő babát, és keresztülfurakodott a nők kis csoportján. Susan Day nem volt közöttük, amennyire Ralph láthatta. A pince túlsó végében perzselő hőhullám és szikraeső közepette omlott be a mennyedet egyik darabja. A kislány, aki az anyja hasához szorította a éjét, sírni kezdett.
Lois fölment négy lépcsőfokot, azután nyitott tenyérrel kinyújtotta a kezét, mint egy lelkész, aki áldást oszt. A kavargó szikrák fényében Ralph homályosan látta a pince mennyezetnek dőlt árnyát. Lois fölemelte a kezét. Egy percig semmi sem történt, azután eltűnt egy szivárványos fényörvényben, Ralph éles dörrenést hallott, ami úgy hangzott, mintha egy aerosolos palack robbanna fel a tűzben, és Lois visszatért. Ralph mintha fehér fényt látott volna lüktetni a feje fölött.
– Mi volt ez, mama? – kérdezte a kisfiú, aki angyalnak nevezte őket. – Mi volt ez? – Mielőtt anyja válaszolhatott volna, hat méterre tőlük lángra lobbantak a kartondobozok, mindenszenteki narancs-fekete árnyakat vetítve a csapdába esett asszonyok arcára.
– Ralph! – kiáltott Lois. – Segíts!
Keresztülfurakodott a kábult asszonyok között, és fölkapaszkodott a lépcsőn. – Mi az? – Olyan volt a torka, mintha benzinnel gargalizált volna. – Nem megy?
– Megcsináltam, éreztem, ahogy a lakat eltört, az agyamban éreztem, de ez a szemét ajtó túl nehéz! Ezt a részt neked kell csinálnod. Add ide a kicsit.
Ralph visszaadta neki Natot, azután kinyújtotta a kezét, és megpróbálkozott a pinceajtóval. Csakugyan nehéz volt, de Ralphnak töményen vágtatott az ereiben az adrenalin, és amikor nekifeszítette a vállát, az ajtó kinyílt. Ragyogó fény és friss levegő áramlott le a keskeny pincelépcsőn. Ralph egyik kedvenc filmjében általában a győzelem és a megkönnyebbülés kiáltásai kísérték az ilyen pillanatot, de ezek a csapdába esett asszonyok először meg se szólaltak. Csak álltak némán, hökkent arccal nézték a kék ég négyszögét, amelyet Ralph nyitott meg nekik a helyiség tetején, amelyet legtöbben már elfogadtak sírjuknak.
És mit fognak később mondani?, töprengett Ralph. Ha tényleg túlélik, akkor mit fognak mondani? Hogy megjelent a pincében egy bozontos szemöldökű keszeg férfi meg egy enyhén molett (noha gyönyörű spanyol szemű) hölgy, letörték a pinceajtóról a lakatot, és kivezették őket a biztonságba?
Lenézett és látta, hogy a különös módon ismerős kisfiú visszanéz rá nagy, komoly szemével. Horog alakú seb volt az orrnyergén. Ralphnak az volt az érzése, hogy ez a kisfiú az egyetlen, aki igazán látja őket, azóta, hogy visszatértek az alacsonyabb szintre, és azt is tudta, mit fog mondani: hogy angyalok jöttek, egy férfi és egy női angyal, és megmentették őket. Érdekes hírecske lesz belőle a ma esti híradóban, gondolta Ralph. Tényleg. Lisette Bensonnak és John Kirklandnek tetszeni fog.
Lois az egyik támoszlopra csapott.
– Mozgás, emberek! Tűnés innen, mielőtt a tűz eléri a kazán olajtartályát!
Az asszony a kislánnyal mozdult meg elsőnek. Karjába kapta síró gyermekét, és köhögve-könnyezve támolygott fölfelé. A többiek is követték. A kisfiú csodálattal nézett föl Ralphra, mikor az anyja elvezette mellette. – Ez igen, apám! – mondta.
Ralph akaratlanul rávigyorgott, azután Loishoz fordult és a lépcsőre mutatott.
– Ha még nem zavarodott össze minden az agyamban, akkor ez a ház mögé nyílik. Egyelőre ne engedd, hogy a homlokzat felé kerüljenek. A zsaruk képesek leszedni őket, mielőtt észbe kapnának, hogy azokra lőnek, akiknek a megmentésére idejöttek.
– Jó – mondta az asszony. Nem kérdezett semmit, egyetlen szót sem szólt, és Ralph nagyon szerette ezért. Már indult is fölfelé a lépcsőn, csak addig állt meg, amíg megigazította Natot és a könyökénél fogva elkapott egy asszonyt, aki megbotlott.
Most már csak Ralph és Helen Deepneau maradt odalent.
– Ez Lois volt? – kérdezte az asszony.
– Igen.
– Ő és Natalie?
– Igen. – Újabb darabon beomlott a mennyezet, szikra záporozott, és tűzcsíkok rohantak fürgén a kazán felé.
– Biztos? – Az asszony megmarkolta az ingét, és eszelős, bedagadt szemmel nézett rá. – Biztos, hogy nála van Nat?
– Egészen biztos. Most pedig menjünk.
Helen körülnézett, és látszott rajta, hogy fejben számol. Riadtnak látszott. – Gretchen! – kiáltotta. – És Merrilee! Meg kell keresnünk Merrilee-t, Ralph, a hetedik hónapban van!
– Odafönt van – mondta Ralph, és megmarkolva Helen karját, amikor úgy látta, hogy ott akarja hagyni a lépcsőt és már menne vissza a lángoló pincébe. – Ő és Gretchen is. Ennyien vagytok?
– Igen, ennyien.
– Jól van. Gyerünk. Tűnjünk innen.

3

Ralph és Helen sötétszürke füstfelhőben léptek ki a pincelejáratból. Olyanok voltak, mint egy világklasszis illuzionista legjobb trükkjének záróképe. Csakugyan a ház hátsó oldalán bukkantak föl, a szárítókötelek közelében. Ruhák, nadrágok, fehérneműk és lepedők csapkodtak a föltámadó szélben. Mikor Ralph odanézett, épp egy lángoló zsindely hullott az egyik lepedőre, és meggyújtotta. Lángnyelvek csaptak ki a konyha ablakain. Perzselt a hőség.
Helen nekidőlt, nem mintha elvesztette volna az öntudatát, egyszerűen csak elcsigázta az eltelt idő. Ralphnak el kellett kapnia a derekát, nehogy a földre rogyjon. Helen gyönge ujjakkal kapaszkodott a férfi tarkójába, és Natalie-ról igyekezett mondani valamit. Azután meglátta lányát Lois karjában, és egy kicsit megkönnyebbült. Ralph erősebben átfogta a derekát, és félig támogatta, félig vonszolta, el a pincegádortól. Közben az ajtó mellett a földön észrevette annak a maradványait, ami az előbb még egy vadonatúj lakat lehetett. Kettétört és furcsán megcsavarodott, mintha egy iszonyatos erejű kéz tépte volna szét.
Az asszonyok onnan tizenkét méternyire verődtek össze a ház sarkánál. Lois előttük állt, beszélt hozzájuk, visszatartotta őket, nehogy továbbmenjenek. Ralph úgy gondolta, egy kis előkészítéssel, egy kis szerencsével nem lesz semmi baj: a lövöldözés a rendőrségi barikád mögött nem szűnt meg, de észrevehetően lanyhult.
– PICKERING! – Ez Leydecker hangjára emlékeztetett, noha a hangszóró torzítása miatt nem lehetett biztosan megállapítani. – MIÉRT NEM VISELKEDIK ÉLETÉBEN EGYSZER NORMÁLISAN, ÉS JÖN KI, AMÍG MÉG MEGTEHETI?
Újabb szirénák közeledtek, köztük egy nyálkásan nyivákoló mentőautó. Ralph odavezette Helent a többi nőhöz. Lois odaadta az anyjának Natalie-t, azután arrafelé fordult, amerről a hangszóró hallatszott, és tölcsért formált a szája elé. – Halló! – rikoltotta. – Halló, maguk odaát – abbahagyta, olyan erősen köhögött, hogy majdnem elhányta magát, hétrét görnyedt, kezével a térdét fogta, könnyek hullottak füstmarta szeméből.
– Lois, jól vagy? – kérdezte Ralph. Szeme sarkából látta, hogy Helen csókokkal borítja Ő Körülrajongott Kisded Felsége arcát.
– Jól – felelte az asszony, ujjaival törölgetve az arcát. – Az a rohadt füst az oka. – Ismét tölcsért formált kezéből. – Hallanak?
A tüzelés abbamaradt, néhány fegyver ropogott csak. Ralph azon tűnődött, elég egy rossz helyre tévedt kis pukkanás, hogy megöljön egy ártatlan asszonyt.
– Leydecker! – ordította, ő is tölcsért formálva a kezéből. – John Leydecker!
Csönd volt, azután a hangszóró kiadta azt a parancsot, amitől megvidámodott Ralph szíve.
– TÜZET SZÜNTESS!
Még egy pukkanás hallatszott, azután csönd lett, csak az égő ház recsegett.
– KI BESZÉL? AZONOSÍTSA MAGÁT!
De Ralph úgy gondolta, van neki elég baja, nem kell szaporítani.
– A nők itt vannak hátul! – kiáltotta, és most ő küzdött meg a köhögőrohammal. – Előreküldöm őket a saroknál!
– NE! NE TEGYE! – jött Leydecker válasza. – EGY FEGYVERES FÉRFI VAN A FÖLDSZINT UTOLSÓ SZOBÁJÁBAN. MÁRIS TÖBB EMBERT LELŐTT!
Az egyik asszony felnyögött, és a kezébe temette az arcát.
Ralph megköszörülte égő torkát amennyire tudta – ebben a pillanatban szívesen elcserélte volna a nyugdíjalapját egyetlen üveg jéghideg gyümölcslére –, és visszakiabált: – Ne aggódjék Pickering miatt! Pickering már...
De mi is Pickering igazán? Fene jó kérdés, mi?
– Mr. Pickering öntudatlan! Ezért hagyta abba a lövöldözést! – kiáltotta mellette Lois. Ralph ugyan úgy vélte, az „öntudatlan” szó nem a legpontosabb kifejezés erre, de megteszi. – Az asszonyok megkerülik a ház sarkát, magasba emelt kézzel! Ne lőjenek! Mondják, hogy nem fognak lőni!
Egy pillanatig csend volt. Azután megszólalt a hangszóró: – NEM FOGUNK LŐNI, DE REMÉLEM, TUDJA, MIT BESZÉL, HÖLGYEM.
Ralph biccentett a kisfiú anyjának. – Most pedig induljon. Maguk ketten vezethetik a díszszemlét.
– De biztos, hogy nem esik bántódásunk? – A zúzódások a fiatalasszony homályosan ismerős arcán arra utaltak, hogy fiának és magának bántódása élete szerves részét képezik. – Biztos benne?
– Igen – válaszolta Lois még mindig köhögve és könnyezve. – Csak emeljék föl a kezüket. Ezt te is meg tudod tenni, igaz, nagyfiú?
A fiúcska egy veterán rabló-pandúr játékos lelkesedésével meresztette égnek a kezét, de ragyogó szemét le nem vette volna Ralph arcáról.
Halvány rózsaszín, gondolta Ralph. Ha látnám a fényburkát, akkor ilyen színű lenne. Nem döntötte el, hogy ez megérzés vagy emlék, de tudta, hogy igaza van.
– Mi van azokkal odabent? – kérdezte egy másik nő. – Mi van, ha lőnek? Fegyvereik vannak – mi van, ha lőnek?
– Többé nem fognak lőni odabentről – nyugtatta Ralph. – De most már menjen.
A kisfiú édesanyja vetett még rá egy kétkedő pillantást, azután a fiára nézett. – Készen vagy, Pat?
– Igen! – vigyorgott a kisfiú.
Az anyja bólintott, és fölemelte az egyik kezét. A másikat az oltalmazás szívszorítóan törékeny mozdulatával tette fia vállára. Így kerülték meg a ház sarkát.
– Ne lőjenek! – kiáltotta az asszony. – Fölemeltük a kezünket, velem van a kisfiam, ne bántsanak!
A többiek vártak egy pillanatig, azután elindult az a nő, aki a tenyerébe temette az arcát. Csatlakozott hozzá a kislány anyja (a gyerek, anyja karjában, engedelmesen nyújtogatta karját az égnek). A többiek követték őket, a legtöbben köhécselve, magasba tartva üres kezüket. Amikor Helen is beállt volna a menetbe, Ralph megérintette a vállát. A fiatalasszony nyugodtan és csodálattal emelte rá kivörösödött szemét.
– Ez a második eset, amikor ott teremsz, ahol nekem és Natnak szükségünk van rád – mondta. – Őrangyal vagy, Ralph?
– Talán – válaszolta a férfi. – Talán az vagyok. Ide figyelj, Helen, nincs sok időnk. Gretchen halott.
Az asszony bólintott és sírni kezdett.
– Tudtam. Nem akartam tudni, de valahogy mégis tudtam.
– Nagyon sajnálom.
– Olyan jól éreztük magunkat, amikor ezek idejöttek – úgy értem, idegesek voltunk, de mégis sokat nevettünk, fecsegtünk. Egész nap az esti beszédre akartunk készülni. A gyűlésre és Susan Day beszédére.
– Épp a mai estéről kell beszélnem veled – mondta Ralph olyan gyengéden, ahogy tudott. – Gondolod, hogy még mindig...
– A reggelit csináltuk, amikor jöttek – folytatta Helen, mint aki egy szót sem hallott; Ralph gondolta, hogy így is van. Nat az anyja válla fölött kukucskált, és noha még mindig köhögött, abbahagyta a sírást. Anyja ölelő karjának biztonságából élénk kíváncsisággal bámult hol Ralphra, hol Loisra.
– Helen – kezdte Lois.
– Nézzétek! Látjátok azt ott? – mutatott Helen egy öreg, barna Cadillacre egy romos pajta mellett. Akkoriban, amikor Ralph és Carolyn alkalmanként idejártak, ebben a pajtában sajtolták az almabort, High Ridge-ben valószínűleg garázsként használták. A kocsi ramaty állapotban volt – a szélvédője repedt, az oldala ütődésekkel teli, az egyik fényszórója leukoplaszttal keresztül-kasul ragasztva. A lökhárítót vastagon elborították az életvédő matricák.
– Azzal a kocsival jöttek. Megkerülték a házat, mintha be akarták volna tenni a garázsba. Ezzel bolondították be minket. Azonnal körbekerülték a házat, mintha ide tartoztak volna. – Egy pillanatig a kocsit nézte, azután ismét Ralphra és Loisra függesztette füsttől kivörösödött, boldogtalan szemének pillantását. – Valakinek oda kellett volna figyelnie azokra az öntapadókra a rohadékon.
Ralphnak hirtelen eszébe jutott Barbara Richards a Menedékből, Barbie Richards, aki megnyugodott, amikor Lois ment oda hozzá. Az nem számított, hogy valamiért a táskájába nyúlt; az számított, hogy Lois nő. Meg se kellett kérdeznie Helent, tudta, hogy Sandra McKay vezette a Cadillacet. Látták a nőt, nem törődtek a lökhárítón levő matricákkal. Egy család vagyunk; itt mindenki nővér.
– Amikor Deanie azt mondta, hogy azok, akik kiszálltak a kocsiból, katonaruhában vannak, és fegyver van náluk, azt hittük, ez valami vicc. Mind azt hittük, csak Gretchen nem. Ő azt mondta, siessünk le, olyan gyorsan, ahogy csak tudunk. Azután bement a társalgóba, nyilván, hogy hívja a rendőrséget. Vele kellett volna maradnom.
– Nem – mondta Lois, aki Natalie őzbarna hajának egyik finom gyűrűjét csavargatta az ujja köré. – Neked őrá kellett vigyáznod. És most is őrá kell.
– Gondolom – mondta az asszony tompán. – Gondolom, igen. De Gretchen a barátnőm volt, Lois. A barátnőm.
– Tudom, drágám.
Helen arca eltorzult. Sírni kezdett. Natalie egy pillanatig komikus meglepetéssel bámulta anyja arcát, majd ő is sírva fakadt.
– Helen – kérte Ralph –, figyelj rám. Valamit meg kell kérdeznem tőled. Nagyon, nagyon fontos. Figyelsz?
Helen bólintott, de tovább sírt. Ralphnak fogalma sem volt róla, hallja-e őt vagy sem. Az épület sarka felé pillantott, azon tűnődve, mikor fog előbukkani mögüle a rendőrség, azután mélyet sóhajtott. – Szerinted van még rá esély, hogy ma este megtartsák a gyűlést? Lehetséges még egyáltalán? Te mindenkinél közelebb álltál Gretchenhez. Mondd el, mit gondolsz.
Helen abbahagyta a sírást és ránézett, merev, tágra nyílt szemmel, mintha nem hinne a fülének. Azután valami iszonyatos harag ült ki a szemébe.
– Hogy kérdezhetsz ilyet? Hogy kérdezhetsz egyáltalán ilyet?
– Hát... mert... – abbahagyta, képtelen volt folytatni. A düh volt a utolsó, amire számított.
– Ha most megállítanak minket, akkor ők győztek – mondta Helen. – Hát nem érted? Gretchen halott, Merrilee halott, High Ridge porig égett és benne ezeknek az asszonyoknak mindene, és ha még meg is állítanak minket, akkor ők győztek!
Ralph tudatának egyik része – valahol mélyen – szörnyű párhuzamot vont. Egy másik, amely szerette Helent, már mozdult, hogy meggátolja, de elkésett. Az asszony szeme olyan volt, mint Charlie Pickeringé, amikor ott ült mellette a könyvtárban, és nincs értelme egy olyan elmének érvelni, amelynek ilyen tekintete van.
– Ha most megállítanak minket, akkor ők győztek! – süvöltötte. Natalie hangosabban bömbölt a karjában. – Hát nem érted? A kibaszott életbe, nem ÉRTED? Nem engedjük, hogy ez megtörténjék! Soha! Soha! Soha!
Darabos mozdulattal a magasba lökte a kezét, amellyel nem a kicsit fogta, és megkerülte az épület sarkát. Ralph utánanyúlt, de már csak az ujjai hegyével érte el a blúza hátát.
– Ne lőjenek! – kiáltotta Helen a rendőrök felé, akik a ház másik oldalán voltak. – Ne lőjenek, Nő vagyok! Nő vagyok! NŐ vagyok!
Ralph utánaindult – gondolkodás nélkül, ösztönösen –, de Lois megragadta a derékszíját. – Jobb, ha nem mész oda, Ralph. Férfi vagy, és még azt gondolhatják...
– Szervusz, Ralph! Szervusz, Lois!
Mindketten a hang felé fordultak. Ralph azonnal fölismerte a tulajdonosát. Meg is volt lepődve meg nem is. Mert aki a szárítóköteleken lángoló lepedők és ruhák mögött állt, színehagyott flanelnadrágban, szigetelőszalaggal megragasztott ócska magas szárú cipőben, az nem volt más, mint Dorrance Marstellar. Haja, mely olyan finom szálú volt, mint Natalie-é (csak éppen fehér, nem pedig rőtes), lobogott a dombtetőn végigfutó szélben. Szokása szerint könyvet tartott a kezében.
– Gyertek – integetett mosolyogva. – Siessünk innen. Nincs sok időnk.

4

Nyugat felé vezette őket lefelé a háztól, egy elgazosodott, ritkán használt, kanyargós ösvényen. Először egy jókora konyhakerten mentek keresztül, amelyből már mindent fölszedtek, csak az úri- és spárgatökök hevertek a helyükön, azután egy gyümölcsösön, ahol épp most érett be az alma, majd egy sűrű, kusza szedresen, ahol mindenünnen szaggató tüskék nyúltak a ruháik után. A szedres után öreg erdei és lucfenyők sötét erdeje következett. Ralph arra gondolt, hogy most már a hegynyereg newporti oldalán járhatnak.
Dorrance éveihez képest fürgén lépkedett, és az édes mosoly egy pillanatra sem hagyta el az arcát. Könyvének Szerelemért, versek, 1950-1960 volt a címe, és egy Robert Creeley nevű ember írta őket. Ralph sohasem hallott róla, de feltételezte, hogy Creeley sem hallott még Elmore Leonardról, Ernest Haycoxról vagy Louis L'Amourról. Csak egyszer próbált meg szóba elegyedni az öreg Dórral, amikor leértek egy fenyőtűktől síkos és veszélyes lejtő aljába. Előttük egy kis csermely habzott hidegen.
– Dorrance, mit csinálsz te itt? Egyáltalán, hogy kerülsz idei És hová a pokolba megyünk?
– Ó, aligha tudok válaszolni a kérdésekre – ismételgette az öreg Dor szélesen mosolyogva. Az áramlást vizsgálgatta, és a vízbe mutatott. Apró, barna pisztráng ugrott a levegőbe, ragyogó cseppeket szórva uszonyairól, majd visszahullott a vízbe. Ralph és Lois ugyanazzal a Tényleg azt láttam, amit látni véltem? – pillantással nézett egymásra.
– Egyáltalán nem, egyáltalán nem – folytatta Dor, lelépve a partról egy nedves sziklára. – Aligha. Túl nehéz. Túl sok a lehetőség. Túl sok szint... mi, Ralph? A világ tele van szintekkel, nem? Hogy vagy, Lois?
– Jól – felelte az asszony szórakozottan, nézve, hogy vág keresztül Dorrance a patakon egy sor ügyesen elhelyezett lépőkövön. Olyan volt, mint a világ legöregebb akrobatája. Éppen amikor elérte a túlsó partot, erős zúgás hallatszott a hátuk mögötti nyereg felől – túlzás lett volna robbanásnak nevezni.
Az olajtartályok, gondolta Ralph.
Dor szembefordult velük az ér túloldalán, rájuk villantva derűs Buddha-mosolyát. Ralph ezúttal mindenféle tudatos erőfeszítés nélkül ment feljebb, és a belső hunyorítás érzése is elmaradt. Színek öntötték el a napot, de alig vette észre; minden figyelmét Dorrance kötötte le, és csaknem tíz másodpercig elfelejtett lélegezni.
Ralph az utóbbi hónapban sokféle fényburkot látott, de egyik sem közelítette meg annak az öregembernek a ragyogó glóriáját, akire Don Veazie egyszer azt mondta, hogy „nagyon kedves ember, de nem komplett”. Olyan volt, akárha szivárványba öltözött volna. Káprázatos ívekben váltogatta a színeit: a kéket a bíborvörös követte, azt a rőt, a rőtet a rózsaszín, a rózsaszínt az érett banán sárgásfehér puhasága.
Érezte, hogy Lois a keze után kap.
[Istenem, Ralph, látod? Látod, milyen szép?]
[Hát persze.]
[Ki ő? Ember még egyáltalán?]
[Nemt...]
[Hagyjátok abba. Gyertek le.]
Dorrance még mindig mosolygott, de a hang, amelyet a fejükben hallottak, parancsoló volt és csöppet sem tétova. És mielőtt Ralph lejjebb kívánhatta volna magát, egy lökést érzett. A napból rögtön eltűntek a magasabb fokozatú színek és L hangok.
– Most nincs idő ilyesmire – mondta Dor. – Már dél van.
– Dél? – kérdezte Lois. – Az lehetetlen] Még kilenc óra nem volt, amikor ideértünk, és az félórája történt!
– Az idő gyorsabban telik odafent – mondta az öreg Dor. Ünnepélyesen beszélt, de kacsintott közben. – Csak kérdezz meg bárkit, aki sörözik és countrynótákat hallgat szombat este. Gyerünk! Siessetek! Az óra ketyeg! Gyertek át az éren!
Lois ment elsőnek: óvatosan, karját kitárva lépett kőről kőre, ahogy Dorrance-tól látta. Ralph követte, előrenyújtott kézzel, hogy elkapja az asszonyt, ha meginogna, de a végén ő fordult majdnem bele a patakba. Sikerült megúsznia, de csak úgy, hogy az egyik lába bokáig vizes lett. Mintha Carolyn víg kacagását hallotta volna fejének egy távoli zugából.
– Nem mondanál valamit, Dor? – kérdezte, amikor kilépik a túlsó partra. – Eléggé el vagyunk keveredve. – És nem csak szellemileg és lelkileg, gondolta. Életében nem járt erre, lég akkor sem, amikor fiatalkorában fogolyra vagy szarvasra vadászott. Mi van akkor, ha elfogy az ösvény, amelyen fiaidnak, vagy az öreg Dor veszti el a tájékozódó képességét?
– De igen – vágta rá Dor. – Egy dolgot mondhatok neked, és ez abszolút biztos.
– Micsoda?
– Ezek a legjobb versek, amelyeket Robert Creeley valaha – mutatta fel az öreg Dor a Szerelemért kötetet, és mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna, megfordult és ismét nekivágott az elmosódó ösvénynek, amely nyugat felé vezetett a fák között.
Ralph Loisra nézett, az asszony vissza, ugyanolyan elveszetten. Azután vállat vont.
– Gyerünk, öreg haver – mondta Lois. – Jobb, ha nem veszítjük most szem elől. Nem hoztam magammal kenyérmorzsát.

5

Megmásztak egy újabb dombot, és annak tetejéről Ralph látta, hogy az ösvény, amelyen haladnak, régi favágóúthoz vezet, melynek közepén egy fűcsík futott. Ez az út ötven méterrel odébb elgazosodott kavicsbányában ért véget. A bánya bejáratánál egy autó állt, vadonatúj, vadidegen Ford, amelyet Ralph mégis ismerősnek talált. Amikor nyílt az ajtó és a vezető kiszállt, minden a helyére került. Hát persze hogy ismerte; kedd este látta Lois nappalijának ablakából. Akkor keresztbe fordult a Harris sugárút közepén, vezetője a fényszórók izzásában térdelt... a halódó kutya mellett, amelyet ő ütött el. Joe Wyzer hallotta, hogy jönnek, fölnézett, és integetett.

23. FEJEZET

1

– Megkért, hogy én vezessek – mondta Wyzer, miközben óvatosan megfordította a kocsit a kavicsbánya bejáratánál.
– Hová? – kérdezte Lois. Hátul ült Dorrance-szal. Ralph az anyósülésre került Joe Wyzer mellé, aki úgy nézett ki, mintha nem egészen tudná, kicsoda vagy hol van. Ralph följebb siklott – épp csak egy kicsit –, miközben kezet rázott a gyógyszerésszel, mert egy pillantást akart vetni a fényburkára. Megvolt a zsineg is, minden tökéletesen egészségesnek látszott... csak mintha kissé tompább lett volna a narancssárgája. Ralph úgy vélte, ez valószínűleg az öreg Dor hatása.
– Jó kérdés – válaszolta Wyzer. Halkan, zavartan nevetett. – Halvány segédfogalmam sincs róla. Ez életem legkülönösebb napja. Kétség nem fér hozzá.
Az erdei út egy Τ alakú kereszteződésben ért véget, amelyen aszfaltozott kétsávos út haladt át. Wyzer megállt, megnézte, van-e forgalom, azután balra fordult. Csaknem azonnal egy jelzés mellett haladtak el, amelyre az volt írva, hogy I-95 FELÉ. Ralph sejtette, hogy Wyzer északnak fog fordulni, mihelyt elérik az útelágazást. Most már tudta, hol járnak: alig három kilométernyire délre a 33-as úttól. Innen nem egészen fél óra alatt elérhetik Derryt, és Ralphnak semmi kétsége nem volt, hogy éppen oda tartanak.
Hirtelen elnevette magát. – Szóval itt vagyunk – mondta. Három vidám ember egy déli kiruccanáson. Legyen hát négy. Isten hozta a hiperrealitás csodálatos világában, Joe.
Joe éles pillantást vetett rá, aztán megkönnyebbülten elvigyorodott. – Hát ez az? – és máris folytatta, mielőtt akár Ralph, akár Lois válaszolhatott volna: – Igen, azt hiszem, ez.
– Olvastad azt a verset? – kérdezte Dorrance hátulról Ralphtól. – Azt, amelyik úgy kezdődik: „Minden dologgal, mit megteszek, sietek, így valami mást is megtehetek”?
Ralph megfordult és látta, hogy Dorrance még mindig széfen, derűsen mosolyog. – Igen, olvastam Dor...
– Hát nem remek? Annyira jó. Stephen Dobyns engem Hart Crane-re emlékeztet, csak a modorossága nélkül. Vagy talán Stephen Crane-re gondoltam, bár nem hinném. Persze nincs meg benne Dylan Thomas zenéje, de hát olyan nagy baj az? Valószínűleg nem. A modern költészetben nem sokat számít a zene. Az erő számít – van, akiben megvan, van akiben nincs.
– Fiam! – emelte Lois az ég felé a tekintetét.
– Nyilván mindent elmondhatna, amit tudnunk kell, ha néhány szinttel följebb mennénk – mondta Ralph –, de ezt nem akarod, ugye, Dor? Mert az idő gyorsabban telik odafönt.
– Nyertél – válaszolta Dorrance. Előttük fölcsillant az elágazás északi és déli felhajtójának kék jelzése. – Gondolom, később úgyis föl kell mennetek Loisszal, így nagyon fontos, hogy annyi időt takarítsunk meg, amennyit lehetséges. Kíméljük... az időt. – Borzongatóan ismerős mozdulatot tett görcsös hüvelyk- és mutatóujjával a levegőben, össze- és lefelé húzva őket, mintha egy szűkülő átjárót jelezne.
Joe Wyzer indexelt, balra fordult, és nekivágott a Derry felé vezető északi felhajtónak.
– Maga hogy keveredett ebbe az egészbe, Joe? – kérdezte Ralph. – Az egész nyugati fertályból miért épp magát alkalmazta Dorrance sofőrnek?
Wyzer megrázta a fejét, és amikor a kocsi elérte az elágazást, azonnal átváltott a haladó sávba. Ralph gyorsan odanyúlt és helyesbítette az irányt, észben tartva, hogy Joe valószínűleg nem sokat alhatott mostanában. Nagyon örült, amikor látta, hogy az országút jórészt üres, legalábbis ilyen messzire a várostól. Ennyivel is kevesebb izgalom, márpedig Isten a megmondhatója, hogy mára épp elég kijutott az izgalomból.
– Mindnyájan a Tervszerű részei vagyunk – mondta hirtelen Dorrance. – Ez a ká-tet, ami azt jelenti, hogy sok-alkotta-egész. Ahogy sok rím alkot egyetlen verset. Értitek?
– Nem – vágta rá Ralph, Lois és Joe egyszerre, azután valamennyien idegesen fölnevettek. Az Apokalipszis három álmatlanja, gondolta Ralph. Jézus segítsen minket.
– Semmi baj – mosolygott szélesen az öreg Dor. – Csak higgyétek el, amit mondok. Te és Lois... Helen és a kislány... Bill... Faye Chapin... Trigger Vachon... én! Mind a Tervszerű részei vagyunk.
– Ez pazar, Dor – mondta Lois –, de most hová visz minket a Tervszerű? És mit kíván, mit tegyünk ott?
Dorrance előrehajolt, és valamit suttogott Joe Wyzer fülébe, eltakarva száját egyik dagadt, májfoltos kezével. Azután ismét hátradőlt, láthatólag mélyen megelégedve önmagával.
– Azt mondja, a Kultúrközponthoz megyünk – mondta Joe.
– A Kultúrközponthoz! – kiáltott Lois riadtan. – Nem, az nem lehet helyes! Az a két kicsi ember azt mondta...
– Most ne törődj velük – mondta Dorrance. – Csak emlékezz, mi kell most: erő. Van, akinek van belőle, van, akinek nincs.

2

Majdnem egy mérföldön át csend volt Joe Wyzer kocsijában. Dorrance felnyitotta Robert Creeley verseskötetét, és olvasni kezdte az egyiket, öreg keze megsárgult körmével követve a sorokat. Ralphnak eszébe jutott egy játék, amelyet néha játszottak gyerekkorában, egy nem valami szép játék. Szalonkavadászat volt a neve. Gyerekek kellettek hozzá, valamivel fiatalabbak és sokkal hiszékenyebbek nálad, akiknek ki keleti találnod valami dajkamesét a csodaszalonkáról, adnod kellett nekik egy hátizsákot, és el kellett küldened őket, hogy egész délután fel-alá bodorodjanak a nyirkos mocsarakban, nem létező madarak nyomán. Hívták vadlibavadászatnak is, és hirtelen az az érzése támadt, hogy Klóthó és Lakhészisz valami ilyesmit játszottak vele és Loisszal a kórház tetején.
Megfordult az ülésen, és ránézett az öreg Dórra. Dorrance begyűrte a lap sarkát, amelyet olvasott, becsukta a könyvét, és udvarias érdeklődéssel nézett vissza rá.
– Bennünket figyelmeztettek, hogy ne menjünk közel se Ed Deepneau-hoz, se Doki 3.-hoz – mondta Ralph. Lassan, érthetően beszélt. – Hangsúlyozottan a lelkünkre kötötték, hogy ilyesmire még csak ne is gondoljunk, mert mindketten hatalmas erőkre tettek szert, és úgy csaphatnak agyon, mint a legyeket. Azt hiszem, Lakhészisz mondta, hogy ha megpróbálunk odaférkőzni Edhez vagy Atroposzhoz, akkor esetleg az egyik felsőbb szintről való górénál köthetünk ki... annál, akit Ed Bíbor Királynak nevez. A beszámolók szerint nem valami kellemes fickó.
– Így van – tette hozzá halkan Lois. – Erre figyelmeztettek a kórház tetején. Azt mondták, meg kell győznünk a felelősöket, fújják le Susan Day szereplését. Ezért mentünk High Ridge-be.
– És sikerült meggyőzniük őket? – kérdezte Wyzer.
– Nem. Ed bolond barátai megelőztek bennünket, felgyújtották a házat, és legalább két nőt megöltek. Agyonlőtték őket. Az egyik az az asszony volt, akivel beszélni akartunk.
– Gretchen Tillbury – egészítette ki Ralph.
– Igen – bólintott Lois. – De most már biztosan nincs ránk szükség. Nem hinném, hogy ezután megtartják a gyűlést. Hogy is tehetnék! Istenem, legalább négy ember halott! De valószínűleg még több! Nem fogják megtartani a beszédet, de legalábbis elhalasztják. Nem így van?
Se Dorrance, se Joe nem válaszolt. Ralph sem – Helen kivörösödött, dühös szemére gondolt. Hogyan kérdezhetsz ilyet egyáltalán?, mondta az asszony. Ha most megállítanak bennünket, akkor ők győztek.
Ha most megállítanak bennünket, akkor ők győztek.
Van valami törvényes módja, hogy a rendőrség megállíthassa őket? Aligha. A városi tanács? Talán. Talán összehívhatnak egy rendkívüli ülést, és visszavonhatják a Menedéktől a rendezvény megtartásának engedélyét. De megteszik-e? Ha kétezer dühös, megkeseredett asszony vonul a városi önkormányzat épülete elé, egyszerre kiabálva: Ha most megállítanak bennünket, akkor ők győztek, akkor visszavonja-e vajon a tanács az engedélyt?
Ralph érezte, hogy összeszorul a gyomra.
Helen nyilvánvalóan úgy véli, az esti gyűlés fontosabb, mint valaha, és nem ő lesz az egyetlen. Most már nemcsak a választásról van szó és arról, kinek van joga beleszólni, mit csinál egy nő a tulajdon testével, hanem olyan ügyről, amely elég fontos, hogy meghaljanak érte, és a barátaik becsületéről, akik ezt már meg is tették. Ez már nem politika, hanem világi gyászmise a halottakért.
Lois megragadta a vállát és keményen megrázta. Ralph visszatért az itt és most keretei közé, de csak lassan, mint akit egy hihetetlenül élénk álom közepén ébresztgetnek.
– Ugye nem tartják meg a gyűlést? És még ha megtartanák is valami eszelős megfontolásból, akkor se jönnének el sokan! Azután, ami High Ridge-ben történt, félnének eljönni!
Ralph végiggondolta a kérdéseket, és megrázta a fejét.
– A legtöbb ember úgy véli, hogy a veszélynek vége. A híradóban majd bemondják, hogy a High Ridge-t megtámadó radikálisok közül kettő meghalt, a harmadik pedig kataton állapotban vagy micsodában van.
– De Ed! Mi van Eddel? – kiáltotta az asszony. – Ő uszította őket a támadásra, az ég áldjon meg! Ő küldte oda őket!
– Ez igaz lehet, valószínűleg igaz is, de hogyan bizonyítod? Tudod, szerintem mit fognak találni a zsaruk ott, ahol Charlie Pickering tanyázott? Egy levelet, amelyben bevallja, hogy ő találta ki a dolgot. Egy levelet, amely fölmenti Edét minden felelősség alól, valószínűleg épp azzal, hogy megvádolja, amiért cserbenhagyta őket, amikor a legnagyobb szükség lett volna á. És ha nem találnak ilyen levelet Charlie albérletében, akkor majd találnak Frank Feltonnál. Vagy Sandra McKaynél.
– De hát ez... ez... – Lois elhallgatott, az ajkába harapott. Azután reménykedve nézett Wyzerre. – Mi van Susan Day-el? Ő hol van? Tudja valaki? Maga tudja? Ralph és én felhívjuk telefonon és...
– Már Derryben van – mondta Wyzer –, de szerintem még a rendőrség se tudja pontosan, hogy hol. Hallottam a hírekben, miközben kifele jöttünk az öreg haverral, hogy este megtartják a gyűlést... és az infó feltehetőleg egyenesen a főtől származik.
Hát persze, gondolta Ralph. Hát persze. Az előadás megy tovább, az előadásnak tovább kell mennie, és ő tudja is ezt. falaki, aki évek óta – a fenébe, a chicagói hatvannyolcas konvenció óta – a nőmozgalom hullámhegyének legtetején lovagol, elsőre felismeri a sarkalatos pillanatot. Mérlegelte a kockázatot, és elfogadhatónak találta. Vagy pedig mérlegelte a helyzetet és úgy döntött, hogy a visszavonulás olyan presztízsvesztéssel járna, ami elfogadhatatlan. Vagy mindkettőt mérlegelte. Mindenesetre, ő is az események – a ká-tet – foglya, mint mi, valamennyien.
Megint Derry határában jártak. Ralph láthatta a messzeségben a Kultúrközpontot.
Lois most az öreg Dórhoz fordult. – Hol van? Te tudod? Nem számít, hány biztonsági ember veszi körül; Ralph és én láthatatlanná tudunk válni, ha akarunk... és nagyon jól értünk hozzá, hogy megváltoztassuk az emberek gondolkodását.
– Ó, Susan Day gondolkodásának megváltoztatása nem változtatna meg semmit – mondta Dor, még mindig ugyanazzal a széles, őrjítő mosollyal. – Eljönnek ma este a kultúrházba, kerül, amibe kerül. Ha eljönnek és zárva találják az ajtót, akkor betörik és bemennek, ugyanúgy megtartják a gyűlésüket. Csak hogy megmutassák, nem félnek.
– Ami megtörtént, megtörtént – mondta sötéten Ralph.
– Így is van, Ralph! – mondta vidáman Dor, és megveregette a karját.

3

Öt perccel később Joe odaért Fordjával Paul Bunyannek a Kultúrközpont előtt álló ocsmány műanyag szobrához, és a MINDIG VAN SZABAD PARKOLÓ AZ ÖN KULTÚRKÖZPONTJÁNÁL! jelzésnél bekanyarodott.
Az egyhektáros parkoló a Kultúrközpont épülete és a Bassey park futópályái között terült el. Ha ma este rockkoncert, csónakbemutató vagy fogd-ahol-éred lett volna, akkor már ilyen korán is megtelt volna a parkoló, de a ma esti esemény fényévnyire esett egy kosárlabdameccstől vagy teherautómonstrumok viadalától. Bár így is ott parkolt már hatvanhetven, és kis csoportok ácsorogtak körben, az épületet bámulva. Legtöbbjük asszony volt. Néhányuknál piknikkosár volt, sokan sírtak, és szinte valamennyien fekete karszalagot viseltek. Ralph látott egy középkorú asszonyt, akinek fáradt, értelmes arca és dús ősz haja volt; ő osztogatta szatyorból ezeket a szalagokat. Susan Day arcával és WE SHALL OVERCAME felirattal díszített pólót viselt.
A Kultúrközpont előtti felhajtó még forgalmasabb volt, mint a parkoló. Itt nem kevesebb mint hat tévés autó parkolt, technikai stábok ácsorogtak kis csoportokban a háromszögletű betoneresz alatt, és arról beszélgettek, hogy csinálják a ma esti eseményt. Mert esemény lesz, ezt le lehetett olvasni az ereszről lógó, lustán lengedező lepedőről, GYŰLÉS LESZ pacsmagolták rá elmosódó, nagy, festékszórós betűkkel. ESTE 8-RA GYERTEK, FEJEZZÉTEK KI EGYÜTTÉRZÉSETEKET, HARAGOTOKAT, VIGASZTALJÁTOK NŐVÉREITEKET.
Joe parkoló fokozatba kapcsolta a Ford sebességváltóját és felvont szemöldökkel nézett az öreg Dórra, aki bólintott. Joe Ralphra nézett.
– Úgy hiszem, maguknak Loisszal itt kell kiszállniuk. Sok szerencsét. Mennék én is, ha tehetném – éppenséggel még kértem is rá –, de azt mondja, nem vagyok felkészülve rá.
– Semmi baj – válaszolta Ralph. – Azt is köszönjük, amit eddig tett, igaz, Lois?
– De mennyire! – erősítette meg Lois.
Ralph megfogta a kilincset, azután ismét elengedte.
– Mi ez az egész? – fordult hátra Dorrance-hoz. – De igazából! Az biztos, hogy nem a kétezer embert kell megmenteni, hiába állítja Klóthó és Lakhészisz. A Mindenidősöknek, akikről ők beszéltek, kétezer ember csak kicsivel több zsír a tengelyen. Szóval miről van szó, Alfie? Miért vagyunk mi itt?
Dorrance mosolya végre elhalványodott. Most fiatalabbnak és furcsán félelmetesnek tűnt.
– Jób ugyanezt kérdezte Istentől – mondta –, és nem kapott rá választ. Te sem fogsz kapni, de ennyit mondhatok: nagy események és hatalmas erők tengelye leszel. A magasabb világegyetem működése úgyszólván teljesen leállt, és mind a Véletlen, mind a Tervszerű a te sikereden múlik.
– Ez pazar, de én nem értem – mondta Ralph sokkal inkább lemondóan, mint dühösen.
– Én sem, de nekem az a kétezer élet elegendő – mondta Lois halkan. – Sohase tudnék a tükörbe nézni, ha legalább meg nem próbálnám megállítani, ami történni fog. Egész hátralévő életemben az épület hullazsákjáról álmodnék. Még ha csak egy órát alhatnék is éjszaka, akkor is erről álmodnék.
Ralph elgondolkodott, azután bólintott. Kinyitotta az ajtót és fél lábbal kilépett.
– Ez helyes álláspont. És Helen is itt lesz. Még Natot is magával hozhatja. Talán ilyen magunkfajta Kurtaidős kis fingoknak ennyi elég is.
És talán, gondolta, törleszteni is szeretnék Doki 3.-nál.
Ó, Ralph!, nyögött föl Carolyn. Clint Eastwood? Már megint?
Nem, nem Clint Eastwood. Nem Sylvester Stallone, nem is Arnold Schwarzenegger. Még csak nem is John Wayne. Semmi hős vagy filmsztár; ő csak a szürke öreg Ralph Roberts a Harris sugárútról. De ettől még semmivel sem haragszik kevésbé a rozsdás szikével hadonászó dokira. És már nemcsak a kóbor kutya és a nyugdíjas történelemtanár miatt haragszik, aki vagy tíz évig lakott az ő háza földszintjén. Ralph nem tudta kiverni a fejéből a High Ridge-i társalgót, és a nőket, akik a falnak hanyatlottak Susan Day plakátja alatt. Nem is Merrilee nagy hasát látta maga előtt, hanem Gretchen Tillbury haját, gyönyörű, szőke haját, amelyet majdnem teljesen leperzselt a közvetlen közelből kilőtt gyilkos golyó. Charlie Pickering húzta meg a ravaszt, és talán Ed Deepneau nyomta a kezébe a fegyvert, de Ralph Atroposzt vádolta, Atroposzt, az ugrókötéltolvajt, a kalaptolvajt, a fésűtolvajt.
Atroposzt, a fülbevalótolvajt.
– Gyerünk, Lois – mondta. – Gyerünk...
De az asszony megfogta a karját, és megrázta a fejét. – Még ne. Gyere vissza, és csukd be az ajtót.
Ralph ránézett, aztán tette, amit mondott. Lois hallgatott, összeszedte a gondolatait, és amikor megszólalt, egyenesen az öreg Dórra nézett.
– Még most sem értem, miért küldtek minket High Ridge-be – mondta. – Sohasem jöttek elő a farbával, és nem mondták, hogy ezt kell tennünk, de tudtuk – igaz, Ralph? –, hogy ez az, amit elvárnak tőlünk. És ezt meg akarom érteni. Ha ide kellett jönnünk, akkor miért kellett odamennünk? Persze, megmentettünk néhány életet, és örülök is neki, de azt hiszem, Ralphnak igaza van: néhány élet nem sokat jelent azoknak, akik ezt az egész cirkuszt működtetik.
Dorrance egy pillanatig hallgatott.
– Lois, neked mi a véleményed, tényleg mindentudó és mindenható Klóthó és Lakhészisz?
– Hát... értelmesek, de nem épp zsenik – felelte Lois percnyi tépelődés után. – Egyszer közönséges melósnak nevezték magukat, akik messze lejjebb vannak az irodától, ahol a döntéseket hozzák.
Az öreg Dor biccentett és elmosolyodott.
– Klóthó és Lakhészisz maguk is csaknem Kurtaidősök a dolgok nagy rendjében. Megvannak a maguk félelmei és szellemi vakfoltjai. Ők is képesek rossz döntéseket hozni... de végül is nem számít, mert ők is a Tervszerűt szolgálják. Meg a ká-tet-et.
– Azt hitték, veszítünk, ha nekiugrunk Atroposznak, ugye? – kérdezte Ralph. – Ezért beszélték be maguknak, hogy akkor tudjuk teljesíteni a kívánságukat, ha a hátsó ajtót használjuk... a High Ridge-i hátsó ajtót.
– Igen – mondta Dor. – Így van.
– Pazar! – mondta Ralph. – Szeretem az ilyen bizalmat. Különösen, amikor...
– Nem – vágott közbe Dor. – Nem erről van szó.
Ralph és Lois zavartan összenézett.
– Miről beszélsz?
– Két dologról egy időben. A Tervszerűnél sokszor szokott így lenni. Hát... tudjátok... – Felsóhajtott. – Gyűlölöm az ilyen kérdéseket. Mondtam már nektek, hogy alig szoktam válaszolni?
– Igen – bólintott Lois. – Mondtad.
– Igen. Hát akkor vége! Mindezeknek a kérdéseknek. Csúnyák! És hasztalanok!
Ralph Loisra nézett, az asszony pedig visszanézett rá. Egyikük sem mozdult, hogy kiszálljon.
Dor sóhajtott. – Rendben... de ez az utolsó, amit elmondok, hát figyeljetek. Klóthó és Lakhészisz esetleg rossz okkal küldött benneteket High Ridge-be, de a Tervszerű jó okkal tette. Teljesítettétek a feladatotokat.
– Megmentettük a nőket – mondta Lois.
Dorrance megrázta a fejét.
– Akkor mit csináltunk? – Lois majdnem kiabált. – Mit? Nincs jogunk megtudni, hogy miféle céllal küldött oda az a tetű Tervszerű?
– Nincs – mondta Dorrance. – Legalábbis még nincs. Mert ismét meg kell tennetek.
– Ez őrület! – mondta Ralph.
– Egyáltalán nem – felelte Dorrance. A melléhez szorította a Szerelemért könyvét, ide-oda hajlítgatta, és komolyan nézett Ralphra. – A Véletlen őrült. A Tervszerű épelméjű.
Na jó, gondolta Ralph, mit is csináltunk High Ridge-ben amellett, hogy megmentettük a népet a pincében? Meg persze John Leydeckert, mert Pickering őt is megölte volna, mint Chris Nellt, ha nem avatkozom közbe. Leydeckerhez lenne köze a dolognak?
Elképzelhetőnek tartotta, de valahogy nem klappolt.
– Dorrance – mondta –, lennél szíves egy kicsivel több információt adni? Úgy értem...
– Nem – mondta kedvesen az öreg Dor. – Nincs több kérdés, nincs több idő. Majd eszünk egyszer együtt valami finomat, ha mindennek vége lesz... persze, ha még megleszünk.
– Te aztán igazán fel tudod vidítani az embert, Dor – nyitotta ki az ajtót Ralph. Lois követte példáját, és mindketten kiléptek a kocsiból. Ralph lehajolt és ránézett Joe Wyzerre.
– Van még valami? Valami, amit tud?
– Nem, nem hinném...
Dor előrehajolt, és a fülébe súgott valamit. Joe összevont szemöldökkel bólintott.
– Nos? – kérdezte Ralph, amikor Dorrance hátradőlt. – Mit mondott?
– Azt, hogy ne feledjem a fésűmet – mondta Joe –, de nekem fogalmam sincs róla, miről beszél.
– Ez jó – mondta Ralph halvány mosollyal. – Egyike a kevés dolognak, amit megértek. Gyere, Lois, menjünk oda a tömeghez. Vegyüljünk el egy kicsit.

4

Félúton jártak a parkolóban, amikor Lois olyan erővel könyökölte oldalba, hogy Ralph megtántorodott.
– Oda nézz! – suttogta. – Oda ni! Az nem Connie Chung?
Ralph odapillantott. Igen, a CBS feliratú dzsekit viselő két technikus között álló bézs kabátos nő csaknem bizonyosan Connie Chung. Túlságosan sokszor csodálta meg csinos, értelmes arcát, kedves mosolyát a vacsora alatt, hogysem kétségei maradtak volna.
– Vagy ő az, vagy az ikertestvére – mondta.
Lois mintha elfelejtkezett volna az öreg Dórról, High Ridge-ről, a kopasz dokikról; ebben a pillanatban sokkal inkább az az asszony volt megint, akit Bill McGovern szeretett a „mi Loisunknak” nevezni.
– A kutyamindenit! Mit csinál ez itt?
– Hát – kezdte Ralph, azután eltakarta a száját egy állkapocs-recsegtető ásítás miatt –, azt hiszem, ami Derryben történik, az most országos hír. Itt kell lennie, hogy csináljon egy kis kultúrház előtti színest az esti híradóba. Mindenesetre...
Minden átmenet nélkül visszatértek a fényburkok. Ralph levegő után kapkodott.
– Jézusom! Lois, látod ezt?
De úgy gondolta, nem láthatja. Ha látná, akkor Connie Chung nagyon hátra csúszott volna Lois említésre érdemes dolgainak listáján. Szinte felfoghatatlanul szörnyű volt, Ralph most először ébredt rá, hogy még a fényburkok káprázatos világának is megvan a maga sötét oldala, méghozzá olyan sötét, hogy a közönséges ember térdre borulva adhat hálát Istennek érzékelésének korlátaiért.
És még csak nem is mentem följebb a lajtorján, gondolta. Legalábbis nem hiszem. Én csak látom ezt a szélesebb világot, akárha ablakon át nézném. Igazából nem vagyok benne.
Nem is akart benne lenni. Még látni is majdnem elég volt ahhoz, hogy az ember azt kívánja, bár lett volna vak.
Lois összevont szemöldökkel nézett rá.
– Mit, a színeket? Nem. Megpróbáljam? Valami baj van velük?
Válaszolni akart, de nem tudott. Az asszony keze harapófogóként markolta meg a karját, és Ralph már tudta, hogy nem szükséges magyarázni. Lois maga is látta.
– Ó, Istenem – szepegte erőtlenül, közel ahhoz, hogy elsírja magát. – Ó, Istenem, ó, Istenem, Krisztus a kereszten.
A derryi kórház tetejéről a kultúrház fölötti fényburok leginkább egy gigászi, lottyadt esernyőt formázott – mintha az Utasbiztosítási Társaság jelvényét satírozta volna feketére egy gyerekkéz. Ott a parkolóban mintha egy hatalmas és leírhatatlanul undorító szúnyogháló belsejében lettek volna, amely olyan öreg és elhanyagolt, hogy levegős nyílásaiba beette magát a zöldesfekete penész. A ragyogó októberi nap oxidált ezüstkoronggá fakult. A levegő olyan homályos, ködös volt, hogy Ralphot a tizenkilencedik századi Londonról készült képekre emlékeztette. Most már nem csupán nézték a kultúrház hullazsákját, hanem élve el voltak benne temetve. Ralph érezte, hogy tapad rá éhesen, hogy akarja az elveszettség, a kétségbeesés, az undor irányába nyomni a gondolatait.
Minek ugrálni?, kérdezte magától, apatikusan bámulva, amint Joe Wyzer Fordja, amelynek hátsó ülésén még mindig ott ült a vén Dor, visszatolat a Fő utca felé. Mi a fene haszna? Mi ezen úgyse tudunk változtatni, képtelenség, hogy tudnánk. Odakint High Ridge-ben talán tudtunk, de az, ami ott volt, meg ami itt lesz, úgy különbözik egymástól, mint a paca a fekete lyuktól. Ha megpróbálunk belekontárkodni, úgyis kivasalnak bennünket.
Nyögést hallott maga mellől, és látta, hogy Lois sir. Összeszedte gyengülő energiáit, átkarolta az asszony vállát.
– Tarts ki, Lois! – mondta. – Ellen tudunk állni neki. – De nem volt benne biztos.
– Még be is lélegezzük! – hüppögött az asszony. – Olyan, mintha a halált szívnánk be! Ó, Ralph, menjünk innen! Kérlek, azonnal menjünk innen!
Ez olyan csodásan csábos ötlet volt, mint víz gondolata a szomjanhalónak a sivatagban, de megrázta a fejét.
– Kétezer ember fog itt meghalni ma este, ha nem teszünk valamit. A dolog többi része nagyon zavaros, de ezt kristálytisztán értem.
– Jól van – suttogta az asszony. – Csak fogjál, hogy ne repedjen meg a koponyám, amikor elájulok.
Milyen ironikus, gondolta Ralph. A legvirgoncabb középkorúság arcát és testét viselik, de úgy csoszognak a parkolóban, mint két sorvadt inú, törékeny csontú aggastyán. Hallotta Lois zihálását. Kapkodta a levegőt, mintha súlyosan megsebesült volna.
– Visszavihetlek, ha akarod – mondta Ralph, és komolyan is gondolta. Visszaviszi a parkolóba, lekíséri a buszmegálló idelátszó narancsszín padjára. És ha megjön a busz, a világ legegyszerűbb dolga fölszállni és visszamenni a Harris sugarúira.
Érezte, hogyan nehezedik rá a gyilkos burok, hogy akarja laposra sajtolni, mint egy nejlonzacskót, és hirtelen eszébe jutott, amit McGovern mondott May Locher tüdőtágulásáról: hogy olyan betegség, amely sokáig eltart. El tudta képzelni, mit élhetett át May Locher az utóbbi néhány évben. Akármilyen erősen szívta be a fekete levegőt, akármilyen mélyre tüdőzte le, nem volt elegendő. A szíve, a feje lüktetett, mintha élete legcudarabb macskajajától szenvedne.
Kinyitotta a száját, hogy megismételje, elviheti innen, amikor, kissé pihegve, megint megszólalt az asszony:
– Azt hiszem, menni fog... de remélem... nem tart sokáig. Ralph, hogy éreznénk ezt a pocsékságot, ha nem látnánk a színeket? Ők miért nem érzik? – mutatott a kultúrház körül hemzsegő sajtósokra. – Mi, Kurtaidősek ilyen érzéketlenek lennénk? Gyűlölök még csak bele is gondolni.
A férfi megrázta a fejét, jelezve, hogy nem tudja, de úgy gondolta, hogy az ajtó előtt és az ereszről lógó, festékszóróval készített lobogó alatt ácsorgó híradósok, videotechnikusok és testőrök azért érezhetnek valamit. Sok kézben látott műanyag kávéspoharat, de nem látott senkit, aki meg is itta volna. Fánkosdoboz hevert egy furgon motorháztetőjén, de azon az egyen, amelyet egy szalvétára tettek, egyetlen harapás árválkodott. Ralph két tucat arcot pásztázott végig, de sehol sem talált mosolyt. A híradósok végezték a dolgukat beállították a kamerák szögét, kijelölték a beszélő fejek helyét, koaxiális kábeleket fektettek a betonra, de minden lelkesedés nélkül, amit Ralph elvárt volna ilyen jelentősnek ígérkező esemény előtt.
Connie Chung előjött az eresz alól egy szakállas, jóképű operatőrrel, aki a CBS-dzsekijére tűzött kártya szerint a MICHAEL ROSENBERG névre hallgatott, és apró kezével keretet rajzolva mutatta a férfinak, hogy kellene fölvenni az ereszről lógó lepedőtranszparenst. Rosenberg bólintott. Chung arca sápadt volt és ünnepélyes. Ralph észrevette, hogy beszéd közben egyszer elhallgatott, és bizonytalanul a halántékához emelte a kezét, mintha elvesztette volna gondolatainak fonalát vagy nem jól érezné magát.
Valami alapvető hasonlóság lappangott minden arcon, és Ralph úgy gondolta, tudja is, mi az: valamennyien attól szenvednek, amit az ő gyerekkorában melankóliának hívtak, és ami nem más, mint a rosszkedv fantázianeve.
Ralphnak eszébe jutottak élete pillanatai, amikor éppen olyan érzelmi helyzetbe került, mint mikor valaki beleúszik a hideg áramlatba, vagy repülés közben légörvénybe jut. Végigcsinálod a napot, hol pazarul érzed magad, hol csak jól, de mész, teszed a dolgod... és akkor minden látható ok nélkül lángok közepette zuhansz le és összezúzódsz. Rád siklik a Mi haszna az egésznek? érzése – semmi köze sincs életed valós eseményeihez, ennek ellenére hihetetlenül erős –, és te szeretnél visszamászni az ágyba és a fejedre húzni a takarót.
Talán épp az ilyesmi okozza, gondolta. Talán valami ilyesmibe futsz bele – a halál vagy a készülődő gyász mocskos sátrába, amelyet vászon és kötél helyett pókhálóból és könnyből vernek. Nem látjuk, nem ér le a mi kurtaidős szintünkig, de érezzük. Ó, igen, érezzük. És most...
És most igyekszik szárazra szívni mindenkit. Ők talán nem vámpírok, mint ahogy tartottak tőle, de ez igen. A hullazsáknak volt valami lomha, vegetatív élete, és szárazra fogja szívni őket, ha teheti. Ha engedik neki.
Lois nekitántorodott, és Ralph alig bírta visszatartani, hogy hasra ne essenek mindketten a kövezeten. Majd fölemelte a fejét (lassan, mintha cementbe mártották volna a haját), egyik kezéből tölcsért görbített a szája elé, és hangosan beszívta a levegőt. Ugyanakkor apró szikrát vetett. Más körülmények között Ralph esetleg azzal tér napirendre a dolog fölött, hogy megcsalja a saját szeme. De most nem. Lois följebb siklott. Csak egy kicsit. Csak annyira, hogy töltekezhessek.
Azt nem látta, amikor Lois belemerült a pincérnő fényburkába, de ezúttal minden az orra előtt történt. A tévések fényburkai olyanok voltak, mintha aprócska, de tarkára festett japán lampionok izzanának bátran egy hatalmas, árnyas barlangban. Most vékony ibolyaszín sugár ugrott elő az egyikből, pontosabban Michael Rosenbergnek, Connie Chung operatőrének fénykoszorújából. Lois arca előtt néhány centiméterre a fény kettévált, az alsó ág a szájába csúszott, a felső, ismét kettéoszolva, az orrlyukaiba. Ralph látta, amint gyöngén dereng az asszony arca mögött, úgy világítva meg, akár a gyertya a töklámpást.
Az asszony szorítása enyhült, és hirtelen megszűnt testének ólomsúlya. Egy pillanattal később eltűnt az ibolyaszín fénysugár. Lois ránézett. Valami kis szín visszatért ólomszürke arcába.
– Most már jobb, sokkal jobb. Te jössz, Ralph!
Ő vonakodott – még mindig lopásnak érezte –, de meg kellett tennie, ha nem akart ott helyben elájulni. Szinte érezte, hogyan illan el a pórusain át a Nirvana-srác kölcsönvett energiája. Tölcsérré hajlította kezét a szája előtt, mint reggel a Fánk büfé parkolójában, és kissé balra fordult, célt keresve. Connie Chung néhány lépéssel közelebb hátrált hozzá; még mindig az ereszről lógó, lepedőből rögtönzött transzparenst nézte, és Rosenbergnek (aki semmivel sem volt rosszabb színben attól, hogy Lois energiát kölcsönzött tőle) mondott valamit. Ralph minden további tétovázás nélkül megszívta a kezéből formált csövet.
Chung fényburka ugyanolyan szép menyegzői elefántcsontszínben tündökölt, mint Helené és Naté azon a napon, amikor meglátogatták őt Gretchen Tillburyvel. Fénysugár helyett valami hosszú, egyenes pántlikaféle lőtt ki belőle. Ralphot szinte azon nyomban betöltötte az erő, elűzve a fáradtságot ízületeiből és izmaiból. Ismét képes volt világosan gondolkodni, mintha most mostak volna ki az agyából egy vastag iszapréteget.
Connie Chung félbeszakította mondókáját, egy pillanatra föltekintett, az égre nézett, azután tovább beszélt az operatőrhöz. Ralph körülnézett és látta, hogy Lois aggodalmasan sandít rá. – Jobban vagy? – suttogta.
– Minden tekintetben – válaszolta ő –, de még mindig be vagyunk zárva ebbe a hullazsákba.
– Azt hiszem – kezdte Lois, azután ráforrt a pillantása valamire, balra a Kultúrközpont kapujától. Sikoltva tántorodott neki Ralphnak, a szeme akkorára nyílt, hogy majd kiugrott üregéből. A férfi követte pillantását, és elállt a lélegzete. A tervezők örökzöld bokrokkal igyekeztek meglágyítani az épület csupa tégla oldalait. A bokrokat vagy elhanyagolták, vagy szándékosan hagyták annyira megnőni és elvadulni, hogy már majdnem elnyelték a parkoló gyalogjárószegélye melletti keskeny pázsitot.
Történelem előtti háromkaréjú ősrákokra hasonlító gigászi rovarok falkái hemzsegtek az örökzöldek között. Egymásra másztak, összecsapták a fejüket, néha úgy ágaskodtak fel és rontottak egymásnak első lábaikkal, mint párzás idején az agancsukat összeakasztó szarvasbikák. Nem voltak áttetszőek, mint az a madár a műholdas tányérantennán, de mégis volt bennük valami kísérteties és valószerűtlen. Fényburkukban lázasan (Ralph szerint esztelenül) szikrázott végig az egész színskála: úgy ragyogtak és mégis annyira illékonyak voltak, hogy szinte inkább emlékeztettek hátborzongató szentjánosbogarakra.
Bár persze nem azok. Tudod te, hogy mik.
– Hé! – Rosenberg volt az, Chung operatőre, aki rájuk kiáltott, de többen is nézték őket az épület felől. – Rosszul van a hölgy, haver?
– Dehogy – kiáltott vissza Ralph. Még mindig a szája előtt volt a keze, gyorsan leengedte, mert hülyének érezte magát. – Épp csak...
– Egeret láttam! – mondta Lois báva, kába mosollyal... a legtökéletesebb „mi Loisunk”-mosollyal, amelyet valaha produkált. Ralph nagyon büszke volt rá. Lois az ajtótól balra nőtt örökzöld bokrokra mutatott, és szinte nem is reszketett az ujja. – Ott szaladt. Juj, olyan kövér volt! Láttad, Norton?
– Nem, Alice.
– Csak maradjon itt, hölgyem – szólt Michael Rosenberg. – Ma este a legkülönbözőbb vadakat láthatja. – Mesterkélt, már-már kényszeredett kacaj harsant, aztán ki-ki ment dolgára.
– Istenem, Ralph! – suttogta Lois. – Azok... azok a dolgok...
Ralph megfogta a kezét és megszorította.
– Szedd össze magad, Lois.
– Tudják, ugye? Ezért vannak itt. Mint a keselyűk.
Ralph bólintott. A szeme előtt bogártömegek buggyantak elő a bokrok csúcsából, és céltalanul hömpölyögtek felfelé a falon. Az ablaküvegnek csapódó novemberi legyek kábult lomhaságával mozogtak, és színes nyálat hagytak maguk után. Nyomuk gyorsan kifakult és eltűnt. Más bogarak a bokrok alól másztak ki a keskeny fűre.
Az egyik helyi híradó kommentátora sétálva elindult a fertőzött rész felé, és amikor megfordította a fejét, Ralph látta, hogy John Kirkland az. Egy jóképű nővel beszélgetett, aki olyasfajta válltöméses kosztümöt viselt, amit Ralph – normális körülmények között persze – rendkívül szexisnek talált. Sejtette, hogy Kirkland producere, és azon tűnődött, elzöldül-e Lisette Benson fényburka, ha ez a nő megjelenik a láthatáron.
– A bogarak felé mennek! – suttogta kétségbeesetten Lois.
– Meg kell állítanunk, őket, Ralph, meg kell!
– Tapodtat se mozdulunk innét!
– De...
– Lois, nem kezdhetünk bogarakról hablatyolni, amelyeket senki sem lát rajtunk kívül. A vihogóban végezhetjük, ha megtesszük. Mellesleg a bogarak nem miattuk vannak itt. – Elhallgatott, majd hozzátette: – Remélem.
Látták, ahogy Kirkland és csinos kolléganője rálép a gyepre... bele a vonagló, mászkáló trilobiták kocsonyás kupacába. Az egyik rátoccsant Kirkland fényesre kefélt papucscipőjére, kivárta, hogy Kirkland ne mozogjon egy pillanatig, és felkapaszkodott a nadrágszárán.
– Nagy ívben leszarom Susan Dayt – mondta Kirkland. – Itt a Menedék a sztori. Síró kisgyerekek fekete karszalaggal.
– Vigyázz, John – mondta a nő szárazon. – Mindjárt elsírod magad.
– Igen? A fenébe. – A nadrágszárán mászó bogár az ágyéka felé indult. Ralphnak az jutott eszébe, hogy ha Kirkland hirtelen megláthatná, mi vette célba a golyóit, alighanem eszét vesztené.
– Na jó, de beszélj azokkal a nőkkel, akik itt helyben fejesek – mondta a producer. – Most, hogy Tillbury halott, marad Maggie Petrowsky, Barbara Richards és dr. Roberta Harper. Gondolom, Harper fogja megnyitni a ma esti babazsúrt. – A nő lelépett a járdáról, egyik tűsarka beledöfött egy arra cammogó színbogárba. Szivárványos cseppek fröcsköltek belőle, meg valami állott krumplipürére emlékeztető, viaszos fehérség, Ralph szerint peték.
Lois a férfi karjához szorította az arcát.
– És nézz utána egy Helen Deepneau nevű nőnek – folytatta a producer, és egy lépést tett az épület felé. A tűsarkára felszúrt bogár leffegett és vonaglott.
– Deepneau – mondta Kirkland. A homlokára csapott. – Dereng odabent valami.
– Dehogy, csak az utolsó működő agysejted mondta fel a szolgálatot – felelte a producer. – Ő Ed Deepneau felesége. Külön élnek. Ha könnyeket akarsz, ő a legjobb adu. Barátnők voltak Tillburyvel. Meglehet, bizalmas barátnők, ha érted, mire célzok.
Kirkland kéjesen elvigyorodott, ami annyira nem volt jellemző tévés személyiségére, hogy Ralph zavarba jött tőle. Eközben egy szín-bogár felkecmergett a nő cipőjének orrára, és megindult fölfelé a lábán. Ralph tehetetlenül és megbűvölten leste, ahogy eltűnik a szoknya szegélye alatt. A csomó úgy haladt fölfelé a nő combján, ahogy a kiscica mozog a fürdőlepedő alatt. Megint úgy rémlett, hogy Kirkland kollégája érez valamit; a Day-beszéd alatt készítendő interjúkról értekezve lenyúlt és szórakozottan megvakarta a göböt, amely csaknem teljesen elérte a jobb csípőjét. Ralph nem hallotta a szétpukkanó törékeny, lottyadt lény zsíros cuppanását, de el tudta képzelni. Nem bírta nem elképzelni. Szinte maga előtt látta, ahogy a zsigerei végigfolynak a nő nejlonharisnyás lábán, mint a genny. És legalább a következő zuhanyig ott is maradnak, láthatatlanul, gyanítatlanul, megérezhetetlenül.
Most mindketten arról kezdtek el beszélgetni, hogyan tudnák fölvenni a ma délutánra tervezett életpárti tüntetést... feltéve persze, ha lesz. A nőnek az volt a véleménye, hogy még az Élet Barátai se olyan agyalágyultak, hogy idedugják az orrukat a Kultúrközponthoz, azután, ami a High Ridge-ben történt. Kirkland azt mondta neki, ne becsülje alá a fanatikusok hülyeségét; olyan alakokkal, akik képesek a nyilvánosság előtt ennyi poliésztert viselni, kétségen kívül számolni kell. És miközben csevegtek, smúzoltak, szellemeskedtek, pletykáltak, nyüzsögtek a lábukon és a testükön a püffedt, tarka bogarak. Egy úttörő elindult Kirkland vörös nyakkendője felé, és láthatólag a riporter arca volt a végcélja.
Ralph a szeme sarkából mozgást észlelt jobbfelől. Éppen időben fordult az ajtó felé, hogy észrevegye, amint az egyik technikus oldalba könyökli a haverját, és rá meg Loisra mutat. Hirtelen vakító világossággal hasított belé, milyenek lehetnek: két emberke, akiknek nincs látható, ésszerű okuk arra, hogy itt legyenek (egyikük sem viselt fekete karszalagot, és nyilvánvalóan nem a tömegtájékoztatást képviselték), csak ácsorognak a parkoló szélén. A hölgy, aki egyszer már sikoltott, az úr karja mögé rejti arcát... a kérdéses úr pedig tátott szájjal bámul oda, ahol nincs semmi érdekes.
– Emeld föl a fejed – sziszegte a sarka szájából Ralph, mint egy rab, aki szökésről suttog a Warner Bros. valamelyik börtönfilmjében. – Nagyobb feltűnést keltünk, mint amennyit megengedhetünk magunknak.
Egy pillanatig azt hitte, nem lesz képes megtenni... és ekkor Lois magához tért és fölemelte a fejét. Még egy utolsó pillantást, egy ösztönös, rémült pillantást vetett a fal melletti bokrokra, azután elszántan Ralphra nézett, és csak Ralphra.
– Láttad valami nyomát Atroposznak, Ralph? Ezért vagyunk itt, ugye... hogy megtaláljuk a nyomát?
– Talán. Azt hiszem. Az az igazság, hogy még nem keresem, annyi minden történik itt. Valahogy kicsit közelebb kéne jutnunk az épülethez. – Nem szívesen tette, de valamit ennie kellett. Mindenütt érezte a hullazsák komor, fullasztó jelenlétét, amely szembeszegült minden előrehaladással. Ez volt az, amivel meg kellett küzdeniük.
– Rendben – mondta az asszony. – Odamegyek, autogramot kérek Connie Chungtól, olyan hülyén vihogva, ahogy csak tudok. Ki fogod bírni?
– Igen.
– Akkor jó. Mert ez azt jelenteni, hogy ha egyáltalán megbámulnak valakit, akkor az én leszek.
– Ügyes.
Még egy utolsó pillantást vetett John Kirklandre és a producerre. Most arról beszélgettek, milyen események miatt kell majd esetleg megszakítani az esti műsort, hogy élőben adjanak, és egyáltalán nem volt tudomásuk az arcukon mászkáló trilobitákról. Az egyik épp furakodott be nagy lomhán John Kirkland szájába.
Ralph sietve elkapta a tekintetét, és hagyta, hogy Lois odavonszolja, ahol Ms. Chung álldogált Rosenberggel, a szakállas operatőrrel. Azok ketten először Loisra néztek, majd egymásra. Tekintetükben egynegyed rész mulatság ült háromnegyed rész belenyugvás mellett – na, jönnek már ezek –, és Lois ekkor keményen megszorította a kezét, azt üzenve, Ne törődj velem, Ralph, te csak a magad dolgát intézd, én is intézem a magamét.
– Bocsásson meg, de ön nem Connie Chung? – kérdezte Lois a legolvadozóbb, ez-nem-lehet-igaz hangján. – Ahogy megláttam, mondom Nortonnak, az ott tényleg az a hölgy, aki Dan Ratherrel szokott szerepelni, vagy megbolondulta, aztán...
– Connie Chung vagyok, és nagyon örülök, hogy megismerhettem, de a ma esti műsorra készülök, így ha megbocsát...
– Ó, természetesen, álmodni sem mernék róla, hogy zaklassam, csak egy autogramot szeretnék kérni, csak egy firkát, mert én vagyok az ön első számú rajongója, legalábbis Maine-ben!
Ms. Chung Rosenbergre pillantott. A férfi máris nyújtotta felé a tollat, mint jó műtősnő az operatőrnek a megfelelő szerszámot, mielőtt az megszólalhatna. Ralph a Kultúrközpont előtti térre összpontosított, és egészen kicsit felsrófolta érzékelését.
Valami félig átlátszó, feketés anyag volt az első meglepő dolog, amit az ajtó előtt látott. Olyan négyujjnyi vastag lehetett, és majdnem úgy nézett ki, mint valami geológiai képződmény. De ez nem lehetséges... Ha az, amit lát, tényleg létezik (úgy, ahogy a kurtaidős világban szoktak a dolgok), akkor nem lehetne kinyitni tőle az ajtót, márpedig ki lehetett. Két tévés technikus Ralph szeme láttára lábalt át a bokáig érő szmötyin, mintha nem lenne anyagszerűbb a vékony talajszinti ködnél.
Ralph az emberek fénynyomaira gondolt – amelyek olyanok voltak, mint Arthur Murray táncoktató füzetei –, és hirtelen úgy érezte, már tudja, mi az. A nyomok elhalványodtak, mint a cigarettafüst... csak a cigarettafüst nem tűnik el; leülepszik a falakra, ablakokra, tüdőkbe. Láthatólag az emberi nyomnak is megvan a maga üledéke. Ahhoz nyilván nem elég, hogy látni lehessen, miután a színek kifakulnak, főleg, ha egy emberről van szó, de ez itt a legnagyobb közösségi hely Maine negyedik legnagyobb városában. Ralph a tömegre gondolt, amely ki-be özönlött ezeken az ajtókon, a bankettekre, választási gyűlésekre, bemutatókra, hangversenyekre, kosárlabdameccsekre, és megértette, mi ez a félig átlátszó salak. Ugyanaz, mint a sekély horpadás, amit néha látni sokat használt lépcsőkön.
Rá se ránts, drágám, te csak a magad dolgát intézd.
Mellette Connie Chung firkálta a nevét Lois szeptemberi villanyszámlájának hátlapjára. Ralph a salakos üledéket bámulta a bejárat előtti betonon, keresve Atroposz nyomát, valamit, ami inkább szag, mint látvány, undok hússzag, mint imilyen abban a sikátorban volt Mr. Huston hentesboltja mögött, ahol kölyökkorában rohangáltak.
– Köszönöm! – turbékolta Lois. – Mondtam is Nortonnak, egészen olyan, mint a tévében szokott, mint egy kis porcelánbaba. Pontosan ezekkel a szavakkal mondtam!
– Nagyon kedves – mondta Chung –, de most már igazán assza kell mennem dolgozni.
– Hát persze hogy vissza kell. Adja át üdvözletemet Dan Rathernek, jó? Mondja meg, hogy azt üzenem, hogy bátorság!
– Okvetlenül megmondom neki. – Chung mosolygott és biccentett, miközben visszaadta a tollat Rosenbergnek. – Most pedig, ha megbocsát...
Ha itt van is, magasabban, mint én, gondolta Ralph. Kicsivel följebb kell csusszannom.
Igen, de óvatosnak kell lennie, nem csupán azért, mert az idő rendkívül értékes áru lett, hanem azon egyszerű tény miatt, hogy ha túl magasra megy, akkor eltűnhet a kurtaidős világból, ez pedig olyan esemény lenne, amely még a készülődő nagygyűlésről is elvonná a sajtó figyelmét... legalábbis egy ideig.
Ralph összpontosított, de amikor megtörtént a fejében a fájdalommentes rándulás, ezúttal nem hunyorgásra emlékeztetett, hanem arra, mikor lassan ereszkedik le a szempilla. A világban lassan szirmot bontottak a színek, minden csillogott-villogott. Mégis a hullazsák nyomasztó feketéje volt a legerősebb, az alaptónus, amely elnyomta a többit. Megint ránehezedett a csüggedés, a tehetetlen erőtlenség, úgy fúródott a szívébe, mint a szeghúzó kalapács hegyes vége. Megértette, hogy ha dolga van idefönt, akkor jó, ha mielőbb végez és visszahátrál a Kurtaidőbe, mielőtt elszivárog az életereje.
Ismét az ajtókra nézett. Egy pillanatig nem látott mást, csak a magafajta Kurtaidősek fakuló nyomát... és akkor egyszer csak megtalálta, amit keresett. Úgy ugrott a szeme elé, mint a citromlével írott üzenet, ha közel tartják hozzá a gyertyalángot.
Olyasmire számított, ami szagra és formára olyan, mint a kukában rothadó belek Mr. Huston hentesüzlete mögött, de a valóság még sokkal rosszabb volt, talán azért, mert nem ezt várta. Véres-nyálkás valami szennyezte be az ajtót, talán Atroposz nyughatatlan kezének nyoma, és ugyanilyen visszataszító mocsoktócsa terpeszkedett az ajtó előtti megszilárdult üledéken. Olyan szörnyű volt, annyira idegen, hogy hozzá képest a szín-bogarak mondhatni normálisnak tűntek. Mintha egy kutya okádta volna oda, amely a veszettség új és veszedelmes válfajában szenved. Csapa vezetett kifelé a pocsolyából, először szikkadó ragacs és foltok alakjában, aztán kisebb csöppekben, mint a kifröccsenő festék.
Hát persze, gondolta Ralph. Ezért jöttünk ide. A kis piszok nem bír távol maradni innen. Olyan ez, mint kokain a kábításnak.
Elképzelte, amint Atroposz itt áll, épp itt, ahol most ő... néz... vigyorog... aztán előrelép, meglapogatja az ajtót. Simogatja. Otthagyja mocskos, hártyás nyomát. El tudta képzelni, hogyan pumpál magának erőt és energiát abból a feketeségből, amely elszívja Ralph életerejét.
Persze mehetne máshová és lenne más dolga is, elég sűrű minden nap, ha valaki természetfeletti pszichopata, de akármilyen elfoglalt, nehezére eshet éppen innen huzamosabb ideig távol maradnia. Hogy érezheti itt magát? Mint nyári délután egy jó kis dugás közben.
Lois meghúzogatta hátulról a kabátja ujját, ő pedig feléje fordult. Az asszony még mindig mosolygott, de a merev, lázas nézése mellett ez a mosoly inkább elment volna készülődő sikolynak. Mögötte Connie Chung és Rosenberg visszafelé ballagtak a kultúrházhoz.
– Ki kell vinned innen – suttogta Lois. – Nem bírom tovább. Úgy érzem, mindjárt megbolondulok.
[Jól van, nem probléma.]
– Nem hallak, Ralph, és mintha keresztülsütne rajtad a nap. Jézusom, ez keresztül is süt!
[Hű, várj csak...]
Összpontosított és érezte, hogy a világ egy kicsit elcsúszik körülötte. A színek elhalványodtak, Lois fénykoszorúja mintha visszahúzódott volna a bőre alá.
– Most jobb?
– Mindenesetre tömörebb.
Ralph kurtán elmosolyodott.
– Jól van. Gyere.
Megfogta a könyökét, és elkezdte arrafelé kormányozni, ahol Joe Wyzer kirakta őket. Ugyanerre vezettek a véres foltok is.
– Megtaláltad, amit kerestél?
– Igen.
Az asszony rögtön felragyogott.
– Az remek! Láttam, mikor fölmész, nagyon furcsa volt, olyan, tudod, mintha egy megbarnult fényképpé változtál volna. Azután... úgy tűnt, mintha átsütne rajtad a nap... az nagyon különös volt. – Komolyan nézett rá.
– Rossz, mi?
– Nem... nem egészen rossz. Csak különös. Azok a bogarak... azok voltak rosszak. Fújj!
– Értem, mire gondolsz. De azt hiszem, azok nem jönnek utánunk.
– Talán, de még messzire vagyunk az erdő szélétől, ugye?
– Igen, hosszú az út a paradicsomig, ahogy Carol szokta mondogatni.
– Csak kapaszkodj belém, Ralph Roberts, és nem tévedsz el.
– Ralph Roberts? Sohasem hallottam ezt a nevet. Engem Nortonnak hívnak.
És nagy boldogságára az asszony ettől elnevette magát.

24. FEJEZET

1

Lassan keresztülmentek a parkoló aszfaltjára fölfestett sárga hálón. Ma este meg fog telni a legtöbb parkolóhely. Jönnek, néznek, figyelnek, megmutatják magukat... és ami a legfontosabb, megmutatják a városnak és a mögötte figyelő országnak, hogy a világ összes Charlie Pickeringje sem képes megfélemlíteni őket. Még azt a kisebbséget, amelyet a félelem távol tartana, azt is idehozza a beteges kíváncsiság.
A futópályákhoz közeledve megközelítették a hullazsák szélét is. Erre vastagabb volt, és Ralph látta lomha örvénylését, mintha elszenesedett anyag apró darabjaiból állt volna össze. Egy kicsit emlékeztetett egy nyitott hamvasztó fölött vibráló levegőre, amelyben szenes papírfoszlányok táncolnak.
És két hangot hallott egyszerre. A felső ezüstös sóhaj volt. A szél adhatna ki ilyen hangot, gondolta Ralph, ha megtanulna sírni. Hátborzongató volt, de az alsó hang kimondottan undorító: nyálas nyammogás, mintha egy gigászi, fogatlan száj őrölne a közelben valami puha étel hatalmas darabjait.
Lois megállt, ahogy odaértek a hullazsák sötét, morzsáktól rühes bőréhez, és rémült, bocsánatkérő tekintetet vetett Ralphra. Amikor megszólalt, olyan volt a hangja, mint egy kislányé: – Nem hinném, hogy át tudnék menni rajta. – Elhallgatott, küzdött magával, végül kibökte, ami még benneszorult. – Ez él. Ez az egész. Látja őket – hüvelykujjával hátrabökött a parkolóban levő emberekre és a bejárat előtti tévéstábokra –, ami baj, de minket is lát, és ez még rosszabb... mert tudja, hogy mi is látjuk. Bár talán nem is lát. Inkább érez.
Az alsó hang – a nyálas csócsálás – szinte értelmes szavakká állt össze, és minél tovább hallgatta, Ralph annál biztosabb volt benne, hogy tényleg erről van szó.
[Ki vele. Bazmeg. Üzsvágd.]
– Ralph – suttogta Lois. – Hallod?
[Gyűlölleg. Megölleg. Megezleg.]
A férfi bólintott, és ismét megfogta az asszony könyökét. – Gyere, Lois.
– Jöjjek? Hová?
– Lefelé. Teljesen.
Lois egy pillanatig csak nézett rá, nem értette; azután derengeni kezdett neki, és bólintott. Ralph érezte a pislogást – kicsivel erősebben, mint azt a szemrebbenést pár perce –, és a nappal hirtelen kivilágosodott. Előttük szétolvadt, eltűnt a kavargó,, füstös sorompó. De azért lehunyt szemmel és visszafojtott lélegzettel közeledtek ahhoz a helyhez, amelyről tudták, hogy ott van a hullazsák széle. Ralph érezte, hogy Lois keményebben markolja a kezét, mikor átsiet a láthatatlan sorompón, és amikor ő is átlépett, sötét emlékháló – felesége lassú halála, gyerekkorában elvesztett kedvenc kutyája, a szívéhez kapó, előregörnyedő Bill McGovern – lebegett fölötte, majd lecsapott, mint egy kegyetlen kéz. Füle megtelt azzal az ezüstös hüppögéssel, amely olyan állandó és olyan dermesztően üres; egy született idióta sírása.
Azután átjutottak.

2

Amint a parkoló túlsó végében áthaladtak a FUTNI MEGYÜNK A BASSEY PARKBA! nagybetűs feliratot viselő, fából ácsolt boltív alatt, Ralph egy padhoz vezette Loist és leültette, noha az asszony hevesen bizonygatta, hogy jól van.
– Jó, de nekem adj egy-két másodpercet, hogy összeszedjem magam.
Lois félresimított néhány fürtöt a férfi halántékáról, és gyöngéden megcsókolta a vakszemét.
– Annyi időt adok, amennyit csak akarsz, drága szívem.
Körülbelül öt perc lett belőle. Amikor Ralph eléggé bizonyos volt benne, hogy föl tud állni, anélkül hogy összeakadnának a térdei, kézen fogta az asszonyt, és együtt álltak föl.
– Megtaláltad, Ralph? Megtaláltad a nyomait?
A férfi bólintott. – Hogy láthassuk, körülbelül kettőt kell ugrani fölfelé. Először azzal próbálkoztam, hogy csak annyira megyek, ahol a fényburkokat láthatom, mert ott nem gyorsul fel minden, de nem vált be. Kicsit többre van szükség.
– Rendben.
– De óvatosnak kell lennünk. Mert amikor mi látunk...
– Akkor láthatóak is vagyunk. Igen. Akkor sem veszíthetjük a nyomát.
– A legkevésbé sem. Kész vagy?
– Majdnem. Azt hiszem, előbb még egy csókra van szükségem. Egy kicsi is megteszi.
A férfi mosolyogva szót fogadott.
– Most már készen állok.
– Rendben – akkor nyomás!
Sutty!

3

A lábnyomok vöröses pacái keresztülvezettek azon a döngölt földúton, ahová a bódékat szokták felverni a megyei vásár hetében, azután a májustól szeptemberig használt futópályán. Lois egy pillanatra megállt a mellmagasságú léckerítés mellett, körülpillantott, hogy üres-e a lelátó, azután föllendült. Először egy fiatal lány édes könnyedségével mozgott, le amikor az egyik lábát átemelte és meglovagolta a kerítést, akkor megállt. Borzadállyal vegyes meglepetés ült az arcán.
[Valami baj van, Lois?]
[Igen, van. A nyomorult fehérneműm! Azt hiszem, lefogytam, mert lecsúszik! A mindenit!]
Már nemcsak a kombiné csipkés szegélyét, de három-négy ujjnyi rózsaszín nejlont is látni lehetett. Ralph a vigyorgásával küzdött, ahogy Lois ott lovagolt a széles palánkon, és a kombinéját rángatta. Gondolt rá, hogy megmondja neki, sokkal csinosabb így, mintha macskanadrágot hordana, aztán úgy öntött, nem lenne jó ötlet.
[Fordíts hátat, amíg felkötöm ezt a nyavalyás kombikét! s töröld le a vigyort a képedről!]
Ralph hátat fordított, és a kultúrházat bámulta. Ha volt is vigyor az arcán (Lois valószínűleg inkább a fényburkában látta a vigyort), annak a sötét, lassan forgó hullazsáknak a látványa gyorsan lehervasztotta.
[Lois, jobban éreznéd magad, ha egyszerűen levennéd.]
[Bocsásson meg a kötözködésért, Ralph Roberts, de nem úgy neveltek, hogy lehúzzam az alsóneműmet és elhajítsam a futópályán, és ha ismertél valaha olyan lányt, aki megtett ilyet, remélem, ez azelőtt volt, hogy Carolynnal találkoztál volna. Bárcsak volna egy...]
Fényes biztosítótű képe jelent meg Ralph fejében.
[Nálad ugye nincs, Ralph?]
Megrázta a fejét, és visszaküldött egy másik képet: homok pereg lefelé egy órában.
[Jól van, jól van, vettem az üzenetet. Azt hiszem, sikerült megkötnöm, hogy jobban tartson. Most már visszafordulhatsz.]
Megtette. Az asszony könnyed önbizalommal ugrott le a kerítés túlsó oldalán, de a fényburka feltűnően elsápadt, és Ralph ismét látta a sötét karikákat a szeme alatt. A Fehérneműk Lázadását azonban elfojtotta, legalábbis egy időre.
Ralph is felpattant, átlendítette a lábát a kerítésen és átugrotta. Élvezetés érzés volt, réges-régi emlékeket ébresztett fel a csontjaiban.
[Hamarosan megint tankolnunk kell, Lois.]
Az asszony fáradtan bólintott.
[Tudom. Gyerünk.]

4

Követték a nyomokat a futópályán át, keresztülmásztak egy újabb kerítésen a túloldalon, azután egy elgazosodott, bozótos lejtőn leereszkedtek a Neibolt utcára. Ralph látta, hogy Lois a szoknyáján át komoran markolászva igyekszik helyben tartani a kombinéját, miközben lefelé bukdácsolnak a domboldalon, megint arra gondolt, hogy meg kéne kérdeznie, nem lenne-e kényelmesebb eldobni azt a vacakot, aztán ismét úgy döntött, hogy nem szól bele a dolgába. Majd ha annyira zavarja, úgyis meg fogja tenni, és nem kéri hozzá a tanácsát.
Legnagyobb félelme – hogy Atroposz nyomai egyszerűen eltűnnek – kezdetben alaptalannak bizonyult. A halvány rózsaszín foltok egyenesen vezettek lefelé a rogyadozó, ragyás Neibolt utcán, a festetlen házak között, amelyeket évekkel azelőtt le kellett volna bontani. Foltozott mosott holmi csapkodott ernyedt ruhaszárító köteleken, taknyos orrú, piszkos gyerekek néztek utánuk poros előudvarokból. Egy háromévesforma, gyönyörű, hirtelenszőke kisfiú mélységesen gyanakvó pillantást vetett rájuk a lépcsőről, azután egyik kezezel a lába közét markolta meg, a másikkal azt mutatta, mit fog.
A Neibolt utca a régi rendezőpályaudvarba torkollt, ahol Ralph és Lois egy időre elvesztették a nyomokat. Megálltak egy réges-régi szögletes pincegödröt eltorlaszoló baknál – ennyi maradt a régi váróteremből –, és áttekintették a szemetes parlag félkörét. Rozsdás mellékvágányok vöröslöttek a napraforgók és a tüskés gyomok őserdejében; törött palackok százainak cserepei villogtak a délutáni napsugárban. SUZY LESZÍTA A DORONGOMAT hirdették rózsaszín festékszóróval odamázolt betűk a régi remiz repedezett oldalán. A költői vallomást táncoló horogkeresztek szegélyezték.
Ralph: [Hová a pokolba ment?]
[Oda ni, Ralph, nem látod?]
Arrafelé mutatott, amerre 1963-ig a fővágány volt, 1983-ig az egyetlen élő vágány, most viszont már csak két rozsdás sín a dudva között a semmiben. Még a talpfák zöme is eltűnt, elfűtötték esti tábortüzeiknél a helyi iszákosok vagy a csavargók, akik úton voltak Aroostook megye krumpliföldjeire, vagy Maritimes almáskertjei és halászhajói felé. A kevés megmaradt talpfa egyikén Ralph felfedezte a lábnyom rózsaszín foltját. Frissebbnek tűnt, mint azok, amelyeket a Neibolt utcában követtek.
Nézte a félig látható sínpárt, próbálta felidézni, merre tart. Ha nem csal az emlékezete, akkor megkerüli a városi golfpályát, mielőtt visszakanyarodna... nos hát, mielőtt visszakanyarodna nyugat felé. Ralph úgy vélte, ez ugyanaz a használaton kívüli vágány, amely a repülőtér mellett halad el a piknikezőhelynél, ahol Faye Chapin esetleg éppen most a feltöri a közelgő Hármas Leszállópálya-Bajnokság beosztásán.
Az egész egy nagy hurok, gondolta. Három nyomorult napunk ment rá, de úgy látom, a végén oda érünk vissza, ahonnan elindultunk... nem a paradicsomba, hanem a Harris sugárútra.
– Hello, haverok! Mizujs?
Ralph fölöttébb ismerősnek találta a hangot, és ez a benyomása még erősödött is, amikor az első pillantást vetette az emberre, akitől származott. Mögöttük állt, ott, ahol a Neibolt utcai járda végleg kilehelte a lelkét. Jó ötvenesnek tűnt, de Ralph sejtette, hogy öt vagy akár tíz évvel is fiatalabb lehet. Pulóvert és ócska, rongyos farmert viselt. A fényburok, amely körülvette, zöld volt, mint a Szent Patrick-napi sör palackjának üvege. Ettől végre beugrott Ralphnak. Ő volt az a borostömlő, aki odajött hozzá és Billhez, azon a napon, amikor Bill ott ült a Stratford parkban, és siratta öreg haverját, Bob Polhurstöt... aki egyébként túlélte őt. Az élet néha viccesebb, mint Groucho Marx.
Lopakodó sötét fatalizmus kerítette hatalmába Ralphot, és vele együtt ösztönösen megértette azokat az erőket, amelyek most körülvették őket. Meglett volna nélküle. Alig számított, hogy ezek az erők jó- vagy rosszindulatúak, a Véletlenhez vagy a Tervszerűhöz tartoznak-e; az számít, hogy gigásziak, mellettük kész kabaré Klóthó és Lakhészisz szövege a választásról és a szabad akaratról. Úgy érezte, oda vannak kötve Loisszal egy óriási kerék küllőihez, egy kerékhez, amely egyre csak görgeti őket visszafelé, oda, ahonnan jöttek, egyre mélyebbre és mélyebbre ebbe a szörnyű alagútba.
– Vóna egy kicsi aprója, uram?
Ralph lejjebb ment, hogy a piás mindenképpen hallja, ha beszél hozzá.
– Lefogadnám, hogy a nagybátyja telefonált Dexterből – mondta Ralph. – Azt mondta, visszakaphatná a régi melóját a malomban... de csak ha még ma odamegy. Igazam van?
A piás meghökkent gyanakvással pislogott rá.
– Hát... egen. Ilyesmi. – Tapogatózni kezdett a sztori után – amelyben valószínűleg jobban hitt mindenki másnál, akinek elmondta –, és megtalálta a szakadt szálakat. – Tuggya, ez jó meló. És visszakaphatom. A busz kettőkor indul Bangor és Aroostook felé, de a jegy öt ötvenbe kerül, és mostanáig csak egynegyed...
– Hetvenöt centre van szüksége – mondta Lois. – Két negyeddollárosra, két tízcentesre, két kettesre és egy pennyre. Mondhatom, ahhoz képest, hogy mennyit iszik, rendkívül egészséges a fényburka. Magának olyan szervezete lehet, mint egy ökörnek.
A gödény meglepett pillantást vetett rá, azután egy lépést hátrált, megtörölte az orrát a tenyerével.
– Ne aggódjon – nyugtatta Ralph –, a feleségem mindenféle fényeket lát. Nagyon spirituális személyiség.
– Csaknem?
– Aha. De nagyon nagylelkű is, úgyhogy azt hiszem, nem csak egy kis apróval fogja kifizetni. Nem igaz, Alice?
– Csak elinná – mondta az asszony. – Nincs is munkája Dexterben.
– Valószínűleg nincs – mondta Ralph erősen a szeme közé nézve –, de a fényburka rendkívül egészségesnek tűnik. Rendkívül egészségesnek.
– Asszem, magának is megvan a spiliturális teheccsége – mondta a szesznyák. Még mindig gyanakodva pislogott hol Ralphra, hol Loisra, de pillantásában az óvatos remény is megcsillant.
– Hát tudja, ez igaz – felelte Ralph. – Főleg az utóbbi időben érzem. – Összecsücsörítette az ajkát, mint akinek egy érdekes gondolat jutott az eszébe, és beszívta a levegőt. Élénkzöld sugár lőtt ki a piás fényburkából, átrepülte a három métert, amely elválasztotta Ralphtól és Loistól, és behatolt Ralph száján. Zamatos volt és tisztán felismerhető: Boone-féle Tanyasi Almabor. Karcos volt és olcsó, de ugyanakkor valahogy kellemes is, volt benne egy szikrányi jó melós íz. Vele együtt megjött a visszatérő erő érzése, ami jó volt, meg gondolatok borotvaélessége, ami még jobb.
Lois közben már nyújtotta a húszdolláros bankjegyet. A piás először nem vette észre: fancsali ábrázattal meredt az égre. Ebben a pillanatban újabb zöld sugár lőtt ki a fényburából. Keresztülvágódott a pince melletti gazos tisztáson, mint egy ragyogó villanófény-sugár, és behatolt Lois szájába és orrába. Az asszony kezében kissé megremegett a bankó.
[Istenem, de jó!]
– A fene ezekbe a lökhajtásos zsokékba ott a Charleston Légitámaszponton! – kiáltotta rosszallóan a szeszkazán. – Nem szabadna átlépniük a hangrobbanás határát, amíg ki nem érnek az óceán fölé! Majdnem magam alá – szeme megakadt a Lois kezében levő bankjegyen, és még jobban elfancsalodott a tekintete. – Mongyák, mit jáccadoznak velem? Azér nem vagyok hülye. Lehet, hogy eccer-eccer iszok egy kicsit, de attól még nem leszek hülye.
Adj neki időt, gondolta Ralph. Majd leszel.
– Senki sem tartja magát hülyének – mondta Lois –, és ez nem játék. Fogja a pénzét, uram.
A csöves továbbra is megpróbált fenyegető pofát vágni, de miután (Ralphra sandítva) egy közelebbi pillantást vetett Loisra, fülig érő diadalmosolyra húzódott a szája. Odalépett Loishoz, és nyújtotta a markát a pénzért, amelyet tudtán kívül keresett.
Lois följebb emelte a kezét, mielőtt a pasas összezárhatta volna az ujjait a bankjegyen.
– Csak egyen is valamit, ne csak igyon. És azon is elgondolkozhatna, hogy boldog-e úgy, ahogy most él.
– Amilyen igaza van! – lelkesedett a piás. Tekintete egy pillanatra sem eresztette el a Lois ujjai között levő pénzt. – Tökéletesen, naccsám! Van ám odaát a túlparton egy olyan elvonó és rehabili pogram. Gondolkodom rajta. De igazán. Minden elcseszett nap. – Tekintete még mindig a húszasra tapadt, és valósággal csorgott a nyála. Lois kurta, kételkedő pillantást vetett Ralphra, azután vállat vont, és odaadta a bankót. – Köszönöm! Köszönöm, hölgyem! – Ralphra sandított. – A hölgy egy hercegnő! Remélem, tuggya!
Ralph gyöngéd pillantást vetett Loisra. – Tudom – mondta.

5

Félórával később ott ballagtak a rozsdás sínek között, amelyek szelíd ívben kerülték meg a városi golfpályát... de persze följebb emelkedtek a kurtaidős világ fölé, amióta találkoztak a tintással (talán mert az is kissé maga fölött volt), és a ballagás nem épp a legmegfelelőbb szó arra, amit csináltak. Úgyszólván alig kellett erőfeszítést tenniük, és noha a lábuk mozgott, Ralph úgy érezte, inkább siklanak, mint járnak. Nem nagyon tudta, láthatók-e a kurtaidős világban; a mókusok zavartalanul szökdécseltek a lábuk között, buzgón gyűjtögették a tartalékot a közeledő télre, és egyszer csak látta, hogy Lois hirtelen lebukik, mert egy ökörszem csaknem nekirepült a hasának. A madár kitért balra fölfelé, mintha az utolsó pillanatban érzékelte volna, hogy emberi lény akadt repülése útjába. A golfozók ügyet sem vetettek rájuk. Ralphnak az volt a golyókról a véleménye, hogy a rögeszmésségig maguknak valók, de az érdeklődésnek ezt a teljes hiányát azért furcsának találta. Ha ő látna egy rendesen felöltözött felnőtt párt, amint ínyes nappal egy használaton kívüli vágányon ballagnak, rászánna egy kis időt, hogy megpróbálja kitalálni, miben járhatnak és merre tarthatnak. Főleg arra lennék kíváncsi, miért motyogja folyton a szoknyáját ráncigáló hölgy, hogy maradhass már, te vacak rongy, gondolta Ralph, és elvigyorodott. e a golfozók oda se néztek, noha a kilences lyuknál ácsorgó így fős csapat olyan közel volt hozzájuk, hogy Ralph hallotta, amint az értékpapírpiac növekvő felpuhulásán aggodalmaskodnak. Kezdte egyre hihetőbbnek találni a gondolatot, hogy Loisszal megint láthatatlanná váltak, vagy legalábbis elhalványodtak. Hihetőbbnek... és aggasztónak. Az idő gyorsabban telik odafent, mondta az öreg Dor.
Ahogy nyugat felé mentek, frissebb lett a csapa, de Ralph örömére fogyott a csöpp és a folt. Ahol a trutymó az acélsínre csurgott, úgy lemarta a rozsdát, mint a sav. Ha növényre hullott, az megfeketedett és meghalt, még a legszívósabbak is elpusztultak. Amikor a golfpálya zöldjéből bejutottak az összekuszálódott girhes fák és cserjék birodalmába, Lois megragadta a kabátja ujját, és előremutatott. Atroposz csapájának széles foltjai mint undok festék virítottak a vágányhoz közel húzódó fák törzsén, és tócsákká gyűltek a valahai talpfák helyén, a két sín között.
[Közeledünk a vackához, Ralph.]
[Igen.]
[Mit csinálunk, ha visszajön és itt talál bennünket?]
Ralph vállat vont. Nem tudta, talán nem is érdekelte. Ráta az aggodalmaskodást azokra az erőkre, amelyek sakkfiguraként mozgatják őket egy táblán, és amelyeket Mr. K. és Mr. L. Magasabb Tervszerűségnek nevezett. Ha Atroposz odadugja a pofáját, Ralph megpróbálja kirángatni a szarházi kis kopasz nyelvét, hogy megfojthassa vele. És ha ez valakinek keresztülhúzza a számításait, hát az pech. Ő nem vállalhatja a felelősséget a Nagyidősek ügyei és grandiózus tervei miatt, neki az a dolga, hogy Loisra vigyázzon, aki veszélyben forog, és megakadályozza a mészárlást, amely nem messze innen fog megesni néhány óra múlva. És ki tudja? Lehet, hogy arra is lesz egy kis extra ideje, hogy megpróbálja megvédeni a félig megfiatalodott irháját. Ennyi a dolga, és ha a csúnya kis pöcs az útjába akad, egyikük alulmarad. Ha ez nem illik a nagyfiúk terveibe, az bizony az ő bajuk.
Ezeknek a gondolatoknak a zömét Lois leolvasta a fényburkából. Ralph láthatta az ő fényén, amikor az asszony megfogta a karját, és ő megfordult, hogy ránézzen.
[Mit jelent ez, Ralph? Hogy megpróbálod megölni, ha az utadba áll?]
Ő eltöprengett, azután bólintott.
[Igen, pontosan azt jelenti.]
Most Lois tűnődött el, azután biccentett.
[Ralph...]
A férfi felvont szemöldökkel nézett rá.
[Ha muszáj megtenni, akkor segítek.]
Ralph ettől abszurd módon meghatódott... és ugyanakkor verejtékes erőfeszítéssel próbálta elrejteni előle azt a további gondolatot, hogy Lois azért van még mindig mellette, mert így rajta tarthatja a szemét. Ez a gondolat visszavezette a fülbevalóhoz, ám ezt elhessentette, nem akarván, hogy az asszony meglássa – vagy akár csak gyanítsa – a fényburkában.
Lois gondolatai eközben más, némileg biztonságosabb irányba fordultak.
[Még ha bemegyünk és kijövünk is onnan, akkor is tudni fogja, hogy járt bent valaki, igaz? Valószínűleg még azt is, hogy ki.]
Ralph ezt nem tagadhatta, de nem gondolta, hogy ez sokat számítana; választási lehetőségeik erre az egyre csökkentek, legalábbis pillanatnyilag. Egyszerre egyetlen lépést tehettek meg, és csak reménykedhettek benne, hogy másnap még megláthatják a felkelő napot. Bár ha választhatok, inkább aludnék, gondolta Ralph, és vágyakozó kis mosoly jelent meg a szája sarkában. Istenem, úgy érzem, mintha évek óta nem aludtam volna. Agya erről Carolyn kedvenc mondására ugrott, miszerint hosszú az út vissza a paradicsomba. Neki a paradicsom annyit jelentett, hogy délig alhat... vagy talán valamivel még azon is túl.
Megfogta Lois kezét, és ismét megindultak Atroposz nyomán.

6

Tizennégy méterre keletre a repülőtér szélét jelző ciklonkerítéstől, eltűntek a rozsdás sínek. Atroposz csapája azonban folytatódott, noha nem sokáig; Ralph szinte látta, hol ér véget, és megint visszatért a kép a nagy kerékről, amelyhez hozzákötözték őket. Ha nem téved, akkor Atroposz odúja egy kőhajításnyira van onnan, ahol Ed beleszaladt a műtrágyás hordókat szállító kövér ember kisteherjébe.
Feltámadt a szél, émelyítő, rohadt szagot hozott a közelből, kicsit messzebbről pedig Faye Chapin hangját, amint kedvenc májával traktál valakit: – ...amit én mindig is mondok! A mah-zsong olyan, mint a sakk, a sakk olyan, mint az élet, így ha ismered valaméket... – a szél ismét elült. Ha erősen hegyezte a fülét, még mindig hallhatta Faye hangját, de a szavak jelentése már elúszott. Nem baj, épp elégszer hallotta az előadást, hogy tudja a folytatását.
[Ralph, ez borzalmasan büdös! Ez ő, igaz?]
Bólintott, bár nem hitte, hogy Lois Atroposzt látja. Szorosan fogta a férfi kezét, tágra nyílt szemmel bámult előre. A mocskos csapa, amely a kultúrház ajtaja előtt kezdődött, egy részegen megdőlt halott tölgyfa tövénél ért véget, innen kétszáz méterre. Teljesen világos volt, mi ölte meg és ferdítette el: az a villámcsapás, amely mint a banánt héjazta le a tiszteletreméltó relikvia egyik oldalát. Szürke kérgének repedései, hasadékai és bütykei mintha félig eltemetett, némán sikoltó arcokat formáztak volna, égnek meredő tar ágainak komor írásjelei – legalábbis Ralph képzeletében – kínosan emlékeztettek arra a japán ideogrammára, amelynek a jelentése kamikaze. A gyilkos villámcsapásnak nem sikerült kidöntenie a fát, de megtett minden tőle telhetőt. Elágazó gyökérzetének repülőtér felé néző része kifordult a földből. Ezek a gyökerek benyúltak a kerítés alá, kifelé és fölfelé nyomták harang alakban, amiről Ralphnak évek óta először eszébe jutott egy gyermekkori ismerőse, név szerint Charles Engstrom.
– Ne játssz Chuckie-val – szokta mondogatni neki az anyja. – Mocskos fiú. – Ralph nem tudta, tényleg az-e, de ahhoz nem fért kérdés, hogy flúgos. Chuckie Engstromnak szokása volt elbújni az előkertjükben egy fa mögé egy hosszú faággal, amelyet Kukucskapálcának hívott. Amikor arra ment egy bőszoknyás nő, Chuckie lábujjhegyen utánalopakodott, a Kukucskapálcát bedugta a szoknya alá, aztán megemelte. Elég gyakran sikerült még előbb megállapítania, milyen színű a fehérnemű (a női alsónemű színe teljesen lenyűgözte Chuckie-t), mielőtt az illető rájött, mi folyik, és visszakergette a nyerítő kölyköt a házukig, azzal fenyegetve, hogy elmondja az anyjának. A repülőtér kerítése, ahogy az öreg tölgy gyökerei fölfelé és kifelé emelték, valamiért Chuckie áldozatainak Kukucskapálcával megemelt szoknyájára emlékeztették.
[Ralph!]
Az asszonyra nézett.
[Ki az a Kutyabárca? És miről jutott most eszedbe?]
Ralph nevetésben tört ki.
[A fényburkomban láttad?]
[Úgy rémlik, illetve már nem is tudom. Kicsoda?]
[Majd egyszer elmondom. Gyerünk.]
Megfogta az asszony kezét, és lassan elindultak a tölgyfa felé, ahol a csapa véget ért, bele a rothadás egyre vastagabb bűzébe, ami Atroposz szaga volt.

25. FEJEZET

1

Ott álltak a tölgyfa tövénél, és bámultak lefelé. Lois görcsösen rágta az alsó ajkát.
[Le kell mennünk oda, Ralph? Tényleg le kell mennünk?]
[Igen.]
[De hát miért? Mit fogunk ott tenni? Elhozunk valamit, amit ellopott? Megöljük? Mit csinálunk?]
Azon túl, hogy visszaszerzik Joe fésűjét és Lois fülbevalóját, ő sem tudta... de biztos volt benne, hogy tudni fogja, mindketten tudni fogják, ha eljön az idő.
[Úgy gondolom, jobb, ha most elindulunk, Lois.]
A villám, mint egy erős kéz, erőszakosan kelet felé döntötte a fát, és tátongó üreget nyitott a nyugati oldalon. Egy kurtaidős látással rendelkező férfi és nő számára ez az üreg meglehetősen sötétnek tűnt – és talán egy kicsit félelmesnek is egyenetlen oldalaival, a mély árnyékban kígyóként tekergőző, alig látható gyökereivel –, de máskülönben semmi szokatlan nem volt benne.
Egy srác, akinek van képzelőereje, többet is láthat, gondolta Ralph. Kalózok kincsére kell gondolnia a sötét üregtől a fa tövén... szegénylegények rejtekhelyére... troll-odúra...
De Ralph szerint még a legélénkebb képzelőerejű Kurtaidős gyerek se látta volna meg a fa alól kiszüremlő tompavörös izzást, és arra sem jött volna rá, hogy a tekergőző gyökerek valójában kezdetleges létrát alkotnak, amely lefelé vezet valamilyen ismeretlen (és kétségtelenül kellemetlen) helyre.
Nem, ezeket még egy élénk fantáziájú gyerek sem látná... Az azonban lehetséges, hogy megérezné.
Így van. És utána volna annyi esze, hogy megforduljon és elrohanjon, mintha a pokol valamennyi démonja lenne a sarában. Ahogy ő és Lois is tennék, ha lenne egy csöpp eszük, la nem lenne Lois fülbevalója. Ha nem lenne Joe Wyzer fésűje. Ha nem lenne a saját elveszett helye a Tervszerűben. És természetesen: ha nem lenne Helen (esetleg Nat) és az a kétezer más ember ma este a Kultúrközpontban. Loisnak igaza van. Valamit tenniük kell, és ha most meghátrálnak, az alól sohasem kapnának feloldozást.
És a kötelekből sem, gondolta. A kötelekből, amelyekkel az erők szokták odakötözni a magunkfajta szegény bamba Kurtaidőseket kerekük küllőihez.
Most a gyűlölet ragyogó lencséjén keresztül látta maga előtt Klóthót és Lakhésziszt, és arra gondolt, ha most itt lennének, megint kínosan összenéznének, és hátrálnának egykét lépést.
És jól tennék, ha ezt tennék, gondolta. De még milyen jól.
[Ralph! Mi a baj? Miért vagy olyan dühös?]
Ajkához emelte az asszony kezét és megcsókolta.
[Semmiség. Gyerünk. Menjünk, mielőtt elvesztenénk a bátorságunkat.]
Lois nézte még egy kicsit, aztán bólintott. És amikor Ralph leült és bedugta lábát a fa tövén a gyökerekkel átszőtt tátott szájba, már ott volt mellette.

2

Ralph a hátán csúszott be a fa alá, szabad kezével eltakarta az arcát, nehogy a málladozó föld nyitott szemébe hulljon. Igyekezett nem összerezzenni, amikor a gyökerek bütykei végigsimították a nyaka oldalát, és beleböktek a veséjébe. A szag a fa alatt egy oroszlánketrec émelyítő bűzévé erősödött, amitől felfordult a gyomra. Egy darabig áltatta magát, hogy megszokja, ha elég sokáig lesz a tölgyfa alatt, azután felhagyott a dologgal. Félkönyékre támaszkodott, és miközben kisebb gyökerek szurkálták a fejbőrét, és leffegő kéregdarabok cirógatták az arcát, kiokádta mindazt, ami a reggeliből még a gyomrában maradt. Hallotta, hogy Lois a bal oldalán ugyanezt teszi.
Hullámként öntötte el az ijesztő, bódító gyengeség. A bűz olyan erős volt, hogy szinte harapni lehetett, és keze-karja vöröslött a mocsoktól, amely idevezette őket a fa alatti lidércnyomásos helyre. Még látni is rossz volt ezt a kulimászt, hát még pancsolni benne, az isten szerelmére!
Valami megfogta a kezét, és már majdnem pánikba esett, amikor rájött, hogy Lois az. Összekulcsolódott a kezük.
[Ralph, gyere följebb egy kicsit! Jobb itt! Tudsz lélegezni!]
Rögtön megértette, mire gondol, és az utolsó pillanatban kellett visszafognia magát. Ha nem teszi, akkor a kilőtt rakéta sebességével száguld fel az érzékelés létráján.
A világ megrebbent, és hirtelen valamivel több fény lett a bűzlő üregben... és egy kicsivel több hely. A bűz nem szűnt meg, de elviselhetőbbé vált. Most olyan volt, mint egy apró, zárt sátor, tele koszos lábú, izzadt hónaljú emberekkel; nem kellemes, de ki lehet bírni, legalábbis egy darabig.
Ralph hirtelen egy zsebóra számlapját látta maga előtt, amelynek mutatói túl gyorsan mozogtak. Jobb így a torkot fojtogató bűz nélkül, de ez is veszélyes lehet. És ha holnap reggel bukkannak elő innen, amikorra semmi sem marad a Kultúrközpontból, csak egy füstölgő lyuk a Fő utcában? Márpedig megeshet. Időt számítani itt – kurtaidőt, nagyidőt, mindenidőt – képtelenség volt. Az órájára pillantott, de hiába. Korábban kellett volna fölhúznia, de megfeledkezett róla.
Mozgás, Ralph. Ezen nem segíthetsz, úgyhogy hagyd.
Megpróbálta, és közben az jutott eszébe, hogy az öreg Dórnak száz százalékig igaza volt azon a napon, amikor Ed belerohant Mr. West Side Kertészet kisteherjébe; jobb lett volna nem belekeveredni a Nagyidősök dolgába. Mégis itt van, a világ legvénebb Pán Pétere, a világ legvénebb Wendyjével, csúszik egy varázsfa alatt valami nyálkás alvilágba, amelyet egyikük sem kívánt látni.
Lois ránézett, halvány arca világított a beteges vörös izzásban, kifejező szeme csupa félelem. Sötét csíkokat látott az állán, és rájött, hogy vér. Már nemcsak harapdálta az alsó ajkát, hanem a bőrt tépkedte róla.
[Minden rendben, Ralph?]
[Bemászom egy öreg tölgyfa alá egy csinos lánnyal, és te még kérdezed? Jól vagyok, Lois. De azt hiszem, jobb, ha sietünk.]
[Helyes.]
Körbetapogatódzott maga alatt, és rátette a lábát egy göcsörtös gyökérre. Ránehezedett, átfogta Lois derekát, lesiklott a köves lejtőn, majd elkapott egy másik gyökeret. Az asszony szoknyája fölgyűrődött a combján, és Ralphnak rövid időre ismét Chuckie Engstrom és a Kukucskapálca jutott eszébe. Egyszerre mulattatta és bosszantotta, hogyan igyekszik Lois lerángatni a szoknyáját.
[Tudom, hogy egy hölgy, ha csak lehet, igyekszik nem felgyűrni a szoknyáját, de ezt a szabályt felfüggesztheted, amikor egy troll lépcsőházában csúszol lefelé egy öreg tölgyfa alatt. Rendben?]
Az asszony zavart, rémült kis mosollyal válaszolt.
[Ha tudtam volna, mit fogunk csinálni, nadrágot veszek. Azt hittem, csak a kórházba megyünk.]
Ha én tudtam volna, hogy mit fogunk csinálni, gondolta Ralph, akkor drágán pénzzé tettem volna a részvényeimet, akár felpuhult a piac, akár nem, és elrepültünk volna Rióba.
Újabb fok után tapogatódzott a lábával, tudva, hogy ha leesik, valószínűleg olyan helyen köt ki, ahol nemigen érheti el a derryi mentőszolgálat. Éppen az orra előtt vöröses féreg bújt ki a földből, apró rögöket csócsálva Ralph homlokára.
Egy örökkévalóságig nem talált semmit, azután sima fát érzett a lába, ez alkalommal nem gyökeret, hanem valamit, ami olyan volt, mint egy igazi lépcső. Lejjebb siklott, még mindig a derekánál tartva Loist, azt latolgatva, vajon az a dolog, amin áll, kibírja-e kettejük súlyát, vagy eltörik alattuk.
Kitartott, és elég széles is volt mindkettejüknek. Ralph lenézett és látta, hogy egy keskeny lépcső legfelső fokán áll, amely lefelé kanyarog a vörhenyes sötétségben. Olyan teremtménynek készült – talán éppen ő készítette –, aki sokkal kurtább volt náluk, ezért meg kellett görnyedniük, de még ez is jobb volt, mint az utóbbi percek lidércnyomása.
Ralph fölemelte piszoktól és verejtéktől csíkos arcát, és tompa vágyakozással meredt a fejük fölötti szaggatott szélű fényfoltra. A napfény még sohasem látszott ilyen édesnek és ilyen távolinak. Visszafordult Loishoz és bólintott. Az asszony megszorította a kezét, és ő is biccentett. Előrehajolva, meg-megrándulva, ahányszor egy lelógó gyökér megérintette a nyakukat vagy a hátukat, megindultak lefelé a lépcsőn.

3

Úgy rémlett, sohasem érnek a végére. A vörös fény erősödött, Atroposz bűze fokozódott, és Ralph tudatában volt, hogy mindketten „fölfelé mennek”, miközben ereszkednek; muszáj volt, hogy csökkenjen a bűz. Továbbra is azzal biztatta magát, hogy azt teszik, amit tenniük kell, és hogy egy ilyen nagy hadműveletnél kell lennie egy időmérőnek, valakinek, aki megböki őket, ha és amikor kezdenek kifutni az időből, de mégis aggódott. Mert lehet, hogy még sincs időmérő, vagy játékvezető, vagy bíró csíkos mezben. Senki többet, mondta Klóthó.
Éppen amikor azon kezdett morfondírozni, hogy a fokok vajon nem egyenesen a pokolba visznek-e, véget is ért a lépcső. Egy méternél nem magasabb, hét méternél nem hosszabb, kővel kifalazott kurta folyosó vezetett egy boltíves ajtónyíláshoz. Emögött lüktetett és villogott a vörös fény, mint egy nyitott kohó visszaverődő lángja.
[Gyerünk, Lois, de készülj föl mindenre. Készülj föl rá.]
Az asszony bólintott, följebb rántotta a lefelé igyekvő kombinét, aztán belépett Ralph mellett a keskeny folyosóba. Ralph belerúgott valamibe, ami nem kő volt, és lehajolt, hogy fölvegye. Vékony piros műanyag henger volt, egyik végén szélesebb, mint a másikon. Egy pillanat múlva rájött, hogy mi íz: egy ugrókötél markolata. Egyenlőre, kétkettőre.
Ne üsd bele az orrod olyasmibe, ami nem a te dolgod, Kurtaidős, mondta neki Atroposz, de ő bizony beleütötte, és nem csupán azért, amit a kis, kopasz doktorok ka-nak neveztek. Azért avatkozott be, mert amit Atroposz csinált, az az ő dolga s volt, akármennyire az ellenkezőjét gondolta is a kis gazember. Derry az ő városa, Lois Chasse az ő barátnője, és Ralph szintén vágyott látni, amint Doki 3. azt is bánja, hogy egyáltalán ránézett Lois gyémántos fülbevalójára.
Félrepöccintette az ugrókötél fogantyúját, és ismét elindult. Így perc múlva átmentek az ajtón, és csak álltak és bebámultak Atroposz föld alatti lakosztályába. Tágra nyílt szemükkel, hogy egymás kezét fogták, sokkal inkább hasonlítottak tündérmesék gyerekhőseire, mint valaha; nem is Pán Péter és Wendy, hanem Jancsi és Juliska, akik megérkeznek a boszorkány mézeskalács házához, miután napokon át bolyongtak a járatlan őserdőben.

4

[Ó, Ralph. Ó, istenem, Ralph... látod?]
[Csitt, Lois. Csitt.]
Kicsi, ronda fülke volt előttük, konyha és hálószoba keveréke. Mocskos volt és hátborzongató. A közepén alacsony, kerek asztal állt, amit Ralph egy hordó levágott felső részének nézett. Még rajta volt a maradék, valami szürke, büdös pempő, amely leginkább csorba levesestálban kocsonyásodó, folyós agyvelőre emlékeztetett. Volt egy koszos összehajtható szék. Az asztaltól jobbra primitív szobaűrszék állt, amit rozsdás acélhengerből és a tetején egyensúlyozó ülőkéből fabrikáltak. Hihetetlen bűz áradt belőle. A szoba egyetlen díszítése az az embermagas, rézkeretes tükör volt az egyik falon, amelynek üvege olyannyira megsötétedett a kortól, hogy Ralph és Lois úgy néztek ki benne, mintha három-négy méter mély vízben úsznának.
A tükörtől balra volt a sivár nyoszolya, egy mocskos matrac és egy szalmával vagy tollal töltött vászonzsák. A párna és a matrac villódzott az ágyat használó teremtmény éjszakai izzadságától. Engem megőrjítenének az álmok, amelyek abban a zsákban lappanganak, gondolta Ralph.
Valahol, Isten tudja, milyen messze a föld színe alatt, víz csöpögött tompán.
A szoba túlsó végében újabb, magasabb boltív nyílott egy zavaros, szürreális raktárba. Ralph kétszer-háromszor pislogott, hogy meggyőződjön róla, tényleg azt látja-e, amit lát.
Szóval ez az a hely, gondolta. Akármiért jöttünk, az ott lesz.
Lois mintegy megdelejezve sodródott a második boltív felé. A szája remegett az iszonyattól, de a szeméből sütött a kétségbeesett kíváncsiság. Kékszakáll felesége nézhetett így, amikor elfordította a kulcsot a férje titkos szobájába vezető ajtó zárjában. Ralph hirtelen bizonyosra vette, hogy Atroposz ott bujkál az ív mögött, magasra emelve rozsdás szikéjét. Lois után ugrott és elkapta, mielőtt átléphetett volna az ajtónyíláson. Megragadta a felsőkarját, azután az ajkára tette az ujját és megrázta a fejét, még mielőtt Lois megszólalhatott volna.
Meggörnyedt, egyik kezének ujjaival megtámaszkodott a döngölt földön, mint a futó, aki az indítópisztoly dörrenésére vár. Azután keresztülvetette magát a nyíláson (még ebben a pillanatban is élvezve testének készséges gyorsaságát), a vállára esett és arrébb gördült. A lába beleütközött egy kartondobozba és felrúgta. Mindenféle tárgy potyogott belőle zagyva összevisszaságban: páratlan kesztyűk és zoknik, néhány régi papírkötéses könyv, egy bermudanadrág és egy csavarhúzó, acélfogóján barnás maszat, talán festék, talán vér.
Ralph föltérdelt, visszanézett Loisra, aki az ajtóban állt, álla alatt összekulcsolt kézzel bámulta őt. Senki sem bujkált a boltíven túl, nem is lett volna helye. Mindkét oldalán dobozok tornyai magasodtak. Ralph báva csodálkozással olvasta a feliratokat: Jack Daniel's, Gilbey's, Smirnoff, J&B. Úgy látszott, Atroposz éppolyan nagy kedvelője az italosdobozoknak, mint általában azok, akik semmit sem képesek kidobni.
[Ralph! Tiszta a levegő?]
Vicces kérdés volt, de ő biccentett, és kinyújtotta a kezét. Lois hozzásietett, közben erélyesen megrángatta kombinéját, és növekvő álmélkodással nézett körül.
A boltív másik oldaláról, Atroposz baljós kis lakosztályából tágasnak tűnt a raktár. Most, amikor tényleg benne jártak, Ralph látta, hogy valóságos raktárház. A kanyargós folyosók mentén imbolygó hegyekbe nőttek a tárgyak. Csak az ajtóban levő holmi volt bedobozolva; a többi ott tornyosult szanaszét, olyasmit alkotva, ami inkább emlékeztet rejtett csapdára, mint labirintusra. Ralph úgy látta, hogy erre még a raktárház is kevés. Valóságos föld alatti város volt ez, és Atroposz akárhol elrejtőzhetett benne... és ha itt van, akkor valószínűleg őket lesi.
Lois nem kérdezte, mit keresnek; látta az arcán, hogy már tudja. Amikor megszólalt, olyan álmatag volt a hangja, hogy a hideg végigszaladt Ralph hátán.
[Rettentő öreg lehet, Ralph.]
Igen. Rettentő öreg.
Húsz méterre bent a szobában, amelyet ugyanaz a víz alatti, fényforráshoz nem köthető vörös izzás világított meg, mint a lépcsőházat, Ralph egy hatalmas, küllős kereket pillantott meg egy szalmafonatú széken, amely viszont egy repedezett, öreg fehérneműsszekrényen állt. Csontja velejéig megborzongott a kerék láttán. Szakasztott olyan volt, mintha az a metafora öltött volna testet, amellyel elképzelte magának a ka fogalmát. Azután meglátta a kerék külső peremét ölelő rozsdás acélszalagot, és rájött, hogy valószínűleg a múlt század utolsó évtizedében dívó, túlméretezett triciklire emlékeztető kerékpárról származik.
Ez egy biciklikerék, és legalább százéves, gondolta. Erről eszébe jutott, hány ember – hány ezer vagy tízezer – halt meg Derryben és környékén, amióta Atroposz lehozta ide ezt a kereket. És e sok ezerből hány lehetett a Véletlen áldozata?
És milyen régen kezdte? Hány évszázada?
Ki tudja; talán a kezdetek kezdetétől fogva, akárhol és akármilyen volt is. És mindezen idő alatt mindig elvett egy kis ezt-azt azoktól, akiket kinyírt... és mindez itt van.
Mindez itt van.
[Ralph!]
Körülnézett és látta, hogy Lois a két kezét nyújtja felé. Az egyikben egy panamakalap volt, amelynek a pereméből kiharaptak egy félhold alakú darabot. A másikban egy fekete műanyag zsebfésű, amilyet bármelyik szatócsboltban kapni egy dollár huszonkilencért. Ralph nem nagyon csodálkozott rajta, hogy a fésű még mindig kísérteties narancs színben dereng. Valahányszor a tulajdonos használta a fésűt, átragadt rá egy kis ragyogás a fényburokból és a zsinegből, akár a korpa. Az se meglepő, hogy a fésű ott volt McGovern kalapja mellett: amikor utoljára látta őket, akkor is együtt voltak. Emlékezett Atroposz gúnyos vigyorára, ahogy lekapja a panamakalapot, és úgy tesz, mintha megfésülné kopasz fejét.
Azután fölugrott, és összeütötte a levegőben a bokáját.
Lois egy öreg hintaszékre mutatott, amelyiknek el volt törve a talpa.
[A kalap azon a széken volt. A fésű alatta. Ez Mr. Wyzeré, ugye?]
[Igen.]
Rögtön odaadta neki.
[Fogd. Nem vagyok olyan hülye, ahogy Bill mindig gondolta, de néha elhagyok dolgokat. És ha ezt elveszítem, azt sohasem bocsátom meg magamnak.]
Ralph fogta a fésűt, és már dugta volna a farzsebébe, amikor eszébe jutott, hogy Atroposz milyen játszva emelte ki ugyanonnan. Mi sem könnyebb ennél. Így az elülső zsebébe dugta, azután visszanézett Loisra, aki McGovern rágott kalapját bámulta, azzal a szomorú csodálkozással, amellyel Hamlet nézte öreg Yorick haverja koponyáját. Amikor föltekintett, Ralph könnyet látott a szemében.
[Szerette a kalapját. Azt hitte, nagyon rámenősnek és kedélyesnek látszik, amikor rajta van. Nem volt igaz, akkor is csak Billnek nézett ki, de azt gondolta, hogy jól mutat benne, és ez a fontos. Nem így van, Ralph?]
[De igen.]
Lois visszadobta a kalapot az öreg karosszékbe, és megfordult, hogy megvizsgáljon egy turkáló jellegű dobozt. Mihelyt hátat fordított neki, Ralph leguggolt, benézett a szék alá, reménykedve, hogy hátha kettős fényszikrát pillant meg a sötétben. Ha Bill kalapja és Joe fésűje itt volt, akkor talán Lois fülbevalója is...
Semmi sem volt a hintaszék alatt, csak por és egy rózsaszín, kötött babacipő.
Sejthettem volna, hogy ez így túl könnyű, gondolta, amint felállt. Hirtelen nyúzottnak érezte magát. Simán megtalálták Joe fésűjét, és ez jó, igazán remek, de Ralph attól félt, hogy ez csupán a vak tyúk-effektus látványos esete. Még mindig aggódhatnak Lois fülbevalója miatt... meg a többi miatt, amiért ideküldték őket. De miért? Ralph nem tudta, és ha volt valaki odafönt, aki utasításokat küldözgetett, hát ő nem kapta meg őket.
[Lois, van valami fogalmad, mit...]
[Sssss!]
[Mi van? Ő az, Lois?]
[Nem! Nyugi, Ralph! Nyugodj meg és figyelj!]
Fülelt. Először nem hallott semmit, azután ismét azt a szorítást – a hunyorgást – érezte bent a fejében. Ez alkalommal nagyon lassú, nagyon óvatos volt. Kicsivel följebb siklott olyan könnyedén, ahogy a tollpihét emeli meg a meleg levegő áramlata. Rádöbbent, hogy hosszan kitartott, nyekergő lángot hall, mintha egy ajtó nyikorogna vég nélkül. Volt benne valami ismerős – nem maga a hang, hanem a vele járó képzettársítások. Olyan volt, mint...
– ...egy riasztócsengő vagy egy füstérzékelő. Jelzi nekünk, hol van. Minket hív.
Lois megmarkolta a kezét. Az ujjai hidegek voltak, mint a jég.
[Ez az, Ralph, ezért vagyunk itt. Hallod?]
Természetesen hallotta. De akármi adja is ki a hangot, az nem Lois fülbevalója... márpedig anélkül nem akart távozni erről a helyről.
[Gyerünk, Ralph! Gyerünk! Meg kell találnunk!]
Hagyta, hogy az asszony mélyebbre vezesse a helyiségben. Atroposz halmozódó emlékei a legtöbb helyen legalább másfél méterre nyúltak a fejük fölé. Hogy egy ekkora vakarcs miként volt képes erre a trükkre, azt nem tudta – talán levitáció volt a dologban –, de nekik hamarosan sikerült tőle elveszíteniük minden irányérzéküket, ahogy ott kanyarogtak, tekeregtek, és néha a saját nyomukon mentek visszafelé. Ralph csak annyit tudott, hogy a halk nyöszörgés hangosabb lett a fülében; ahogy közeledtek a forrásához, egyre inkább a rovar-zümmögésre emlékeztetett, és Ralph egyre kellemetlenebbnek találta. Folyton azt várta, hogy befordulnak a sarkon, és egy óriási sáska bámul rájuk, amelynek akkora szeme van, mint egy citrancs.
Noha a pincét betöltő tárgyak fényburkai elhalványodtak, mint préselt virág szirmaiból az illata, azért még mindig ott lappangtak Atroposz bűze alatt, és ezen a fokon, hihetetlenül kifinomult érzékszerveikkel egyszerűen nem lehetett nem megsejteni megrendítő jelenlétüket. A Véletlen halottainak e csonka emlékei egyszerre voltak megrázóak és borzalmasak. Több volt ez múzeumnál vagy rablóbarlangnál; világi templom lett, ahol Atroposz osztotta a saját képére átszabott úrvacsorát: kenyér helyett gyászt, bor helyett könnyeket.
Komor, gyötrelmes élmény volt végigbukdácsolni a keskeny, zegzugos közökön. Minden nem egészen céltalan fordulóval száz olyan új tárgy tárult fel előttük, amelyekről Ralph azt kívánta, bárcsak ne látta volna őket, és nem kellene emlékeznie rájuk; valamennyi eljajgatta a maga kis fájdalmas és döbbent panaszát. Nem kellett azon tűnődnie, vajon Lois ugyanezt érzi-e; egyfolytában halkan sírdogált mellette.
Volt itt egy ütött-kopott Hajlékony Hussanó szánkó, görcsre kötött kötele még mindig ott lógott a kormányrúdon. A fiú, akié volt, epilepsziás rohamban halt meg 1953 ropogós januárjában.
Itt volt egy majorette krepp-papírral csigavonalban becsavart, bíbor-fehér színekben – a Grant Akadémia színeiben – pompázó karmesterbotja. A lányt 1967-ben megerőszakolták és egy kővel agyonverték. Gyilkosa, akit sohasem fogtak el, ugyanabba a kis barlangba gyömöszölte a holttestét, ahol két másik szerencsétlen áldozatáéval együtt máig ott hevernek a csontjai.
Ugyancsak itt volt egy asszony kámeás brosstűje, akit egy lehulló tégla ütött agyon, mikor végigment a Fő utcán, hogy megvegye a Vogue új példányát; ha fél perccel előbb vagy később megy el hazulról, akkor semmi baja sem történik.
Továbbá itt volt egy férfi nyúzókése, akit 1937-ben véletlenül agyonlőttek egy vadászaton.
Itt volt egy cserkész iránytűje, aki lezuhant és nyakát szegte, miközben a Katahdin-hegyet mászta meg.
Egy Gage Creed nevű kisfiú tornacipője, akit egy gyorsító tartálykocsi gázolt el a ludlowi 15-ös úton.
Gyűrűk és újságok; kulcskarikák és esernyők; kalapok, szemüvegek; csörgők és rádiók. Különböző tárgyaknak látszottak, de Ralph úgy vélte, hogy itt igazából minden ugyanaz: olyan emberek halk, fájdalmas hangja, akik azt vették észre, hogy a második felvonás közepén kivették őket a szereposztásból, miközben éppen a harmadik felvonást tanulták. Embereké, akiket minden teketória nélkül lekapcsoltak, mielőtt elvégezték volna a munkájukat, teljesítették volna kötelezettségüket, emberek, akiknek az volt az egyetlen bűnük, hogy a Véletlenre születtek... és hogy megakadt rajtuk a rozsdás szikével hadonászó eszelős tekintete.
Lois, zokogva: [Gyűlölöm! Annyira gyűlölöm!]
Tudta, mire gondol. Mert egy dolog Klóthótól és Lakhészisztől hallani, hogy Atroposz is része a nagy képnek, sőt maga is valamiféle magasabb Tervszerűséget szolgál, és egészen más látni annak a kisfiúnak a kifakult Boston Bruins sapkáját, aki belezuhant egy hatalmas pinceüregbe, és a sötétben halt néma kínhalált, mert már hangja se volt, miután hat órán át hiába sikoltozott az anyja után.
Ralph kinyújtotta a kezét, és megérintette a sapkát. Tulajdonosának neve Billy Weatherbee volt, Billy utolsó gondolata pedig egy jégkrém.
Megszorította Lois kezét.
[Ralph, mi az? Hallom a gondolataidat, egész biztosan hallom, de úgy, mintha valaki az orra alatt motyogna.]
[Arra gondoltam, hogy szeretném darabokra tépni ezt a kisfattyút, Lois. Talán mi megtaníthatnánk őt, milyen érzés éjjel ébren fetrengeni. Mit szólsz hozzá?]
Lois visszaszorította a kezét. Bólintott.

5

Olyan helyre értek, ahol a folyosó ösvényekre ágazott szét. A halk, kitartó zümmögés balról jött, és a hangból ítélve nem is nagyon távolról. Most már lehetetlen volt egymás mellett haladniuk, és ahogy lépkedtek, az ösvény még jobban összeszűkült. Ralph végül kénytelen volt oldalazva haladni.
Errefelé vastagon állt a vöröses váladék, amelyet Atroposz hagyott maga után, csurgott az emléktárgyak tornyairól, és tócsákba gyűlt a földes padlón. Lois most már annyira szorította a kezét, hogy fájt, de Ralph nem panaszkodott.
[Olyan neki, mint a Kultúrközpont, Ralph. Sok időt tölt itt.]
Ralph bólintott. A kérdés csak az, hogy Mr. A. miért keresi föl ezt a sort olyan gyakran? Most már a végére értek, a katyvasz falként zárta el az utat, és még mindig nem látták, mi adja ki azt a zizegő hangot. Kezdett az agyukra menni, olyan volt, mintha egy bögöly esett volna csapdába az ember fejében. Ahogy az ösvény vége felé közeledtek, Ralph egyre biztosabb lett benne, hogy amit keresnek, az az utat elzáró limlomok fala mögött van. Vagy vissza kell menniük, amerről jöttek, hogy másik utat keressenek, vagy át kell törniük. Mindkét lehetőség több időbe került volna, mint amennyit megengedhettek maguknak. Ralph érezte odabent a kétségbeesés mardosását.
De a folyosó nem volt zsákutca; balra nyílt egy alagút egy tálalóasztal alatt, amelyen oszlopokban álltak a tányérok és a zöld papír és...
Zöld papír? Nem egészen. Bankók voltak. Tízesek, húszasok és ötvenesek hevertek összevissza tányérokon. Egy összekaristolt mártásos csésze pukkadásig volt tömve százasokkal, egy poros borospohárban összecsavart ötszáz dolláros támaszkodott részegen.
[Ralph! Istenem, egy egész vagyon!]
Nem az asztalt nézte, hanem a folyosó másik oldalát. Az utolsó másfél métert bankókötegek szürkészöld tégláiból rakták. Olyan úton jártak, ahol szó szerint pénzből volt a kerítés, és Ralph ezzel választ kapott még egy nyugtalanító kérdésre, arra, hogy honnan szerzi Ed a dohányt. Atroposz adja neki... de Ralphnak volt egy olyan érzése, hogy a kis kopasz kurafinak még mindig nem megy a könyvelés.
Kicsit lehajolt, hogy jobban belásson az asztal alatti járatba. Úgy rémlett neki, a másik oldalon még egy kamra van, noha nagyon szűk. Odaát a szívverés ritmusára lassan erősödött és fakult a vörös izzás. Nyugtalanítóan lüktetett a fény a cipőjükön.
Ralph odamutatott, azután Loisra nézett. Az asszony bólintott. Ralph térdre ereszkedett, és a pénztől roskadozó asztal alatt bemászott a szentélybe, amelyet Atroposz rendezett be a cella közepén heverő tárgy köré. Ez volt az, semmi kétség, amiért ideküldték őket, noha még nem tudta, mi az. Nem volt nagyobb egy üveggolyónál, és olyan hullazsákba csomagolták, amely áthatolhatatlanabb volt, mint egy fekete lyuk közepe.
Hát ez remek, sőt gyönyörű. Most mi legyen?
[Ralph! Hallod az éneklést? Nagyon halk.]
Kétkedve nézett az asszonyra, azután körbepillantott. Gyűlölte ezt a szűk helyet, és noha nem volt klausztrofóbiás, erezte, hogyan furakodik be a gondolatai közé a menekülés Pánikszerű vágya. Nemcsak szeretném, Ralph, hanem akarom, szólt a fejében egy tisztán érthető hang. Mindent megteszek, hogy kitartsak itt veled, de ha nem végzed el hamarosan azt a mifenét, amiért ideküldtek, akkor nem fog számítani, melyikünk mit akar, mert átveszem a parancsnokságot, és úgy elpucolok innen, hogy csak úgy füstöl.
Nem csodálkozott a hang fegyelmezett rettegésén, mert csakugyan borzalmas volt a hely, illetve nem is hely, csak egy henger alakú mély akna, amelynek falait mindenféle lim-lomból és lopott tárgyakból rakták: kenyérpirítókból, székekből, rádióórákból, kamerákból, könyvekből, ládákból, cipőkből, piszkavasakból. Majdnem pontosan a szeme előtt lógott kopott szíjon egy viharvert szaxofon, amelynek oldalába a JAKE szót rakták ki portól elhomályosult csiszolt üvegből. Ralph utánanyúlt, hogy eltolja, ne lógjon az a vacak a képébe. Azután arra gondolt, hogy ha megmozdít egy tárgyat, az hegyomlást idézhet elő, nyakukba zúdítja a falakat, és élve temeti el őket. Visszahúzta a kezét, ugyanakkor, amennyire bírta, kinyitotta elméjét és érzékeit. Egy pillanatra mintha hallott volna valamit, egy halk sóhajt, olyat, mint az óceán suttogása a kagylóhéjban, de aztán elmúlt.
[Ha vannak is itt hangok, én nem hallom, Lois – ez az átkozott valami elnyeli őket.]
A kör közepén levő tárgyra mutatott – olyan fekete volt,, ami túl volt a feketeség fogalmán, hullazsák volt, minden hullazsákok apoteózisa. Lois a fejét rázta.
[Nem fojtja el a hangokat. Kiszívja őket.]
Félelemmel és irtózva meredt a fekete tárgyra.
[Ez a holmi kiszívja az életet mindenből, ami föl van itt halmozva... és belőlünk is ki akarja szívni az életet.]
Igen, így volt. Most, hogy Lois hangosan kimondta, Ralph érezte, hogy a hullazsák – vagy a benne levő tárgy – meghúzott valamit mélyen bent a fejében, rángatta, csavargatta, tépte... ki akarta tépni, mint egy fogat az íny rózsaszín üregéből.
Az életét akarja kiszívni? Valahogy így, de nem egészen. Ralph nem hitte, hogy az, ami a hullazsákban van, az életüket vagy a lelküket akarná... illetve nem egészen azt. Az életerejükre van szüksége. A ka-juk kell neki.
Lois szeme tágra nyílt, amint elcsípte ezt a gondolatot... azután a tekintete felcsúszott valahová, Ralph bal válla felé. Térden állva előrehajolt, és kinyújtotta a kezét.
[Lois, ne tedd! Az egész mindenség a nyakunkba...]
Elkésett. Az asszony kiszabadított valamit, iszonyodó megértéssel nézte, aztán odanyújtotta neki.
[Még él. Minden, ami itt van, még él. Nem tudom, hogyan lehetséges, de így van... valahogy így. De gyengék. Miért olyan gyengék?]
Kis fehér tornacipőt nyújtott oda neki, ami egy nőé vagy egy gyereké lehetett. Amikor Ralph megfogta, hallotta, hogy halkan zöngicsél. Magányos volt, mint a novemberi szél egy borús délutánon, de hihetetlenül kedves; édes ellenmérge a padlón heverő valami örökös bőgésének.
És ezt a hangot ismerte. Ebben biztos volt.
Gesztenyeszín folt volt a tornacipő orrán. Ralph először azt hitte, csokoládés tej okozta, azután rájött, micsoda valójában: megszáradt vér. Megint odakint állt a Piros Alma előtt, hogy elkapja Natot, mielőtt az anyja elejtené. Emlékezett rá, hogy akadtak össze Helen lábai; hogy tántorodott hátra a Piros Alma falának, mint részeg a lámpaoszlopnak, kezét nyújtva felé. Adde a babáat... adde Nahlit.
Azért ismerte föl ezt a hangot, mert Helené volt. Ezt a tornacipőt viselte azon a napon, és a cipő orrán a vércseppek vagy Helen összetört orrából, vagy fölhasadt arcából hullottak rá.
Énekelt és énekelt, hangját nem tudta teljesen elnyomni a hullazsákba bugyolált tárgy berregése, és most, amikor Ralph füle – vagy akármi helyettesítette is a fület a fényburkok világában – teljesen kinyílt, meghallotta a tárgyak hangját. Úgy énekeltek, mint a kárhozottak kórusa.
Éltek. Énekeltek.
Énekelhettek, ennek a falnak minden tárgya énekelhetett, mert tulajdonosaik is énekelhettek.
Ugyanis még éltek.
Ralph ismét fölnézett, ez alkalommal észrevette, hogy egypár régi holmit – például a horpadt öreg szaxit – leszámítva a legtöbb tárgy új volt; ebben a kis alkóvban nem voltak százéves biciklikerekek. Látott három rádióórát, mindhárom digitális. Egy alig használt borotválkozókészletet. Egy rúzst, amelyen még rajta volt a Rite Aid árcédulája.
[Lois, Atroposz olyan emberektől vette el ezeket a tárgyakat, akik ma este a Kultúrközpontban lesznek. Nem így van?]
[De így. Egész biztosan igazad van.]
A férfi a földön vonagló fekete gombolyagra mutatott, amely majdnem minden éneket elfojtott maga körül... elfojtotta őket, mintha megemésztette volna a hangokat.
[Akármi van is abban a hullazsákban, annak valami köze van ahhoz, amit Klóthó és Lakhészisz mesterzsinórnak nevezett. Az köti a különböző tárgyakat – a különböző életeket – össze.]
[Hogy ka-tet legyen belőlük. Így van.]
Ralph odaadta a tornacipőt Loisnak.
[Ez velünk jön, amikor elmegyünk. Helené.]
[Tudom.]
Lois csak nézte egy pillanatig, azután olyat tett, amit Ralph rendkívül bölcs gondolatnak tartott: kihúzta két lyukból a cipőfűzőt, és a bal csuklójára kötötte a tornacipőt, mint valami karperecet.
A férfi közelebb kúszott a kis hullazsákhoz, és föléhajolt. Nehéz volt közeledni hozzá, ott maradni pedig még nehezebb. Mintha teljes fordulatszámmal működő fúrógép motorházára hajtotta volna a fülét, vagy pislogás nélkül nézett volna vakító fénybe. Ez alkalommal úgy rémlett neki, szavak rejlenek a zümmögésben, ugyanazok, amelyeket akkor hallott, amikor megközelítette a Kultúrközpontra boruló hullazsák peremét: Kivele. Bazmeg. Üzsvágd.
Egy pillanatra befogta a fülét, de persze fölöslegesen. Ez a hang nem kintről jött, nem igazán kintről. Visszaejtette a kezét, és Loisra nézett.
[Ehhez mit szólsz? Van valami fogalmad róla, hogy most mi a teendőnk?]
Maga se tudta, mit vár az asszonytól, de biztosan nem azt a gyors, határozott választ, amit kapott.
[Vágd szét, vedd ki, ami odabent van, és vidd innen. Az a tárgy veszedelmes. Hívhatja is Atroposzt, erre nem gondoltál? Úgy kotyog itt, mint a tyúk Jackre az égig érő babszárról szóló mesében.]
Ralph valóban fontolóra vette ezt a lehetőséget, csak nem ilyen eleven képekben. Hát jó, gondolta. Vágd szét a zsákot, és tiéd a díj. Épp csak hogyan tegyem meg?
Eszébe jutott a villámcsapás, amelyet Atroposz felé küldött, amikor az a kis kopasz mocsok át akarta csalogatni Rosalie-t az utcán. Jó trükk, de lehet, hogy többet árthat, mint használ; és ha gőzzé válik a tárgy, amit el kéne vennie?
Nem hinném, hogy meg tudod tenni.
Na jó, ő tényleg nem gondolta, hogy meg tudja tenni... de amikor itt van, olyan emberek holmija között, akik valamennyien halottak lehetnek, mire holnap felkel a nap, akkor nagyon rossz ötlet a latolgatás. Esztelen ötlet.
Nem villámra van nekem szükségem, hanem egy jó éles ollóra, amilyent Klóthó és Lakhészisz használ, hogy...
Rábámult Loisra, meghökkentette a kép tisztasága.

6

Ralph a jobb kezére nézett, a kezére, amelyről eltűntek a ráncok és az ízületi gyulladás első göcsörtjei, a kézre, amely ragyogó kék fénykoszorú közepén hevert. Kicsit bolondnak érezte magát, de behajtotta tenyerébe a gyűrűs- és a kisujját, a középsőt és a mutatót pedig kinyújtotta, úgy, ahogy a kisgyerekek szokták játszani: kő töri ollót, olló vágja papírt, papír fedi követ.
Légy olló, gondolta. Ollóra van szükségem. Segíts.
Semmi. Loisra sandított és látta, hogy derűs és valahogy ijesztő nyugalommal néz vissza rá. Ó, Lois, ha tudnád, gondolta, azután kisöpörte az egészet az agyából. Azért, mert érett valamit? Igen. Valamit.
Most nem szavakat formált gondolatban, hanem képet: nem azt az ollót, amelyet Klóthó használt Jimmy V.-hez, hanem az anyja kézimunkakosarában levő rozsdamentes acélollót – hosszú, hegyes olló volt, majdnem olyan hegyes, mint kés. Ahogy fokozta összpontosítását, még az összefogó szegecs alá gravírozott két parányi szót is el tudta olvasni: SHEFFIELD-i ACÉL. És most megint érzett valamit a fejében, de Nem hunyorgást, hanem egy izmot – egy irdatlan erejű izmot , amint lassan megfeszül. Mereven nézte a kezét, és az agyában megjelent ollót nyitogatta, miközben szélesedő-keskenyedő V alakban lassan nyitotta szét és zárta össze ujjait.
Most érezte, amint a Nirvana-sráctól és a rendezőpályaudvari csövestől elszippantott energia először a fejébe gyűlik, azután görcsként vándorol végig a jobb karján, le az ujjakig.
A kinyújtott mutató- és középső ujját körülvevő fényburok vastagodni... és nyúlni kezdett. Fölvette az olló keskeny pengéinek formáját. Ralph várt, amíg tíz centiméter hosszan túlnyúltak a körmein, majd megmozdította az ujjait. A pengék kinyíltak, összezárultak.
[Gyerünk, Ralph! Láss neki!]
Bizony, nem engedheti meg magának, hogy az időt töltse és kísérletezgessen. Úgy érezte magát, mint egy autó akkumulátora, amit arra kényszerítenek, hogy indítson be egy túl nagy motort. Minden erő – a sajátját is beleértve – leszaladt a jobb kezébe, azokba a pengékbe. Ez nem tarthat sokáig.
Előrehajolt, az ujjait összeszorította, mintha mutatna valamit, és az olló hegyét belemélyesztette a hullazsákba. Olyan erősen összpontosított az olló megteremtésére és megtartására, hogy nem hallotta a kitartó, rekedt berregést – legalábbis nem hatolt el a tudatáig –, de amikor az ollóhegy beledöfött fekete bőrébe, a hullazsák hirtelen átváltott a fájdalommal vegyes rémület sivításába. Ralph látta, hogy sötét ragacs buggyan ki a zsákból és csepeg a padlóra, mint a takonykór váladéka, ugyanakkor úgy érezte, hogy majdnem kétszeres erővel fogy az energiája. Rádöbbent, hogy látja is: saját fényburka lassú, perisztaltikus vonaglásokkal futott végig a jobb karján, a kézfején át. És azt is érezte, hogy teste többi része körül elsötétedik, mert elvékonyodik a védelem.
[Siess, Ralph! Siess!]
Irtózatos erőfeszítéssel szétnyitotta ujjait. A derengő kék pengék is szétnyíltak, és apró rést vágtak a fekete tojáson. A tojás felsüvített, és két harsogó vörös villám futott végig fűrészesen a felszínén. Ralph összecsukta az ujjait és látta, ahogy az ujjaiból kinövő pengék összecsapódnak, átvágva a sűrű fekete anyagot, amely félig héj volt, félig hús. Fölkiáltott. Nem is egészen fájdalom volt az, amit érzett, hanem szörnyű fáradtság. Ilyen lehet elvérezni, gondolta.
Odabent a tojásban ragyogó aranyfényben csillogott valami.
Ralph minden erejét összeszedve próbálta szétnyitni az ujjait még egy vágásra. Eleinte nem gondolta, hogy sikerül – mintha pillanatragasztó tapasztotta volna össze őket –, aztán szétnyíltak, és nagyobb lett a rés. Szinte látta odabent a tárgyat, valami aprót, kereket és fényeset. Tényleg csak egyetlen tárgy lehet, gondolta, azután a szíve hirtelen verdesni kezdett a mellében. A kék pengék pislákoltak.
[Lois! Segíts!]
Az asszony megragadta a csuklóját. Ralphon kiadós, friss voltokkal harsogott végig az erő. Ámulattal nézte, hogy erősödnek meg újra a pengék. Most csak az egyik volt kék. A másik gyöngyszürke lett.
[Vágd! Most rögtön!], sikította a fejében Lois.
Ismét összezárta ujjait, és ez alkalommal a pengék végighasították a hullazsákot. Az egy utolsó reszketeg sivítást hallatott, vérvörössé vált és eltűnt. A Ralph ujjaiból kinőtt olló ellobbant. Behunyta a szemét egy kicsit, és hirtelen arra ocsúdott, hogy a verejték nagy, meleg cseppjei futnak végig az arcán, mint a könnyek. Táncoló ollók kápráztak csukott szeme sötétjében.
[Jól vagy, Lois?]
[Igen... de kifulladtam. El nem tudom képzelni, hogy fogok visszajutni a fa alatti lépcsőhöz, arról már nem is szólva, hogy mászok föl rajta. Lehet, hogy fel se tudok állni.]
Ralph kinyitotta a szemét, és a combjára támaszkodva előredőlt. A földön, ott, ahol a hullazsák volt az előbb, egy férfi jegygyűrűje hevert. Könnyen el tudta olvasni, mit véstek a széles belső ívbe: HD-ED 87-8-5.
Helen Deepneau és Edward Deepneau. Házasságot kötöttek 1987. augusztus 5-én.
Ezért jöttek. Ez volt Ed zálogja. Most már csak annyi van hátra, hogy fölvegye... zsebre vágja... megkeresse Lois fülbevalóját... és eltűnjenek innen a fenébe.

7

Amikor a gyűrűért nyúlt, egy vers villant át az agyán; most nem Stephen Dobynsé, hanem J. R. R. Tolkiené, a hobbitok atyjáé, akinek teremtményei utoljára Lois képekkel teleaggatott, barátságos nappalijában jutottak Ralph eszébe. Csaknem harminc éve annak, hogy olvasta Tolkien történetét Frodóról, Gandalfról és Szauronról, a Sötét Úrról – azt a történetet, amelyben, most, hogy visszagondol rá, egy ehhez nagyon hasonló szimbólum szerepelt –, de a sorok ebben a pillanatban olyan élesen villogtak előtte, mint alig néhány másodperce az olló:

Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű kegyetlen,
Egy a sötétbe zár, bilincs az Egyetlen,
Mordor éjfekete földjén, sűrű árnyak mezején.

Nem fogom tudni fölvenni, gondolta. Olyan szorosan kötődik a ká kerékhez, akár Lois, és én és nem leszek képes fölemelni. Vagy pedig olyan lesz, mintha magasfeszültségű vezetéket markolnék meg, és halott leszek, mielőtt észbe kaptam volna, már meg is haltam.
Bár nem nagyon hitte, hogy bármelyik is megtörténjék. Ha a gyűrű nem azért van itt, hogy elvegye, akkor miért védte a hullazsák? Ha a gyűrű nem azért van itt, hogy ő vegye el, akkor miért indították útnak őt és Loist azok az erők, amelyek ott állnak Klóthó és Lakhészisz – és Dorrance, el ne felejtse Dorrance-t – mögött?
Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű kegyetlen, gondolta Ralph, és megmarkolta Ed jegygyűrűjét. Egy pillanatra átható, metsző fájdalmat érzett a kezében, csuklójában, alkarjában, és ugyanakkor hatalmas, harmonikus kiáltássá dagadt az Atroposz idehurcolta tárgyak halk éneke.
Ralphból is fölszakadt egy hang – talán kiáltás, talán csak egy nyögés –, és fölemelte a jobbjában markolt gyűrűt. A győzelem dalolt ereiben, mint a bor vagy mint...
[Ralph!]
Odafordult, Lois azonban rettegéstől és értetlenségtől elsötétedett szemmel a földet bámulta, ahol Ed gyűrűje volt.
És ahol most is ott volt. Pontosan ott hevert, ahol az előbb, csillogó aranyköröcske, amelynek belsejébe azt írták: HD-ED 87-8-5.
Egy pillanatra annyira megzavarodott, hogy alig bírta összeszedni magát. Kinyitotta a kezét, félig-meddig arra számítva, hogy érzékszervei tanúsága ellenére a gyűrű eltűnt, de még mindig ott hevert tenyere közepén, a széttartó szerelemvonal és életvonal villájában, és ragyogott az ocsmány hely vészjósló vörös fényében. HD-ED 87-8-5.
A két gyűrű azonos volt.

8

Egy a kezében, egy a földön; semmi különbség nem volt közöttük. Legalábbis Ralph nem látta, hogy volna.
Lois kinyújtotta a kezét a gyűrű felé, amely annak a helyén jelent meg, amelyet Ralph elvett, habozott, majd megragadta. A szemük láttára derengett föl a kamra padlója fölött és szilárdult harmadik jegygyűrűvé a kísértetarany. Mint a másik kettőnek, ennek is HD-ED 87-8-5 volt a belsejébe vésve.
Ralphnak ekkor egy újabb történet jutott az eszébe, nem Tolkiené a gyűrűkről, hanem dr. Seuss meséje, amelyet még az ötvenes években olvasott fel sógornője – Carolyn húga – egyik srácának. Régen volt, de sohasem felejtette el egészen, mivel gazdagabb és sejtelmesebb volt, mint dr. Seuss tinglitangli ostobaságai egerekről, verebekről és neveletlen vérebekről. Az volt a címe, hogy Bartholomew Cubbins ötszáz kalapja, és Ralph szerint egyáltalán nem volt csoda, hogy épp most jutott az eszébe ez a történet.
Szegény Bartholomew egy vidéki bugris volt, aki pechére akkor vetődött be a nagyvárosba, amikor a király is ott tartózkodott. Ilyen fenséges személy jelenlétében az ember persze lekapja a kalapját, és Bartholomew igyekezett is, de hiába; valahányszor levette a kalapját, egy újabb jelent meg alatta, pont olyan, mint az előző.
[Ralph, mi ez? Mit jelent ez?]
Válasz nélkül megrázta a fejét, szeme a tenyerén heverő gyűrűről a Loiséra, onnan a földön fekvőre vándorolt, körbe-körbe. Három gyűrű, mindegyik azonos, mint Bartholomew Cubbins kalapjai, amelyeket mindegyre igyekezett levenni. Szegény ördög annyira meg akarta adni a tiszteletet a királyiak. Ralph még arra is emlékezett, mikor a hóhér egy kanyargós lépcsőn vezette arra a helyre, hogy lefejezze tiszteletlenség bűne miatt...
De ez sem volt így, mert egy idő után a szegény Bartholomew fején változni kezdtek a kalapok, egyre mesésebbek, cifrábbak lettek.
Ugyanazok a gyűrűk, Ralph? Biztos vagy benne?
Nem, nem azonosak. Amikor fölvette az elsőt, szaggató fájdalom nyilallt a karjába, akár a reuma, de Loison nyoma se volt, hogy fájna neki, amikor a másikat fölvette.
És a hangok! Nem harsogtak, amikor Lois felemelte a saját gyűrűjét.
Ralph előrehajolt és megragadta a harmadik gyűrűt. Nem hasított belé a fájás, nem kiáltottak föl a helyiség falait alkotó tárgyak, hanem énekeltek halkan tovább. Közben egy negyedik gyűrű jelent meg ott, ahol a korábbi három hevert, pontosan úgy, ahogy újabb kalap bukkant föl a boldogtalan Bartholomew Cubbins fején, de Ralph épp csak egy pillantást vetett rá. Az első gyűrűt nézte, amely jobb kezének a tenyerén, a szerelemvonal és az életvonal villájában hevert.
Egy Gyűrű mind fölött, gondolta. Bilincs az Egyetlen. És azt hiszem, te vagy az, szépségem. A többi csak ügyes hamisítvány.
És talán mód is van rá, hogy ellenőrizze. A füléhez tartotta a két gyűrűt. A baljában levő néma volt; a jobbjában levő, az, amelyet a hullazsákból vágott ki, gyengén, hátborzongatóan visszhangozta a hullazsák végső visítását.
A jobbjában levő élt.
[Ralph!]
Lois megfogta a karját sürgető, hideg kezével. Ralph rápillantott, azután eldobta a bal kezében levő gyűrűt. A másikat fölemelte, és azon keresztül, mint egy teleszkópon át nézte Lois feszült, különös módon megfiatalodott arcát.
[Ez az. A többiek csak pótlékok, mint a nullák egy nagy, bonyolult matematikai feladványban.]
[Vagyis nem számítanak?]
A férfi habozott, nem tudta, mit válaszoljon... mert az a helyzet, hogy számítottak. Csak azt nem tudta, hogyan öntse szavakba ösztönös megérzését. Ameddig a hamis gyűrűk úgy jelennek meg ebben a csúf kis kamrában, mint a kalapok Bartholomew Cubbins fején, addig a Kultúrközpont hullazsákjában megtestesülő jövő is változatlan marad. De az első gyűrű, amelyet Atroposz valóban Ed ujjáról lopott le (talán épp amikor ott aludt Helen mellett most üresen álló, gyarmati stílusú kis faházukban), még megváltoztathatja.
A másolatok zálogok, amelyek megőrzik a ka formáját, ahogy a kerékagyból szétágazó küllők tartják meg a kerék formáját. De az eredeti...
Úgy vélte, az maga a kerékagy: az Egy Gyűrű, amely bilincs.
Olyan szorosan markolta az aranykarikát, hogy kemény íve belevájt a tenyerébe és az ujjaiba. Azután az órazsebébe csúsztatta.
Volt valami ezzel a ka-val, amit nem mondtak el nekünk, gondolta. Síkos. Síkos, mint valami csúnya öreg hal, amelyik nem jön le a horogról, csak csapkod összevissza a kezedben.
De hasonlított a homokdűne megmászásához is: minden két lépés után, amelyet előrehaladsz, egyet csúszol vissza. Elmentek High Ridge-be és teljesítettek valamit – hogy mit, ízt Ralph nem tudta, de Dorrance biztosította őket, hogy így gaz; véleménye szerint ott elvégezték a feladatukat. Most idejöttek, megszerezték Ed zálogát, de ez még mindig nem elég, és miért? Mert a ka olyan, mint egy hal, a ka olyan, mint egy homokdomb, a ka olyan, mint egy kerék, amely nem akar megállni, egyre csak gurul, összezúzva mindent, ami az útjába kerül. Egy sokküllőjű kerék.
De a ka mindenekelőtt olyan, mint egy gyűrű.
Mint egy jegygyűrű.
Hirtelen ráébredt valamire, amit a kórház tetején összehordott szöveg és Dorrance összes erőfeszítése nem volt képes megértetni vele: az üresség, azzal párosodva, hogy Atroposz fölfedezte, iszonyú hatalmat adott szegény, megzavarodott Ednek. Kinyílt egy ajtó, besétált rajta a Bíbor Király nevű démon, aki erősebb mindannyiuknál, Klóthónál, Lakhészisznél Atroposznál, és nem óhajtja eltűrni, hogy valami derryi vén Madárijesztő, például Ralph Roberts megállítsa.
[Ralph!]
[Egy Gyűrű mind fölött, Lois – Egy Gyűrű kegyetlen.]
[Miről beszélsz? Mit jelent ez?]
Megveregette órazsebét, érezte az apró, mégis annyira fontos domborulatot, ahogy Ed gyűrűje kinyomta a szövetet, aztán megragadta az asszony vállát.
[A pótlékok, a hamis gyűrűk a küllők, de ez itt a kerékagy. Vedd ki az agyat, és a kerék nem tud elfordulni.]
[Biztos?]
Persze hogy biztos. Csak azt nem tudta, hogy csinálja.
[Biztos. Most pedig tűnjünk innen, amíg még megtehetjük.]
Loist küldte előre a megpakolt íróasztal alá vezető alagútban, majd letérdelt és követte. Félúton az asztal alatt megállt, hátranézett a válla fölött, és valami szörnyűséget látott: bár a zümmögés elhallgatott, a hullazsák újraszőtte magát a jegygyűrű-pótlék körül. A fénylő arany máris gyűrűfantommá fakult.
Másodpercekig bámulta elbűvölten, szinte delejezetten, azután nagy erőfeszítéssel eltépte róla a pillantását, és mászni kezdett Lois után.

9

Ralph attól félt, hogy értékes időt veszítenek, amíg megpróbálják megtalálni a helyes utat az emléktárgyak labirintusát behálózó folyosók labirintusában, de kiderült, hogy emiatt nem kell fájdítaniuk a fejüket. Saját megfakult, de még látható lábnyomaik vezették őket.
Ralph kissé erősebbnek érezte magát, amióta a borzalmas kamrát maguk mögött hagyták, de Lois csúnyán legyengült. Mire elérték a raktárát Atroposz mocskos lakosztályától elválasztó boltívet, már rá kellett támaszkodnia Ralphra. Ő megkérdezte, jól van-e. Lois vállat vont, és kiszorított magából egy fakó kis mosolyt.
[Leginkább az a bajom, hogy itt vagyok. Akármilyen magasra megyünk, mindig bűzlik, és én gyűlölöm. Szerintem rögtön nem lesz semmi bajom, csak érjünk ki a friss levegőre. Igazán.]
Ralph nagyon remélte, hogy igaza lesz. Miközben lehajolt az Atroposz lakosztályába vezető boltívnél, azon kezdett töprengeni, milyen kifogással küldje előre Loist. Alkalmat kell találnia, hogy gyorsan átkutathassa az odút. Ha nem kerül elő a fülbevaló, az azt jelenti, hogy még mindig Atroposz viseli.
Észrevette, hogy az asszony kombinéja megint kilóg a szoknyája alól, nyitotta a száját, hogy szóljon neki, ám ekkor mozgást észlelt bal szeme sarkából. Rádöbbent, hogy a visszaúton – részben a fáradtság miatt – sokkal kevésbé voltak óvatosak, és most lehet, hogy magas árat kell fizetniük éberségük lanyhulásáért.
[Lois, vigyázz!]
Elkésett. Az asszony karja a levegőbe csapott, amikor a piszkos köpenyes, vicsorgó kreatúra megragadta a derekánál fogva, és hátrarántotta. Atroposz feje nem ért magasabbra Lois hónaljánál, de ez elég volt ahhoz, hogy a feje fölé tudja emelni a rozsdás pengét. Amikor Ralph ösztönösen rá akarta vetni magát, Atroposz lejjebb engedte a borotvaéles pengét, amíg meg nem érintette a Lois feje búbjából tekergőző, gyöngyszürke zsineget, és leírhatatlan vigyorral mutatta ki foga fehérét.
[Egy lépést se, Kurta... egy lépést se!]
Hát legalább Lois elveszett fülbevalói miatt nem kellett aggódnia. Sötét, rózsásvörös fényben villogtak Atroposz apró fülcimpáiban. Sokkal inkább ez a látvány állította meg, mint a kiáltás.
A szike kissé visszább húzódott... de csak egy kicsivel.
[Nohát, Kurta – elvettél valamit, ami az enyém, igaz? Meg se próbáld tagadni; tudom, hogy nálad van. Most pedig vissza fogod adni.]
A szike visszaereszkedett; Atroposz megcirógatta a penge fokával Lois léggömbzsinegét.
[Visszaadod, vagy ez a kurva itt fog meghalni a szemed láttára, te pedig állhatsz és nézheted, ahogy a zsákja megfeketedik. Na, mit mondasz erre, Kurta? Add csak ide.]

26. FEJEZET

1

Csak úgy ragyogott Atroposz mosolya, tele förtelmes diadalmámorral és...
Tele félelemmel. Lekapcsolt, a szikéje ott van Lois léggömbzsinegén, a keze a torkán, és mégis cidrizik. Miért?
[Mozgás! Ne lopd az időm, seggfej! Ide a gyűrűt!]
Ralph lassan az órazsebébe nyúlt, megmarkolta a gyűrűt. Csodálkozott, hogy Atroposz nem ölte meg rögtön Loist, holott nyilván nem szándékozott elengedni egyikőjüket sem.
Attól fél, hogy elkalapálom egy olyan telepatikus karateütéssel. És ez még csak az előétel. Szerintem attól is fél, hogy elcseszi a dolgot. Fél, hogy a lény – az entitás – letiporja. Fél a Bíbor Királytól. A főnöködtől félsz, igaz, mocskos kis haverom?
Jobb kezének hüvelyk- és mutatóujja közé fogta a gyűrűt, és megint keresztülnézett rajta.
[Gyere ide és vedd el te. Nem kell félni.]
Atroposz arca összerándult a dühtől. Pimasz, kárörvendő vigyora egy rajzfilm alakjának haragos fenyegetőzésébe fordult.
[Megölöm, Kurta, nem hallottad? Ezt akarod?]
Ralph komótosan, megfontoltan fölemelte a bal kezét. Fűrészelő mozdulatot tett a levegőben, és örömmel látta, hogy Atroposz megrándul, amikor az ő tenyerének éle egy pillanatra felé irányul.
[Ha csak megkarcolod azzal a pengével, akkorát kapsz tőlem, hogy zsebkéssel kell kivájkálnod a fogaidat a falból. Ezt veheted ígéretnek.]
[Add ide a gyűrűt, Kurta.]
Nem tud hazudni, gondolta hirtelen Ralph. Nem emlékszem, tényleg mondták-e, vagy csak kitaláltam, de biztos vagyok benne, hogy így van. Nem tudnak hazudni. Én viszont igen.
[Mondok valamit, Mr. A. Ígérd meg, hogy üzletet kötünk, és akkor megkapod.]
Atroposz ferdén sandított rá, kétkedve és gyanakodva.
[Üzletet? Miféle üzletet?]
[Ralph, ne!]
Az asszonyra pillantott, aztán vissza Atroposzra. Fölemelte bal kezét, hogy megvakarja az arcát, eszébe se jutott, milyen hatást fog tenni a kis kopasz doktorra. A szike szempillantás alatt ott volt Lois léggömbzsinegjén, ez alkalommal olyan erővel, hogy megkarcolja és vérhólyagra emlékeztető sötét folt keletkezzék a zsinóron. Kövér izzadságcsöppek ütöttek ki Atroposz homlokán, és amikor megszólalt, rettegő fisztulázás lett a hangja.
[Ne merészelj még egy olyan bazári villámot küldeni felém! Az asszony meghal, ha megteszed!]
Ralph sietve leengedte, majd a háta mögé dugta mindkét kezét, mint egy bűnbánó gyerek. Ed jegygyűrűje még mindig ott volt a markában, és most szinte gondolkodás nélkül csúsztatta bele a nadrágja hátsó zsebébe. Tulajdonképpen ekkor tudatosodott benne teljes bizonyossággal, hogy nem akarja visszaadni a gyűrűt. Még ha Lois életébe kerül – és az övébe –, akkor sem akarja odaadni.
De odáig talán nem is fajulnak a dolgok.
[Ez azt jelenti, hogy félrevonulunk, Mr. Α., én odaadom neked a gyűrűt, te visszaadod a barátnőmet. Csupán annyit kell megígérned, hogy nem bántod. Mit szólsz hozzá?]
[Ne, Ralph, ne!]
Atroposz semmit sem szólt. Szeméből rettegő, gyűlölködő tehetetlenség sugárzott Ralph felé. Egész hosszú élete során, gondolta Ralph, még sose kívánta ennyire, hogy bár tudna hazudni. Annyit kellett volna mondania, Oké, áll az alku, és a labda ismét visszakerült volna Ralph térfelére. De nem mondhatta, mert nem tudta megtenni.
Tudja, hogy a rossz sarokban áll, gondolta Ralph. Nem is számít, elvágja-e a zsineget vagy elengedi Loist. Nyilván attól fél, hogy mindkét esetben odapörkölök neki, és nem is téved.
De mennyire tudsz ártani neki, drágám?, kétkedett valahol a fejében Carolyn. Mennyi erőd maradt, miután kivágtad a hullazsákból a jegygyűrűt?
A válasz, sajnos, az volt, hogy nem sok. Talán futja arra, hogy megperzselje a doki tar fejét, de ahhoz valószínűleg nem elegendő, hogy ropogósra süsse. És...
Ekkor észrevett valamit, ami egyáltalán nem tetszett neki. Atroposz vigyorának vakrémülete fokozatosan változott át elővigyázatos magabiztossággá. Ralph érezte, amint az őrült szempár mohón tapogatja végig az arcát, testét, de főleg a fényburkát. Hirtelen egy szerelőt látott maga előtt mérőpálcával, amint azt nézi, mennyi olaj maradt az autó forgattyú-házában.
Csinálj valamit, rimánkodott Lois a tekintetével. Kérlek, Ralph.
De hát nem tudta, mit tegyen. Teljesen kifogytak az ötletei.
Undok káröröm könyökölt ki Atroposz képére.
[Lemerültél, mi? A mindenit, de kár.]
[Csak nyúlj hozzá, majd meglátod, te kettéfűrészelt szarcsimbók.]
Atroposz vigyora tovább szélesedett.
[Még egy egérnek sem tudnál odapörkölni azzal, amid maradt. Miért nem leszel jó fiú, és adod ide a gyűrűt, mielőtt én...]
[Te szemét!]
Ez Lois volt. Már nem Ralphra bámult, hanem a szoba túlsó végébe, a tükörbe, amelyben Atroposz bizonyára azt nézegette, hogy állnak neki legújabb szerkói, mondjuk, Rosalie kendője vagy Bill McGovern panamakalapja. Az asszony szeme kerekre nyílt a dühtől, és Ralph pontosan tudta, mit lát.
[Ez az ENYÉM, te rohadt kis tolvaj!]
Lendületesen hátralökte magát, és lévén ő a nehezebb, hozzákente Atroposzt a boltív oldalához. A kreatúra felhördült elképedésében, szikét markoló keze a magasba csapódott, a penge száraz koszpikkelyeket hántott le a falról. Lois ádázul vicsorogva esett neki, olyannyira szöges ellentéteként a mi Loisunk-nak, hogy McGovern talán el is ájult volna a láttán a megbotránkozástól. Két marokra kapta a kreatúra füleit, egyik ujját belenyomta az arcába. Atroposz nyítt, mint egy kutya, amelyiknek a lábára hágtak, majd ismét elkapta az asszony derekát, és megperdítette.
A szike pengéje befelé fordult, készen a vágásra. Ralph megfenyegette jobb keze mutatóujjával. Lobbanás lőtt ki a körme alól, olyan halvány, hogy alig lehetett látni, és eltalálta a szike hegyét, egy pillanatra félreütve Lois léggömbzsinórjának közeléből. Ez volt minden; Ralph személyes fegyvertára ezzel kiürült.
Atroposz rávicsorgott Lois válla fölött, az asszony pedig kapálózott és vonaglott a mancsában. Nem menekülni akart, meg akart fordulni, hogy ismét nekiugorjon a kreatúrának. Rúgkapált, megint a súlyát bedobva akarta szétlapítani a törpét a falon, és Ralph, maga se tudva, mit akar, előrelódult, és kinyújtott kézzel térdre vetette magát. Olyan volt, mint egy őrült udvarló, aki a szenvedély önkívületében kéri hölgye kezét. Lois egyik rúgása majdnem eltalálta a torkát. Ralph megragadta a kombiné szélét, a rózsaszín nejlon halk surrogással engedett. Az asszony egyfolytában süvöltözött:
[Piszok kis tolvaj! Nesze neked! Hogy ízlik?]
Atroposz felnyüszített a fájdalomtól, és Ralph arra nézett fel, hogy Lois a lény jobb csuklójába vájja a fogát. A szikes bal kéz vadul csapkodott az asszony léggömbzsinegje felé, alig ujjnyival vétette el. Ralph fölpattant, és még mindig nem egészen tudva, mit tegyen, ráhúzta Lois rózsaszín kombinéját Atroposz hadonászó kezére... és a fejére.
[Menekülj, Lois! Fuss!]
Az asszony kiköpte a kis, fehér kezet, és a szoba közepén álló hordóasztal felé botladozott, és atavisztikus iszonyattal, de arcán még mindig szörnyű haraggal törölgette szájáról Atroposz vérét... Atroposz bőgve rángatózott a rózsaszín kombiné tokjában, és szabad kezével az asszony után kapkodott. Ralph rácsapott a kezére, és nekilökte a boltív falának.
[Ne csináld, haver, ezt ne csináld!]
[Engedj el! Engedj el, te fattyú! Ezt nem teheted!]
És a leghátborzongatóbb az, hogy ezt így is hiszi, gondolta Ralph. Olyan régóta húzza felülről a fűrészt, hogy teljesen elfelejtette, mire képesek a Kurtaidősök. Úgy látom, ezt meg tudom bulizni.
Eszébe jutott, hogyan vágta át Atroposz a kezét megnyaló Rosalie zsinegjét, és hirtelen rohadászöld lángot vetve robbant benne a gyűlölet a pökhendi, kárörvendő, öntelt, hibbant teremtmény iránt. Megragadta Lois kombinéját, két vad rántással az öklére csavarta, olyan erővel, hogy mint egy rózsaszín nejlon halotti maszk tapadt rá Atroposz arcára.
Azután, épp amikor a szike átszaladt a szöveten és kezdte volna vágni, Ralph megpördítette Atroposzt, úgy használva a kombinét, ahogy a parittyával a követ pörgeti meg az ember, és kihajította a boltív alól. Kevesebb kár esett volna, ha Atroposz elesik, de nem ez történt; a lábai összeütődtek, de nem akadtak keresztbe. Nagyot puffanva, arccal csapódott a boltívvel szembeni sziklának, és fojtott visítással térdre esett. Vércseppek nyíltak Lois kombinéján, mint a virágszirmok. A penge is eltűnt az előbb hasított nyílásból. Ralph éppen akkor vetette magát Atroposz után, amikor az megint kidugta a szikét és akkora rést vágott, hogy elődughassa bámészan meghökkent arcát. Az orra vérzett, a homloka és a jobb halántéka nemkülönben. Mielőtt elkezdhetett volna feltápászkodni, Ralph megragadta a sikamlós rózsaszín dudort, ahol a válla volt.
[Hagyd abba! Figyelmeztetlek, Kurta! Meg fogod bánni, hogy valaha is ho...]
Ralph rá se hederített az értelmetlen hőbörgésre. Keményen előrevágta Atroposzt. A gnóm karja még mindig a kombiné csapdájában volt, így arccal csapódott a padlónak. Vijjogásában több volt a fájdalom, mint az elképedés. Valami hihetetlen módon Ralph megérezte Loist a nyúltagyában, amint azon nyaggatja, hogy most már legyen elég, ne bántsa annyira – ne bántsa a pszichopata zsebpiszkot, aki az imént akarta megölni! Atroposz megpróbált arrébb gurulni. Ralph a hátába térdelt, és megint odasajtolta a földhöz.
[Ne mozogj, haver. Nagyon jól vagy úgy, ahogy vagy.]
Fölnézett Loisra és látta, hogy félelmetes haragja éppolyan hirtelen távozott, ahogy jött, akárcsak egy különös időjárási jelenség, például tornádó, amely lecsap a tiszta, kék égből, letépi a csűr tetejét, azután ismét eltűnik. Az asszony Atroposzra mutatott.
[Ő vette el a fülbevalómat, Ralph! Ez a rusnya kis tolvaj elvette a fülbevalómat! És még viseli is!]
[Tudom. Láttam.]
Atroposz vicsorgó pofájának fele úgy bújt elő a nejlon hasadásán, mintha most születne a világ legrondább csecsemője. Ralphnak, ahogy ott térdelt az apró kreatúra vonagló izmú hátán, és egy régi közmondás jutott az eszébe, amit valahol olvasott... talán a Salada filtertea cérnájának végén: Aki megfogta a tigris farkát, nem meri elengedni. Most, ebben a valószerűtlen föld alatti üregben, úgy érezte magát, mint szereplő egy tündérmesében, amelyet egy tébolyodott agyalt ki, s úgy vélte, egyre közelebb jut ennek a közmondásnak a megértéséhez. Hála Lois hirtelen haragjának meg annak, hogy egész egyszerűen disznója volt, sikerült – legalábbis ideiglenesen – fölébe kerekednie a mocskos kis féregnek. Már csak az a – meglehetősen rázós – kérdés, hogy most mit tegyen.
A szikét tartó kéz felcsapott a levegőbe, de vaktában és gyengén. Ralph könnyedén elkerülte. Atroposz, aki most már nem félt, de láthatólag fájt neki és ette a tehetetlen méreg, zokogva és átkozódva csapott feléje ismét.
[Engedj el, te hórihorgas Kurtaidős fattyú! Hülye vén fehér hajú! Ronda gyűrött arcú!]
[Pedig egy kicsivel jobban nézek ki, mint az utóbbi időben, haver. Nem vetted észre?]
[Seggfej! Ostoba Kurtaidős seggfej! Megbánod te még ezt! Majd én gondoskodom róla!]
Jól van, gondolta Ralph, legalább nem könyörög. Szinte azt vártam, hogy most elkezd könyörögni.
Atroposz továbbra is lagymatagon csápolt a szikével. Ralph kétszer-háromszor könnyedén kitért a vágások elől, azután egyik kezét az alatta fetrengő kreatúra torkára csúsztatta.
[Ralph! Ne! Ne tedd!]
Megrázta a fejét Lois felé, maga se tudván, bosszankodásnak vagy nyugtatásnak szánja-e. Hozzáért Atroposz bőréhez, és érezte, hogy megvonaglik. A kopasz doki fuldokolva felvisított az undortól, és Ralph pontosan tudta, hogy mit érez. A dologtól mindkettejüknek felfordult a gyomra, de akkor sem vette le a kezét a törpéről, hanem igyekezett megszorítani a torkát. Nem nagyon volt meglepve, amikor nem sikerült neki. De nem Lakhészisz mondta, hogy csak a Kurtaidősök képesek ellenállni Atroposz akaratának? Mintha mondta volna. A kérdés csak az, hogyan?
Atroposz rondán nevetett alatta.
[Kérlek, Ralph! Vedd vissza a fülbevalómat, és menjünk!]
Atroposz rásandított, aztán vissza Ralphra.
[Azt képzelted, meg tudsz ölni, Kurta? Na, próbáld meg újra!]
Nem, nem képzelte azt, de biztos akart lenni benne.
[Az élet nem habos torta, mi, Kurta? Miért nem adod vissza a gyűrűt? Előbb-utóbb úgyis megszerzem, efelől kezeskedem.]
[Baszd a nénikéd, törpe görény!]
Kemény beszéd, de sok szónak sok az alja. A legfontosabb kérdésre még nincs válasz: mi a fenét csináljon ezzel a szörnyeteggel?
Akárhogy is, nem tudod megtenni, amíg Lois itt áll és figyel téged, súgta egy hideg hang, amely nem egészen Carolyné volt. Nagyon klassz volt, amikor be volt gerjedve, de most már nincs. Túlságosan lágyszívű ahhoz, ami itt történni fog, Ralph. El kell távolítanod innen.
Ralph feléje fordult. Loisnak félig csukva volt a szeme. Látszott rajta, hogy mindjárt itt rogy össze az átjáróban, és el is alszik.
[Lois, azt akarom, hogy menj innen. Most rögtön. Eredj föl a lépcsőn, és várj meg a fa ala...]
A szike ismét fölvillant, és ez alkalommal csaknem levágta az orra hegyét. Hátrahőkölt, térde megcsúszott a nejlonon. Atroposz hatalmasat dobott magán, és paraszthajszál híján kisiklott alóla. Ralph az utolsó pillanatban csapott rá tenyérrel a törpe fejére – úgy látszik, ezt megengedték a szabályok –, és megint rátérdelt.
[Aúúú! Aúúú! Hagyd abba! Megölsz!]
Ralph rá se hederített. Loist nézte.
[Eredj innen, Lois! Menj föl! Olyan hamar követlek, ahogy csak lehet!]
[Nem hiszem, hogy saját erőmből föl tudok mászni. Túlságosan fáradt vagyok.]
[De igen, föl tudsz menni. Föl kell menned, és meg is tudod tenni.]
Atroposz ismét nyugton maradt – legalábbis pillanatnyilag –, ziháló kis motor volt Ralph térde alatt. De ez még messze nem elég. Az idő szállt, repült idefönt, és most az idő a valódi ellenség, nem Ed Deepneau.
[A fülbevalóm...]
[Magammal hozom, Lois. Megígérem.]
Lois, láthatólag erejének végső megfeszítésével, kiegyenesedett, és ünnepélyesen nézett Ralphra.
[Nem szabad bántanod, Ralph, ha nem muszáj. Nem keresztényi dolog.]
Nem, egyáltalán nem az, helyeselt Ralph gondolatai mélyén egy ficánkoló kis teremtmény. Nem keresztényi, de mégis... alig várom, hogy elkezdhessem.
[Menj, Lois. Őt bízd rám.]
Az asszony szomorúan nézett rá.
[Ugye semmi jó sem sülne ki abból, ha megkérnélek, hogy ne bántsd?]
Ralph eltűnődött, azután megrázta a fejét.
[Nem, de annyit megígérek, nem leszek keményebb vele, mint amire rákényszerít. Ez megfelel?]
Lois alaposan megfontolta a kérdést, és bólintott.
[Igen, ez megteszi· Talán föl tudok menni, ha nem kapkodok és nem erőlködöm... de mi lesz veled?]
[Nem lesz semmi baj. Várj meg a fa alatt.]
[Jól van, Ralph.]
Figyelte, amint keresztülvág a koszos szobán, csuklóján Helen himbálózó tornacipőjével. Átbújt a lépcsőre nyíló boltív alatt, és lassan elindult fölfelé. Ralph megvárta, amíg a lába is eltűnik, azután visszafordult Atroposzhoz.
[Na, cimbora, magunk vagyunk, megint együtt, öreg haverok. Mit csináljunk? Játsszunk? Te szeretsz játszani, igaz?]
Atroposz azonnal újrakezdte a hánytorgást, egyszerre salapált a szikével és igyekezett levetni Ralphot.
[Hagyd abba! Vedd le rólam a kezedet, vén köcsög!]
Olyan vadul vonaglott, hogy rajta térdelni egyenlő volt azzal, mintha egy kígyón térdelt volna. Ralph nem törődött az ordítással, a rángatózással és a vakon csapkodó szikével. Most már Atroposz egész feje kiszabadult a kombinéból, ami könnyebbé tette Ralph dolgát. Megragadta Lois fülbevalóit, és megrántotta őket. Maradtak, ahol voltak, viszont sikerült szívből jövő fájdalomüvöltést kicsalnia Atroposzból. Ralph kissé elmosolyodott és előrehajolt.
[Ki van fúrva a füled, igaz, haver? [
[Igen! Igen, a rohadás essen beléd!]
[Hogy téged idézzelek, az élet nem egy habos torta, igaz?]
Megragadta a fülbevalókat és kitépte. Két kis vérszökőkút lövellt ki a feltépett fülcimpákból. A kopasz ember élesen sivított, mint egy új fúróhegy. Kínos érzés töltötte el Ralphot: lenézéssel vegyes szánakozás.
A kis piszok megszokta, hogy ő bántson másokat, de azt nem, hogy őt bántsák. Talán sose fájt még neki semmi. Nahát, akkor most megkóstolod az élet másik felét, haver.
[Hagyd abba! Hagyd abba! Nem teheted ezt velem!]
[Van egy új hírem számodra, cimbikém... máris teszem. Miért nem élvezed a műsort?]
[Mit gondolsz, mit érsz el ezzel, Kurta? Tudod, hogy úgyis megfog történni. Azok az emberek a Kultúrközpontban mind szépen befogják adni a kulcsot, és ezen nem segít, hogy elloptad a gyűrűt.]
Hát, nem tudom, gondolta Ralph.
Atroposz még mindig zihált, de abbahagyta a rángatódzást. Ralph úgy érezte, leveheti róla egy pillanatra a szemét és körülnézhet a szobában. Úgy sejtette, ihletet keres, és akármilyen kevéssel beérte volna.
[Javasolhatok valamit, Mr. A.? Mint új kispajtásod és játszótársad? Tudom, hogy sok a dolgod, de időt kellene szakítanod rá, hogy kitakarítsd ezt a lakást. Nem azt mondom, hogy kitedd a Tiszta udvar, rendes ház táblát vagy ilyesmi, de akkor is fújj! Ez egy disznóól!]
Atroposz, egyszerre morcosan és gyanakodva: [Ki nem szarja le, amit mondasz, Kurta?]
Egy módját tudta csak kitalálni, amellyel előrejuthat. Nem tetszett neki, de akkor is előrejuthat vele. És előre kellett jutnia, ezt szavatolta az a kép, ott a fejében. Ezen a képen Ed Deepneau repült a tengerpartról Derry felé egy könnyű repülőgépen, a gép orrában egy láda robbanóanyaggal vagy egy tartály ideggázzal.
[Mit kezdjek veled, Mr. A.? Van valami ötleted?]
A válasz azonnali volt és egyértelmű.
[Engedj el. Ez a válasz. Az egyetlen válasz. Én pedig békén hagylak mindkettőtöket. Átengedlek a Tervszerűnek. Élhettek még tíz évet. A fenébe, akár húszat is, nem lehetetlen. Annyit kell tennetek, hogy te és a kis hölgy kiszálltok a buliból. Menjetek haza. Ha megtörténik a nagy bumm, nézhetitek a tévéhíradóban.]
Ralph igyekezett olyan benyomást kelteni, mintha őszintén mérlegelné a dolgot.
[És békén hagysz minket? Megígéred, hogy békén hagysz minket?]
[Igen!]
Reménykedő lett Atroposz arca, és Ralph láthatta a kis gazember rügyező fényburkának első kezdeményeit. Ugyanolyan ronda piszkosvörös volt, mint a lakosztályában lüktető izzás.
[Tudod mit, Mr. A.?]
Atroposz, reményteljesebben, mint valaha: [Nem, mi van?]
Ralph előrecsapott, megragadta Atroposz bal csuklóját, és keményen megcsavarta. Atroposz visított a kíntól. Ujjai meglazultak a szike nyelén, és Ralph olyan ügyesen csippentette ki a kezéből, mint egy virtigli zsebtolvaj.
[Hiszek neked.]

2

[Add vissza! Add vissza! Add vissza! Add vi...]
Mivel órákig is elsivalkodhatott volna hisztérikusan, így hát Ralph a legegyszerűbb módon hallgattatta el, ami eszébe jutott. Előrehajolt, és sekély függőleges vágást ejtett a Lois kombinéjából előbújt kopasz tökfej tarkóján. Semmiféle láthatatlan kéz nem próbálta eltaszítani, az ő keze pedig olajozottan működött. Vér – elképesztő mennyiségű vér – bugyogott az egyenes vágásból. A fényburok az elfertőzött seb baljós sötétvörösébe váltott, és Atroposz visított megint.
Ralph előrezöttyent, és haverian a fülébe súgta:
[Lehet, hogy nem tudlak megölni, de megrongálhatlak, igaz? És még kokszra sincs szükségem hozzá. Ez a kis édes is megteszi.]
Most keresztben húzta végig a szikét, és egy rövid szárú Τ betűt csinált Atroposz tarkójára. A törpe visított, és elkezdett veszettül csapkodni. Ralph undorodva döbbent rá, hogy a benne szökellő szörnyike pokolian élvezi a dolgot.
[Ha azt akarod, hogy tovább vagdossalak, akkor csak ugrálj tovább. Ha azt akarod, hogy abbahagyjam, akkor hagyd abba te]
Atroposz azonnal megállt.
[Jól van. Most néhány kérdést teszek föl neked. A legjobban akkor jársz, ha válaszolsz rájuk.]
[Kérdezz bármit! Amit csak akarsz! Csak ne vágj meg még egyszer!]
[Ez nagyon helyes hozzáállás, haver, de azt hiszem, még ez is javítható tovább. Majd meglátjuk.]
Ismét lecsapott, ezúttal Atroposz koponyájának oldalán nyitott egy hosszú árkot. Egy bőrcsík szabadon leffegett, mint a rosszul felragasztott tapéta. Atroposz vonított. Ralphnak összeszorult a gyomra az undortól. Tulajdonképpen megkönnyebbült, de vigyázott, hogy ez ne látsszék rajta, amikor Atroposzhosz/ra szól/gondol.
[Egy kis lecke, hogy felfogd, mi az érdeked, Doki. Ha meg kell ismételnem, akkor gyorsragasztóra lesz szükséged, hogy le ne repüljön a skalpod erős szélben. Megértettél?]
[Igen! Igen!]
[És hiszel nekem?]
[Igen! Rohadt vén fehér hajú, IGEN!]
[Akkor rendben. Íme a kérdésem, Mr. Α.: Ha megígérsz valamit, akkor muszáj megtartanod?]
Atroposz nem sietett a válasszal, ami biztató jel volt. Ralph lapjával rányomta a szikét a képére, hogy noszogassa. Újabb visítás és azonnali együttműködés lett az eredmény.
[Igen! Igen! Csak ne vágj meg ismét! Kérlek, ne vágj meg ismét!]
Ralph elvette a szikét. A penge körvonala úgy égett az apró teremtmény vonások nélküli arcán, mint egy anyajegy.
[Jól van, napsugaram, figyelj ide. Ígérd meg, hogy engem és Loist békén hagysz, amíg a kultúrházban véget nem ér a gyűlés. Semmi üldözés, semmi vagdosás, semmi szarakodás. Ígérd meg ezt nekem.]
[Baszd meg! Fogd az ígéretedet, és dugd föl a seggedbe!]
Ralph nemhogy nem jött ki a sodrából, de még szélesebben mosolygott. Mert Atroposz nem mondta, hogy nem akarom megtenni, és ami még fontosabb, azt sem, hogy nem tehetem. Egyszerűen csak nemet mondott. Más szóval, ez csak egy kis makacskodás, amit könnyen lehet orvosolni.
Megacélozta magát, és a szikét egyenesen nekinyomta Atroposz hátának. A kombiné széthasadt, a tunika szintén, az alatta levő hús szintén. Gyomorforgatóan patakzott belőle a vér, a megkínzott Atroposz fülhasogatóan visított.
Előrehajolt, és – amennyire lehet, kerülve az ömlő vért – elfintorodva belesúgta az apró fülbe:
[Ezt nem szeretném még egyszer megtenni, cimbikém – igazán, ha még két ilyet kell vágnom, akkor megint elhányom magam –, de azt akarom, hogy tudd, én ezt meg tudom csinálni és csinálni is fogom, amíg szavadat nem adod, ahogy akarom, vagy amíg az az erő, amely megakadályozott benne, hogy megfojtsalak, ismét meg nem állít. Ha kivárod, amíg ez megtörténik, azt hiszem, meglehetősen romos állapotba kerülsz. No, mit szólsz hozzá? Szavadat adod, vagy megvárod, míg lehámozlak, mint egy citrancsot?]
Atroposz pityergett. Émelyítő, szörnyű hang volt.
[Te ezt nem érted! Ha sikerül megállítanod, ami elkezdődött – nem sok esélyed van rá, de mégis lehet –, akkor engem megbüntet az a teremtmény, akit ti úgy hívtok, hogy Bíbor Király!]
Ralph összeharapta a fogát és ismét lecsapott. A száját úgy összepréselte, hogy olyan lett, mint egy régi forradás. Enyhe feszülést érzett, amint a penge porcogót ért, azután Atroposz bal füle a padlóra hullott. Vér lövellt ki a kopasz fej bal oldalán megnyílt lyukból, és Atroposz úgy visított, hogy Ralph füle belefájdult.
Ezek aztán ugyan messze vannak az istenségtől, gondolta Ralph. Émelygett az iszonyattól és az undortól. Az egyetlen igazi különbség köztük és közöttünk, hogy ők tovább élnek, és kicsivel nehezebb meglátni őket. Belőlem se lenne valami nagy vitéz, elég ennyi vért látnom, hogy az ájulás kerülgessen. A fenébe!
[Jól van, megígérem! Csak ne vagdalj tovább! Elég! Kérlek, hagyd abba!]
[Ez csak a kezdet, ennél pontosabban kell fogalmaznod. Hallani akarom, amint kimondod, hogy a közelünkbe se jössz, nekem, Loisnak és Ednek sem, amíg a gyűlés a Kultúrközpontban véget nem ér.]
Vonaglást és ravaszkodást várt, de Atroposznak sikerült meglepnie.
[Megígérem! Megígérem, hogy békén hagylak, és a tehenet is, akivel jársz...]
[Lois. Mondd szépen a nevét. Lois.]
[Igen, igen, őt, Lois Chasse-t! Hajlandó vagyok távol maradni tőle és Deepneau-tól is. Mindnyájatoktól, ha nem vágsz meg többé. Most már elégedett vagy? Így már jó, az Isten verjen meg?]
Ralph úgy döntött, hogy elégedett... vagy legalábbis annyira elégedett, amennyire az lehet, aki majd elhányja magát a saját módszereitől és cselekedeteitől. Nem hitte, hogy Atroposz ígérete bármilyen csapdát rejtene; tudta, hogy a kis kopasz később még kamatostul megfizettetheti azt, hogy most beadta a derekát, de most nem bírta már tovább a fájdalmat és a rettegést, amit Ralph okozott neki.
[Igen, Mr. Α., azt hiszem, ez elég lesz.]
Háborgó gyomorral csúszott le vakarcs áldozatáról, és olyan érzése volt – persze biztos tévedett –, hogy a torka úgy nyílik és zárul, mint egy kagyló szifonja. Egy pillanatig bámulta a vériszamos szikét, aztán lendületet vett és teljes erőből elhajította. A pörgő szike széles ívet leírva repült át a kapun, és eltűnt hátul a raktárban.
Jó utat, gondolta Ralph. De legalább nem vádolhatom magamat. Elmúlt a hányingere. Most inkább sírni szeretett volna.
Atroposz lassan térdre emelkedett, és egy olyan ember kába tekintetével nézett körül, aki éppen most élt túl egy pusztító vihart. Meglátta a fülét a padlón, és felvette. Forgatta apró kezében, és bámulta belül a porcogó csíkjait. Azután Ralphra nézett. Szeme a fájdalom és megaláztatás könnyeiben úszott, de volt benne valami más is, olyan mély és gyilkos harag, hogy Ralph hátrahőkölt. Minden elővigyázatossági intézkedése gyengének és ostobának tűnt ezzel a haraggal szemben. Sután hátralépett, és rászögezte reszketeg ujját Atroposzra.
[Emlékezz ígéretedre!]
Atroposz ijesztő mosolyra vicsorította fogait. Arca oldalán a bőrlebernyeg előre-hátra leffegett, mint egy ernyedt vitorla, alatta szivárgott és csöpörészett a nyers hús.
[Hát persze hogy emlékszem! Hogyan is felejthetném el? Sőt megígérek még valamit. Egyet fizetsz, kettőt kapsz.]
Atroposz olyan mozdulatot tett, amelyre Ralph nagyon jól emlékezett a kórház tetejéről, széttárta jobb keze két ujját V alakban, azután fölemelte, vörös ívet húzva a levegőben. Ralph egy emberi alakot pillantott meg benne. Mögötte, homályosan, mintha vérpárán át nézné, derengett a Piros Alma. Már éppen megkérdezte volna, hogy ki az, aki ott áll az előtérben, a Harris sugárút kanyarulatában... de akkor már tudta. Feldúltan nézett Atroposzra.
[Jézusom, ne! Ezt nem teheted!]
Atroposz arcán tovább szélesedett a vigyor.
[Én is ezt gondoltam rólad, Kurtaidős. Csakhogy tévedtem. Te is. Figyelj.]
Szélesebbre nyitotta széttárt ujjait. Ralph látott valakit, aki Boston Red Sox feliratú ellenzős sapkával a fején épp akkor jött ki a Piros Almából, és ezúttal Ralph rögtön tudta, kire néz. Ez az utóbbi átszólt az utca túloldalára, aztán valami szörnyűség történt. Ralph émelyegve fordult el az Atroposz ujjacskái között feszülő jövendő véres ívétől.
De hallotta, amikor megtörténik.
[Az, akit elsőnek mutattam neked, az a Véletlené, Kurta, más szóval az enyém. És halld ígéretem: ha továbbra is az utamba állsz, akkor az, amit mutattam neked, megtörténik. Semmit sem tehetsz ellene, akárhogy figyelmezteted, akkor is megtörténik. De ha most kiszállsz, ha te és az asszony egyszerűen félreálltok és nem szóltok bele a dolgok folyásába, akkor visszafogom a kezemet.]
A mocskolódás, amely szokott és tetemes részét alkotta Atroposz beszédének, lehullott, akár a jelmez, és Ralphnak most először támadt valami tiszta elképzelése arról, mennyire ősöreg és gonoszul bölcs ez a lény.
[Emlékezz, mit szoktak mondani a kábítószeresek, Kurta: meghalni könnyű, élni nehéz. Ez igaz mondás. Ha valaki tudja, hát én aztán tudom. Nos, mit gondolsz? Vannak még hátsó gondolataid?]
Ralph csak állt a mocskos kamrában, fejét lehajtva, kezét Ökölbe szorítva. Lois fülbevalói úgy égtek az egyikben, mint apró parázsdarabok. Mintha Ed gyűrűje is perzselte volna, és tudta, nincs, ami megállíthatná, ha most kikapná a zsebéből és bevágná a másik szobába a szike után. Eszébe jutott egy történet, amelyet az iskolában olvasott, ezer évvel ezelőtt. „A Hölgy vagy a Tigris” volt a címe, és most értette meg, mit jelent, ha ilyen szörnyű hatalom... és ilyen szörnyű választás jut valakinek. Külsőre elég egyszerűnek tűnt a dolog: végül is mit számít egy élet kétezerrel szemben?
De egy ilyen élet...!
És mégis, ezt senki sem tudná meg soha, gondolta hidegen. Senki, kivéve talán Loist... és Lois elfogadná a döntésemet. Carolyn lehet, hogy nem fogadná el, de hát ők nagyon különböznek egymástól.
Igen, de van-e rá joga?
Atroposz is olvashatott a fényburkában – kísérteties, hogy ez a teremtmény milyen sokat látott.
[Hát persze hogy van rá jogod, Ralph! Ilyen élet-halál kérdésben mindig arról van szó, hogy kinek van joga. Ez alkalommal neked. No, mit szólsz hozzá?]
[Nem tudom, hogy mit szólok. Nem tudom, hogy mit gondoljak. Csak azt tudom, hogy azt kívánom, hogy mind a hárman KOPJATOK LE RÓLAM!]
Ralph Roberts fölemelte az arcát Atroposz odújának gyökerekkel átszőtt mennyezetére, és üvöltött.

27. FEJEZET

1

Öt perccel később Ralph feje kibukkant a megdőlt öreg tölgyfa tövének árnyékából. Rögtön meglátta Loist. Ott térdelt előtte, aggodalmasan bámulta fölemelt arcát a gyökérgubancon át. Ralph kinyújtotta retkes, vértől csíkos kezét, Lois megragadta és tartotta, amíg a férfi megtette az utolsó néhány lépést; a görcsös gyökerek tényleg olyanok voltak, mint a létrafokok.
Ralph kitekergőzött a fa alól, majd hanyatt fordult, és nagy kortyokban itta az édes levegőt. Úgy érezte, soha életében nem ízlett ennyire a lélegzés. Minden egyébtől eltekintve roppant hálás volt, hogy kijutott. Hogy megszabadult.
[Jól vagy, Ralph?]
Megfordította az asszony kezét, megcsókolta a tenyerét, azután odatette a fülbevalót, ahol az előbb az ajka volt.
[Igen. Jól. Tessék, ez a tiéd]
Az asszony érdeklődve bámulta, mintha még sohasem látott volna fülbevalót, azután a ruhája zsebébe dugta.
[Ugye a tükörben láttad meg őket, Lois?]
[Igen, és méregbe gurultam... de nem hinném, hogy igazán meglepett volna a dolog, legalábbis nem nagyon.]
[Mert tudtad.]
[Igen. Azt hiszem, tudtam. Talán attól kezdve, hogy megláttam Atroposzt Bill kalapjában. Csak éppen... tudod... valahogy a tudatalattimba toltam vissza.]
Figyelmesen nézett a férfira, mintha leltározná.
[A fülbevalómmal ne törődj most már. Mi történt odalent? Hogyan szabadultál?]
Ralph tartott tőle, hogy ha az asszony túl sokáig néz rá ilyen kutatóan, akkor túl sokat lát. Az is eszébe jutott, hogy ha nem mozdul meg hamarosan, akkor sohasem fog még egyszer megmozdulni; kimerültsége most már akkora volt, hogy megkövesedett nagy tárgyként – talán mint egy rég elsüllyedt óceánjáró – hevert odabent, szólongatta, igyekezett lehúzni. Lábra állt. Nem engedheti meg magának, hogy lehúzza, most nem. Az égről leolvasható hír nem volt olyan rossz, mint amilyen lehetett volna, de éppen elég rossz volt – legalább hat óra lehetett. Szerte Derryben azok az emberek, akik köptek az abortuszkérdés mindkét táborára (azaz a lakosság túlnyomó többsége), a meleg vacsoránál ülnek. A kultúrházban most nyitják ki a tévés reflektorok fényében fürdő ajtókat; minikamerák mutatják élőben, amint a korán érkező abortuszpártiak elhúznak Dan Dalton és táblákkal hadonászó életvédői mellett. Nem messze innen Ed Deepneau régi kedvencét kántálják, a Héj, héj, Susan Day, gyereket ölni milyen kéj-t. Akármit csinál is ő és Lois, az elkövetkező hatvan vagy kilencven percben kell megcsinálniuk. Az óra ketyegett.
[Gyerünk, Lois. Indulnunk keli]
[Visszamegyünk a Kultúrközponthoz?]
[Először nem oda. Először, azt hiszem, a...]
Rádöbbent, hogy nem fogja tudni kimondani, hová menjenek. Most hová is kéne először menniük? Vissza a kórházhoz? A Piros Almához? A saját házába? Hová mész, ha meg akarsz találni két jóindulatú, de korántsem mindentudó fickót, akik téged és néhány közeli barátodat átlöktek a bánat és a zűrzavar világába? Van-e jogod elvárni, hogy ők találjanak meg téged!
Lehet, hogy nem is akarnak megtalálni, drágám. Az is lehet, hogy, mondhatni, bujkálnak előled.
[Ralph, biztos vagy benne...]
Hirtelen eszébe jutott Rosalie, és már tudta, hová forduljon.
[A park, Lois. A Strawford park. Oda kell mennünk. De útközben egy helyen meg kell állnunk.]
Végigkormányozta a ciklonkerítés mentén, és hamarosan meghallották az egymásba mosódó hangok lusta moraját. Ralph érezte a roston sülő hot dog szagát, és Atroposz odújának förtelmes bűze után ez a szag maga volt az ambrózia. Egy-két perccel később megérkeztek a hármas kifutó melletti piknikező szélére.
Ott volt Dorrance, lélegzetelállító, tarka fényburkában, és a leszállópályához közeledő könnyű gép ereszkedését figyelte. Mögötte Faye Chapin és Don Veazie ült az egyik asztalnál, közöttük a sakktábla, kezük ügyében egy félig kiürített Blue Nun palack. Stan és Georgina Eberly söröztek és forgatták a nyársra húzott virslit a piknikező tűzhelyén, amely körül a forróságtól – Ralph úgy látta, korallszínű homokra emlékeztető különös fanyar rózsaszínben – vibrált a levegő.
Egy pillanatig csak állt ott, a szépség döbbenetében, annak a tiszavirág-életű, megrázó szépségnek a bűvöletében, amely valószínűleg elsősorban a kurtaidős élet sajátja. Egy legalább negyedszázados dal jutott eszébe: Csillagpor vagyunk és arany. Dorrance fényburka más volt, mesébe illően más, de a többiek közül még a legföldhözragadtabb is úgy szikrázott, mint egy felbecsülhetetlen értékű drágakő.
[Ó, Ralph, látod? Látod, milyen szépek?]
[Igen.]
[Milyen kár, hogy nem is tudnak róla!]
Tényleg? Annak fényében, ami mostanában történt, Ralph nem volt ebben olyan biztos. És volt egy elképzelése – tétova, szavakba sohasem öntött, de erős sejtés –, hogy talán a valódi szépség olyasmi, amit a tudat nem tud felismerni, műalkotás, amely mindig készülőben van, dolog, amely sokkal inkább létezik, mint amennyire látható.
– Gyerünk, vén tulok, mozdulj már – mondta egy hang. Ralph összerezzent, először arra gondolt, hozzá szól, de csupán Faye beszélt Don Veazie-hez. – Lassú vagy, mint a csiga.
– Rá se ránts – mondta Don. – Gondolkodom.
– Addig gondolkodsz, amíg meg nem öregszünk. Lépjél, azután hat lépésben mattot kapsz.
Don egy kis bort töltött a papírpoharába, és a szemét forgatta.
– Te jószagú! – kiáltotta. – Észre sem vettem, hogy Borisz Szpaszkijjal játszom! Én azt hittem, csak az öreg Faye Chapin! A legalázatosabb bocsánatért esedezem, és már itt sem vagyok!
– Ez ám a szám, Don. Ki kéne állnod vele az útra, és dollármilliókat kereshetnél ezzel a mutatvánnyal. Hamarosan indulhatsz is, mert mostantól hat lépésben megverlek.
– Nem vagy te olyan okos – mondta Don. – Még azt sem tudod, mikor...
– Csitt! – szólt rájuk élesen Georgina Eberly. – Mi volt ez? Úgy hangzott, mintha valami felrobbant volna!
„Ez” Lois volt, aki egy adag villódzó esőerdőzöldet szippantott Georgina fényburkából.
Ralph fölemelte a jobb kezét, csővé hajlította a szája körül, és egy ugyanolyan fényes-kék patakot szívott ki Stan Eberlyéből. Azonnal eltöltötte a friss energia: mintha fluoreszkáló fények gyulladtak volna ki az agyában. De az a hatalmas, elsüllyedt hajó, amely pontosan négy hónap álmatlan éjszakáiból kövesedéit össze, még mindig ott volt, és még mindig le akarta rántani magához.
Még mindig nem hozták meg a döntést – sem így, sem úgy –, csak elhalasztották.
Stan is körülnézett. Akármennyit szívott is el tőle Ralph (és neki úgy rémlett, hogy nagyon sokat), a fényforrás ugyanolyan sűrűn ragyogott, mint azelőtt. Úgy látszik, szó szerint igaz, amit a minden egyes embert körülvevő, kimeríthetetlen energiatartályról mondtak nekik.
– Hát – mondta Stan –, én hallottam valami...
– Én nem – felelte Faye.
– Azér nem, mer süket vagy, mint az ágyú – válaszolta Stan. – Hagyd mán abba, hogy minden percbe félbeszakítasz, jó? Azt kezdtem el mondani, hogy ez nem lehet üzemanyagtartály, mert nem látok sem tüzet, sem füstöt. Don sem finghatott, mert a mókusok nem hullottak le hóttan a fáról, leperzselt bundával. Asszem, valamék nagy Air National Guard kamion motorja gyútott vissza. Ne fejj, drágám, megvédelek.
– Eztet védd ki – mondta Georgina, egyik kezét a másik könyökhajlatába nyomva és meglobogtatva az öklét. De azért mosolygott.
– Hú, apám! – mondta Faye. – Nézzed csak az öreg Dort.
Mindnyájan Dorrance-ra meredtek, aki mosolyogva integetett a Harris sugárút leágazásának irányába.
– Kit látsz, öreg haver? – kérdezte vigyorogva Don Veazie.
– Ralphot és Loist – mondta Dorrance sugárzó mosollyal. – Ralphot és Loist látom. Most jöttek ki az öreg fa alól!
– Ja – mondta Stan. Elárnyékolta a szemét, azután egyenesen rájuk mutatott. Ralphnak minden idege összerándult, és csak akkor lazított, amikor rájött, hogy Stan csupán arra mutat, amerre Dorrance integetett. – Na né! És maga Glen Miller jön megettük! A zannya köcsögit!
Georgina oldalba könyökölte, de Stan vidoran arrébb szökkent.
[Szervusz, Ralph! Szervusz, Lois!]
[Dorrance! A Strawford parkba megyünk! Jól tesszük?]
Dorrance boldogan vigyorgott: [Azt én nem tudom, ez most már a Nagyidősök dolga, és nekem ennyi elég volt. Nemsoká hazamegyek, és Walt Whitmant fogok olvasni. Szeles lesz az éjszaka, és Whitman mindig a legjobb, amikor juj ászéi]
Lois, csaknem sírva: [Dorrance, segíts!]
Dor vigyora lehervadt, ünnepélyesen nézett rá.
[Nem tehetem. Ez már nem az én kezemben van. Akármit kell is tennetek, azt most már csak Ralph és te tehetitek meg.]
– Huhh! – mondta Georgina. – Ki nem állhatom, amikor így néz. Szinte elhiszed neki, hogy tényleg lát valakit. – Fölvette a hosszú nyelű pecsenyevillát, és ismét a virsliknek szentelte magát. – Mellesleg látta valaki mostanában Ralphot és Loist?
– Nem – mondta Don.
– Áthurcolkottak valamék pornómotelbe a parton, egy láda sörrel és egy üveg Johnson's babaolajjal – tódította Stan. – Azzal a nagy családi üveggel. Mán tennap is mondtam.
– Mocskos öregember – mondta Georgina, ez alkalommal egy kicsit erőteljesebbre és pontosabbra fogva az oldalba bökést.
Ralph: [Dorrance, egyáltalán semmi segítséget sem tudsz nyújtani nekünk? Legalább azt mondd meg, jó nyomon járunk?]
Egy pillanatig biztos volt benne, hogy Dor válaszolni fog. Aztán zümmögő, erősödő zsongás hallatszott a fejük fölül, és az öregember fölnézett. Arcára ismét kiült bájosan ügyefogyott mosolya. – Nézzétek! – kiáltotta. – Egy öreg Grumman Yellow Bird! Micsoda szépség! – Odafutott a kerítéshez, hátat fordított nekik, úgy nézte, amint a sárga kis gép földet ér.
Ralph megfogta Lois karját, és maga is mosolyogni igyekezett. Nehezen ment – úgy érezte, egész életében nem volt ilyen rémült és zavarodott –, de a betyárbecsület mindenek felett.
[Gyere drágám. Menjünk.]

2

Megint arra gondolt, az elhagyatott vasúti vágány mentén haladva, amely végül elhozta őket a repülőtérre – hogy a járás nem egészen megfelelő kifejezés arra, amit csinálnak: sokkal inkább hasonlított siklásra. Ugyanúgy mentek a hármas kifutó melletti piknikezőből a Strawford park felé, csak most még gyorsabb és kifejezettebb lett a siklás. Mintha egy láthatatlan futószalag szállította volna őket.
Mikor ezt észrevette, abbahagyta a lépegetést. A házak, kirakatok puhán suhantak mellettük. Lenézett a lábára, hogy nem téved-e, és tényleg mozdulatlan volt. Úgy látszott, mintha a járda mozogna, nem ők.
Ott jött Mr. Dugan, a Derryi Hitelbank vezetője, kicsípve, a szokásos mellényes öltönyében, keret nélküli szemüveggel. Szokása szerint most is olyan pofát vágott, mint az egyetlen ember a világtörténelemben, aki segglyuk nélkül született. Egyszer visszautasította Ralph egyik hitelkérelmét, ami Ralph szerint némileg hozzájárult ahhoz, hogy rossz véleménye legyen a pasasról. Most látta, hogy Dugan fényburka ugyanolyan komor egyenszürke, mint a veteránkórházak folyosói, és nem is lepődött meg rajta. Befogta az orrát, mintha szennycsatornában kellene úsznia, és egyenesen átment a bankáron. Dugan épp csak megrezzent.
Igazán mulatságos volt, de amikor Loisra pillantott, oda lett a jókedve. Látta rajta a szorongást, és hogy kérdéseket akar feltenni. Kérdéseket, amelyekre neki nem voltak kielégítő válaszai.
Előttük ott volt a Strawford park. Amikor Ralph odapillantott, hirtelen kigyúltak az utcai lámpák. Majdnem teljesen üres volt a kis játszótér, ahol McGovernnel – és gyakran Loisszal együtt – annyit nézték a játszó gyerekeket. Két elsős gimis ült egymás mellett a hintán, cigarettáztak és beszélgettek, de az anyák és a totyisok, akik nappal szoktak idejárni, már mind elmentek.
Ralph McGovernre gondolt, örökös, morbid fecsegésére és önsajnálatára – ami olyan elviselhetetlen volt elsőre, annyira tudott hiányozni hosszabb idő után, hisz Bill tiszteletlen szellemessége és meglepő, váratlanul fel-fellobbanó jósága mindkettejüket könnyedebbé, jobbá szellemítette át –, és mérhetetlenül elszomorodott. A Kurtaidősök lehetnek csillagporból és aranyból is, de ha egyszer eltávoznak, ugyanúgy nyomuk vész, mint a mamáknak és babáknak, akik rövid időre eljátszadoznak itt napos nyári délutánokon.
[Ralph, mit csinálunk mi itt? A hullazsák a Kultúrközpontnál van, nem a parknál!]
Ralph odavezette a padhoz, ahol sok száz évvel ezelőtt rátalált, mikor azon sírt, hogy összeveszett a fiával és a menyével... és hogy elveszítette a fülbevalóit. A domb aljában tompán csillogtak a vécéajtók a sűrűsödő szürkületben.
Ralph lehunyta a szemét. Kezdek megbolondulni, gondolta, expresszvonat sebességgel, nem pedig egy helyi csühögérével. Melyik lesz? A hölgy... vagy a tigris?
[Ralph, valamit tennünk kell. Azok az emberek... az a sok ezer élet...]
Lehunyt szemének sötétjében látta, hogy kijön valaki a Piros Almából. Sötét kordnadrág van rajta és Red Sox sapka. Hamarosan megtörténik megint a szörnyűség, és mivel Ralph ezt nem akarta látni, kinyitotta a szemét, és a mellette ülő asszonyra nézett.
[Minden élet fontos, Lois, ugye egyetértesz? Minden egyes élet.]
Azt nem tudta, mit talált a fényburkában, de láthatóan megrémült tőle.
[Mi történt odalent, miután én feljöttem? Mit csinált vagy mondott neked? Tudni akarom Ralph! Mondd meg nekem!]
Most akkor melyik a fontosabb? Az egy vagy a sok? A hölgy vagy a tigris? Ha nem választ hamarosan, a választás kicsúszik a kezéből, pusztán az idő múlása miatt. Tehát melyik? Melyik?
– Egyik se... vagy mindkettő – mondta rekedten, és rettentő felindulásában nem vette észre, hogy hangosan beszél és egyszerre mindjárt több szintről. – Egyiket sem választom. Nem és nem. Halljátok?
Fölugrott a padról, vadul körülnézett.
– Halljátok? – ordította. – Visszautasítom ezt a választást! Vagy MINDKETTŐ, vagy EGYIK SEM!
Tőlük északra az egyik sétányon egy piás, aki a szemétkosarakban kurkászott visszaváltható üvegek és dobozok után, egy pillantást vetett Ralphra, azután megfordult és elszelelt. Mert azt látta, hogy ott egy ember, aki mintha elevenen égne.
Lois fölállt, és két kézzel megragadta a férfi arcát.
[Mi az, Ralph? Ki az? Én? Te? Mert ha én, ha miattam riadsz vissza, hát én nem akarom...]
Ralph mélyet sóhajtott, hogy összeszedje magát, majd homlokát Loisénak támasztva belenézett az asszony szemébe.
[Nem te, Lois, és nem is én. Ha kettőnkről lenne szó, akkor képes lennék választani. De nem rólunk van szó, és átkozott legyek, ha tovább játszom a parasztot ezen a sakktáblán!]
Lefejtette magáról Loist, és arrébb ment egy lépést. Fényburka olyan vakítót villant, hogy az asszonynak el kellett takarnia a szemét; olyan volt, mintha Ralph valahogyan felrobbant volna. A hangja pedig úgy visszhangzott a fejében, mint a mennydörgés.
[KLÓTHÓ! LAKHÉSZISZ! GYERTEK IDE, A FENE BELÉTEK, MÉGPEDIG RÖGTÖN!]

3

Lépett még kettőt-hármat, és lenézett a dombról. A hintán ülő két gimnazista döbbent rémülettel bámult vissza rá. Felpattantak és rohantak, amint Ralph tekintete rájuk hullott, szarvasként inaltak a Witcham utca fényei felé, otthagyva parázsló cigarettájukat a sekély gödörben, amelyet a lábak ástak a hinták alatt.
[KLÓTHÓ! LAKHÉSZISZ!]
Égett, mint egy elektromos ív, és Lois lábából hirtelen vízként futott ki minden erő. Hátrált egy lépést és a padra rogyott. Szédült, rettegett és iszonyúan fáradt volt. Ralphnak olyan volt a kimerültség, mint egy elmerült hajó; Loisnak kút, amelyet egyre szűkülő csigavonalban kellett kerülgetnie, amíg bele nem esik.
[KLÓTHÓ! LAKHÉSZISZ! EZ AZ UTOLSÓ LEHETŐSÉGETEK! KOMOLYAN GONDOLOM!]
Egy pillanatig semmi sem történt, majd hajszálpontosan egyszerre nyílt ki a domb lábában a nyilvános vécék ajtaja.
Klóthó a FÉRFIAK feliratú ajtón lépett ki, Lakhészisz a NŐK feliratún. Fényburkuk, a nyári szitakötők ragyogó aranyos zöldje csillámlott a hamuszín alkonyatban. Addig közeledtek egymáshoz, amíg fényburkaik össze nem olvadtak, majd lassan megindultak a domb teteje felé, úgy, hogy fehér ruhás válluk csaknem összeért. Olyanok voltak, mint két megszeppent gyerek.
Ralph Lois felé fordult. Fényburka még mindig izzott, lángolt.
[Maradj itt.]
[Igen, Ralph.]
Félúton járt a dombon lefelé, amikor Lois összeszedte minden bátorságát és utánakiáltott:
[De én akkor is megpróbálom megállítani Edét, ha te nem akarod! Komolyan gondolom!]
Hát persze hogy komolyan gondolja, és Ralph szíve örült is bátorságának... de Lois nem tudja azt, amit ő tudott. Nem látta azt, amit ő.
Visszanézett egy pillanatra, majd lement oda, ahol a két kis kopasz doktor bámult rá fényesen szepegő szemekkel.

4

Lakhészisz, idegesen: [Mi nem hazudtunk neked, nem hazudtunk!]
Klóthó, még idegesebben (ha ez egyáltalán lehetséges): [Deepneau úton van. Meg kell állítanod, Ralph, legalább meg kell próbálnod!]
Semmit sem kell megtennem, és az arcotok is ezt mutatja, gondolta a férfi. Azután Lakhésziszhez fordult, és örömmel látta, hogy a kis kopasz összerezzen a pillantásától, és lesüti sötét, pupillátlan szemét.
[Úgy-e? Amikor a kórház tetején voltunk, azt mondtátok nekünk, hogy tartsuk magunkat távol Edtől, Mr. L. Nagyon nyomatékosan kértétek!]
Lakhészisz kényelmetlenül feszengett és matatott a kezével.
[Én... azaz mi... is tévedhetünk. Ez alkalommal ez történt.]
De Ralph jól tudta, hogy erre nem a tévedés a legjobb kifejezés; sokkal jobb lenne az önámítás. Szerette volna lehordani őket ezért – ó, az igazat megvallva elsősorban azért, amiért belekeverték ebbe a mocskos ügybe –, de nem bírta. Azért, mert az öreg Dor szerint még az önámításuk is a Tervszerűséget szolgálja; a High Ridge-i mellékút valamilyen oknál fogva egyáltalán nem volt mellékút. Nem értette, miért és hogyan, de szándékában állt megtudni, ha ez egyáltalán lehetséges.
[Egyelőre felejtsük el ezt a részt, uraim, és beszéljünk arról, hogy mindez miért történik. Ha szükségetek van a segítségünkre, jobban teszitek, ha beszéltek.]
A kis emberek előbb egymásra néztek nagy, rémült szemükkel, azután vissza Ralphra.
Lakhészisz: [Ralph, kételkedsz benne, hogy ezek az emberek tényleg meghalnak? Mert ha így van...]
[Nem, de belefáradtam, hogy mindig ezt lobogtatjátok a képembe. Ha egy földrengés van ide betervezve, mert a Tervszerű céljait szolgálja, és a hentesszámlán tízezer van kétezer helyett, akkor a szemetek sem rebbenne, mi? Akkor hát mi olyan rendkívüli ebben a helyzetben? Mondjátok meg nekem!]
Klóthó: [Ralph, a szabályokat éppen úgy nem mi találjuk ki, mint te. Azt hittük, megértetted.]
Ralph felsóhajtott.
[Már megint ravaszkodtok, pedig nem a más idejét pocsékoljátok, csak a magatokét.]
Klóthó, bizonytalanul: [No jó, a kép, amelyet lefestettünk, talán nem volt egészen világos, de az idő rövid volt, és mi megrémültünk. És minden egyebet leszámítva azt tudomásul kell venned, hogy azok az emberek megfognak halni, ha nem állítod meg Ed Deepneau-t!]
[Ne törődjünk most velük; és csak egyről akarok hallani, arról, aki a Tervszerűé, és nem lehet lepasszolni, csak azért, mert egy sehová nem rendelt eszelős közeledik kilazult csavarokkal a fejében és egy repülőgépnyi robbanószerrel. Ki az, akit nem adhattok oda a Véletlennek? Ki? Day? Susan Day?]
Lakhészisz: [Nem. Susan Day a Véletlené. Nem a miénk, semmi közünk hozzá.]
[Akkor hát ki?]
Klóthó és Lakhészisz újra összenézett. Klóthó picit bólintott, azután visszafordultak Ralphhoz. Megint apró pávafarok nyílt ki Lakhészisz fölemelt jobbjának hüvelyk- és mutatóujja között, de most nem McGovernt látta benne Ralph, hanem egy csikófrizurás szőke kisfiút, akinek horog alakú forradás volt az orrnyergén. Azonnal rájött, ki az – a srác a High Ridge-i pincéből, a véraláfutásos arcú asszony gyereke. Az, aki őt és Loist angyalnak nevezte.
És kicsinyke gyermek terelgeti majd őket, gondolta mélységes döbbenettel. Ó, istenem. Hitetlenül nézett Klóthóra és Lakhésziszre.
[Jól értettem? Azért a kisfiúért van az egész grimbusz?]
További tétovázásra számított, de Klóthó egyszerűen és egyenesen válaszolt: [Igen, Ralph.]
Lakhészisz hozzátette: [Most a Kultúrközpontban van. Az anyját, akit te és Lois mentettetek meg ma reggel, alig egy órája hívta föl a gyermekpásztor, mondván, csúnyán megvágta magát egy üvegszilánkkal, és nem tud a kisfiúra vigyázni ma este. Persze ekkor már késő volt másikat keresni, az asszony pedig már hetekkel ezelőtt elhatározta, hogy meghallgatja Susan Dayt... hogy megrázhassa a kezét vagy akár meg is ölelje, ha lehetséges. Bálványozza ezt a Dayt.]
Ralph, aki emlékezett az asszony arcán a halvány zúzódásokra, megértette ezt a bálványozást. De valamit még jobban értett, azt, hogy a gyerekpásztor sebesülése nem véletlenül történt. Valami úgy döntött, hogy a szőke csikófrizurás, füsttől piros szemű kisfiúnak a Kultúrközpontban a helye, és eget-földet megmozgatott, hogy ez így is legyen. Az anyja nem azért hozta el, mert rossz szülő, hanem azért, mert gyarló, mint minden ember. Nem akarta kihagyni az egyetlen esélyt, amikor láthatja Susan Dayt. Ez minden.
Nem, ez nem minden, gondolta Ralph. Azért is hozta magával, mert azt hitte, biztonságban lesz, most, hogy Pickering és a Mindennapi Kenyerünk többi hibbantja meghalt. Nyilván úgy vélte, a legrosszabb, amitől ma este meg kell óvnia a fiát, egy csomó táblával hadonászó életvédő, és a villám egyébként se vághat beléjük kétszer ugyanazon a napon.
Elnézett a Witcham utca felé. Azután visszafordult Klóthóhoz és Lakhésziszhez.
[Biztosak vagytok benne, hogy ő ott van? Egészen?]
Klóthó: [Igen. Fönt ül az északi erkélyen az anyja mellett egy kiszínezhető McDonald's plakáttal és egy meséskönyvvel. Nagyon meglepne, ha azt hallanád, hogy az egyik mese címe Bartholomew Cubbins ötszáz kalapja?]
Ralph megrázta a fejét. Mostanra már semmi sem lepte meg.
Lakhészisz: [Deepneau gépe a Kultúrközpont északi oldalán fog becsapódni. Ez a kisfiú azon nyomban szörnyethal, ha nem történik valami... és ennek nem szabad bekövetkeznie. Ennek a fiúnak nem szabad meghalnia a betervezett ideje előtt.]

5

Lakhészisz komolyan nézett Ralphra. A kékeszöld legyező alakú fénycsík eltűnt az ujjai közül.
[Nem beszélgethetünk tovább, Ralph, Ed már fölszállt, és alig százötven kilométerre jár innen. Hamarosan túl késő lesz, [hogy megállítsuk.]
Ralphot ez kihozta a sodrából, de nem hátrált. Végül is ezek épp azt akarják, hogy ő magánkívül legyen. Hogy mindketten magukonkívül legyenek.
[Már mondtam, hogy nem érdekel, amíg meg nem értem, mire megy ki ez a játék. Nem engedem, hogy érdekeljen.]
Klóthó: [Akkor hát figyelj. Hébe-hóba születik egy-egy nő vagy férfi, akinek az élete nem csupán néhány emberre hat, vagy akár minden élőre a kurtaidős világban, de számos más szintre is a kurtaidős világ alatt és fölött. Ezek az emberek a Nagyok, és életük mindig a Tervszerűt szolgálja. Ha túlságosan hamar távoznak, akkor minden megváltozik. A mérleg tányérjai kilendülnek az egyensúlyból. El tudod képzelni például, milyen más lenne a világ, ha Hitler belefullad gyerekkorában a fürdőkádba? Hiheted persze, hogy ettől jobb lenne, de én mondom neked, egyáltalán nem is létezne, ha ez megtörtént volna. Tegyük föl, Winston Churchill meghal ételmérgezésben, mielőtt miniszterelnök lett volna belőle. Tegyük föl, Augustus császár halva születik, mivel megfojtja a saját köldökzsinórja. Márpedig az a személy, akinek a megmentését kívánjuk tőled, sokkal fontosabb, mint ők.]
[A fenébe, de hát Loisszal megmentettük ma már egyszer! Ezzel nem zárult le a dolog? Nem tért vissza a Tervszerű nyájába?]
Lakhészisz, türelmesen magyarázva: [Igen, de még akkor sincs biztonságban Ed Deepneau-tól, mert ő nem tartozik sem a Véletlen, sem a Tervszerű birodalmába. A Földön élő minden ember közül egyedül Deepneau tud neki ártani, mielőtt eljönne az ideje. Ha Deepneau kudarcot vall, akkor a fiú ismét biztonságban van; nyugodtan töltheti az idejét, amíg el nem jön a pillanat, hogy színre lépjen, és eljátssza rövid, de rendkívül fontos szerepét.]
[Egyetlen élet ilyen fontos?]
Lakhészisz: [Igen. Ha ez a gyermek meghal, a Létezés Tornya összeomlik, és ennek következményei túl vannak a te felfogóképességed határán. Meg a miénken is.]
Ralph egy pillanatig a cipőjét bámulta. Úgy érezte, a feje legalább ötszáz kilós. Volt az egészben valami irónia, amit még ilyen fáradtan is felfogott. Atroposz nyilván azzal indította be Edét, hogy fölszította benne a lappangó Megváltókomplexust... amely talán jelöletlen voltának mellékterméke volt. Amit Ed nem látott – és akkor se hinné el, ha mondanák neki –, hogy Atroposz és fölsőbb szintű főnökei nem arra akarták fölhasználni, hogy megmentse a Megváltót, hanem hogy megölje.
Ismét felnézett a két aggodalmas arcú kis kopasz doktorra.
[Hát nem tudom, hogy kéne megállítanom Edét, de megpróbálom.]
Klóthó és Lakhészisz összenézett, és a megkönnyebbülés teljesen egyforma, nagyon emberi mosolyára húzta a száját. Ralph figyelmeztetően fölemelte az ujját.
[Várjatok. Még nem hallottatok mindent.]
A mosoly elhalványodott.
[Cserében én is akarok tőletek valamit. Egy életet. Cserébe a négyéves kisfiútokért...]

6

Lois ennek a végét már nem hallotta; Ralph hangja egy pillanatra a hallhatósági szint alá süllyedt, azután, amikor meglátta, hogy Klóthó, majd Lakhészisz is a fejét csóválja, összeszorult a szíve.
Lakhészisz: [Megértem csalódottságodat, és igen, Atroposz megteheti, amivel fenyegetőzik. De be kell látnod, hogy ez az egyetlen élet aligha olyan fontos, mint...]
Ralph: [Szerintem pedig az, világos? Szerintem az. Próbáljátok felfogni, fiúk, hogy számomra mindkét élet egyformán...]
Lois megint elvesztette a fonalat, de annál könnyebb volt meghallania Klóthót, aki szinte jajongott kétségbeesésében.
[De hát ez más! A fiú élete egészen más!]
Most világosan hallotta Ralphot, amint azzal a félelem nélküli, kíméletlen logikával beszél (ha ez egyáltalán beszéd volt), ami Loist az apjára emlékeztette.
[Minden élet más. Vagy valamennyi számít, vagy egy sem. Persze csak az én rövidlátó, kurtaidős szempontom szerint, de azt hiszem, fiúk, ehhez kell tartanotok magatokat, mert az én kezemben van a kalapács. Lényeg, hogy cserét csinálunk, egál alapon. A ti életetek az én életemért. Annyi a dolgotok, hogy megígéritek, és az üzletet megkötöttük.]
Lakhészisz: [Ralph, kérlek! Kérlek, értsd meg, hogy nem szabad megtennünk!]
A hallgatás hosszú pillanata következett. Amikor Ralph megszólalt, a hangja halk volt, de hallható. Ám ez volt az utolsó hallható dolog, amit Lois elcsípett beszélgetésükből.
[Egész világ van a nem lehet és a nem szabad között, nem igaz?]
Klóthó mondott valamit, de Lois csak töredékes
[csere lehetséges]
mondatrészeket kapott el belőle. Lakhészisz hevesen rázta a fejét. Ralph felelt, és Lakhészisz válaszképpen baljós ollózó mozdulattal érintette össze két ujját.
Meglepetésére Ralph nevetett és bólintott.
Klóthó kézen fogta kollégáját. Komolyan értekeztek, mielőtt visszafordultak volna Ralphhoz.
Lois a kezét tördelte, azt kívánva, jussanak már valamilyen egyezségre. Bármilyen egyezségre, ami megakadályozza, hogy Ed Deepneau megölhesse ezeket az embereket, miközben ők itt állnak és fecsegnek.
Hirtelen ragyogó fehér fény árasztotta el a domboldalt. Lois először azt hitte, az égből jön, de ez csak a mesében és a vallásban van így, amely azt tanítja, hogy az ég minden természetfölötti kisugárzása forrása. Úgy látszott, mintha mindenhonnan jönne: a fákból, az égből, a földből, még önmagából is, ködként gomolyogva a fényburkából.
Azután egy hang hallatszott... vagy inkább Hang. Csupán egyetlen szót mondott, de az vasharangként zúgott Lois fejében:
[LEHETSÉGES]
Látta, hogy Klóthó, kis arcán félős tisztelettel a hátsó zsebébe nyúl, és előveszi ollóját. Ügyetlenkedett, csaknem elejtette a szerszámot idegességében, annyira suta volt, hogy Lois megsajnálta. Két kézre fogta az ollót és kinyitotta.
Megint ugyanaz a szó:
[LEHETSÉGES]
Ez alkalommal olyan ragyogás követte, hogy Lois azt hitte, megvakul. A szeme elé kapta a kezét, de azt még látta – az utolsó pillanatban, amikor még bármit is látott –, hogy a fény az olló körül összpontosul, amelyet Klóthó úgy tartott a magasba, mint egy kétágú villámhárítót.
Nem volt menekvés a fény elől; átvilágított lehunyt szemhéján és fölemelt kezén, mintha üvegből lett volna. Az izzás húson áthatoló röntgensugárként rajzolta ki kézcsontjait. Valahonnan távolból hallotta, hogy egy nő, akinek gyanúsan emlékeztetett a hangja Lois Chasse-éra, fölsikolt mentális torkának minden erejével:
[Kapcsolják ki! Az istenért, kapcsolják ki, mielőtt megöl!]
Végül, amikor már úgy érezte, nem bírja tovább, a fény halványulni kezdett. Amikor eltűnt – nem számítva a harsogó kék utófényt, amely úgy vibrált az újra szétterülő sötétségben, mint egy kísértetolló –, Lois lassan kinyitotta a szemét. Egy pillanatig továbbra sem látott semmit, csak azt a szikrázó kék keresztet, és arra gondolt, hogy tényleg megvakult. Azután, olyan tompán, ahogy a fotópapíron a kép, elkezdett lassan visszatérni a világ. Látta Ralphot, Klóthót és Lakhésziszt, amint leeresztik a kezüket, és olyan vaksi zavarodottsággal pillognak, mint a vakondcsalád, amelyet kifordított a borona tüskéje.
Lakhészisz úgy nézte kollégája kezében az ollót, mintha még sohasem látta volna, és Lois le merte volna fogadni, hogy így még sohase is látta. A pengék még mindig ragyogtak, elmosódó cseppekben hullajtva a hátborzongató lidércfényt.
Lakhészisz: [Ralph! Ez...]
A folytatást Lois nem hallotta, de a kis doki pontosan olyan hangsúllyal szólt, mint a paraszt, aki arra nyit ajtót, hogy a pápa kopogtatott be hozzá egy kis imára és gyóntatásra.
Klóthó még mindig az olló pengéit bámulta. Ralph ugyancsak azt nézte, majd végül a kopasz doktorokra emelte pillantását.
Ralph: [...a fájdalom?]
Lakhészisz úgy beszélt, mint aki mély álomból ébred:
[Igen... nem tart sokáig, de... a kín erős lesz... változtatja meg a véleményedet, Ralph?]
Lois hirtelen megijedt attól a ragyogó ollótól. Szeretett volna odakiáltani Ralphnak, hogy ne törődjék a sajátjával, csak adja oda nekik az övékét, a kisfiút. Szerette volna azt mondani neki, tegye meg, amit akarnak, hogy ismét elrakják azt az ollót.
De nem jöttek ki szavak sem a szájából, sem a tudatából.
Ralph: [...a legkevésbé... csak tudni akartam, hogy mire számíthatok.]
Klóthó: [...készen?... muszáj...]
Mondj nekik nemet, Ralph!, gondolta az asszony. Mondj nekik NEMET!
Ralph: [...készen.]
Lakhészisz: [Érthető... a feltétele... és az ár?]
Ralph, most már türelmetlenül: [Igen, igen. Nem térhetnénk...]
Klóthó, rendkívül ünnepélyesen: [Jól van, Ralph. Lehetséges.]
Lakhészisz egyik karjával átfogta Ralph vállát; Klóthóval kissé lejjebb vezették a domboldalon, oda, ahonnan a kisebb gyerekek szokták kezdeni telente a szánkózást. Volt itt egy kis vízszintes, kerek tér, akkora, mint egy éjszakai mulató színpada. Ideérve Lakhészisz megállította Ralphot, azután úgy fordította, hogy Klóthó szemben legyen vele.
Lois hirtelen szerette volna behunyni a szemét, de rájött, hogy nem tudja. Csak figyelt és imádkozott, hogy Ralph csakugyan tudja, mit csinál.
Klóthó súgott neki valamit. Ralph bólintott, és kibújt McGovern szvetteréből. Összehajtogatta és rendesen letette az avar borította fűbe. Amikor fölegyenesedett, Klóthó megfogta a jobb csuklóját, és kiegyenesítette a karját. Azután bólintott Lakhészisznek, aki kigombolta Ralph ingének ujját, és három gyors mozdulattal fölgyűrte könyékig. Ahogy ezzel megvoltak, Klóthó elfordította Ralph karját, tenyérrel fölfelé. A finom kék érháló szívszorítóan tisztán látszott az alkar bőre alatt a fényburok gyengéd világánál. Az egész rémítően ismerős volt Loisnak: mintha egy orvossorozatot nézne, amelyben a beteget éppen műtétre készítik elő.
Csak hát ez nem tévé volt.
Lakhészisz előrehajolt, és megint szólt valamit. Bár még mindig nem hallotta, Lois tudta, azt mondja Ralphnak, hogy ez az utolsó lehetősége.
Ralph bólintott, és a fényburka elárulta Loisnak, hogy fél attól, ami következik. Valahogy mégis mosolyt kényszerített az arcára. Amikor Klóthó felé fordulva mondott valamit, nem úgy nézett ki, mint aki vigasztalást keres, sokkal inkább ő vigasztalta a másikat. Klóthó igyekezett Ralph mosolyát viszonozni, kevés sikerrel.
Lakhészisz egyik kezével megfogta Ralph csuklóját, sokkal inkább azért, hogy megtámassza, semmint azért, hogy leszorítsa. Olyan nővérre emlékeztette Loist, aki egy rendkívül fájdalmas injekcióra váró beteget lát el. Azután rémült szemekkel nézett társára, és bólintott. Klóthó visszabiccentett, mélyet lélegzett, azután Ralph alkarja fölé hajolt, amelyen az erek kísérteties kék cserjeként derengtek a bőr alatt. Egy pillanatig várt, majd kinyitotta az ollót, amellyel ő és öreg barátja az életet szokták halálra cserélni.

7

Lois nehézkesen föltápászkodott és megállt ingatag lábain. Meg akarta törni a bénaságot, amely a kegyetlen csöndbe zárta, rá akart ordítani Ralphra, hogy megállítsa, hogy elmondja neki, nem tudja, mit akarnak tenni vele!
De Ralph tudta. Benne volt arcának sápadtságában, félig lehunyt szemében, fájdalmasan összeharapott ajkában. És mindenekelőtt a vörös és fekete foltokban, amelyek meteorként villantak keresztül a fényburkán, meg magában a fényburokban, amely kemény kék kagylóhéjjá húzódott körülötte.
Ralph bólintott Klóthónak, aki addig engedte le az olló alsó pengéjét, amíg meg nem érintette Ralph alkarját, éppen könyök alatt. Égy pillanatig a bőr csak bemélyedt, azután sima, sötét vérhólyag nőtt ott, ahol az előbb a mélyedés volt. A penge belefúrt a vérhólyagba. Amikor Klóthó összeszorította az ujjait, összecsukva az ollót, a bőr a fölszaladó ablakroló gyorsaságával nyílt szét a hosszúkás vágás két oldalán. A bőr alatti zsírsejtek olvadó jégként csillogtak Ralph fényburkának vad, kék ragyogásában. Lakhészisz szorosabban tartotta Ralph csuklóját, de amennyire Lois látta, Ralph még ösztönösen sem próbálta elrántani a kezét, csak mélyebbre horgasztotta a fejét, ökölbe szorított bal kezét pedig úgy tartotta a magasba, mintha a Fekete Párducok köszöntését utánozná. Nyakán hajókötélként dagadtak az inak, de egy hangját se lehetett hallani.
Most, amikor a szörnyű művelet tényleg elkezdődött, Klóthó brutális, de könyörületes sebességgel dolgozott. Gyorsan végigvágta Ralph karjának középvonalát könyékhajlattól csuklóig, úgy irányítva az ollót a hüvelykujj tövéig, ahogy vastagon leragasztott borítékot nyit föl az ember. Ralph karjában úgy csillogtak az inak, mint a felszeletelt dagadóban. Patakokban folyt a vér, finom, skarlát pára permetezett, valahányszor egy artériát vagy vénát vágott át a penge. A két kis ember fehér köpenyét hamarosan telefröcskölte a vér, amitől jobban emlékeztettek orvosokra, mint valaha.
Amikor a pengék végül átvágták a szerencsevonalat Ralph csuklóján (a „műtét” három másodpercig sem tartott, de egy örökkévalóságnak tűnt Lois szemében), Klóthó kiemelte a csöpögő ollót, és odaadta Lakhészisznek. Ralph alkarján könyöktől csuklóig sötét árok futott végig. Klóthó rátapasztotta a kezét az árok kiindulási pontjára, és Lois arra gondolt: Most a másik fogja Ralph szvetterét, és szorítókötést csinál belőle. De Lakhészisznek esze ágában sem volt ilyet tenni: csak fogta az ollót és figyelt.
Egy pillanatig még folyt a vér Klóthó markoló ujjai között, azután elállt. A doki lassan végighúzta kezét Ralph karján, és a markából kibukkanó hús ép volt és szilárd, bár vastag vadhús fehérlett rajta.
[Lois... Lo-isss...]
Ez a hang nem a fejéből jött és nem is a domb lábától; mögötte szólalt meg. Halk, csaknem behízelgő hang volt. Atroposz? Egyáltalán nem. Lenézett és zöld fényt látott maga körül, olyat, amilyet víz alatt lehet látni, amint körülfolyja a testét és a karjait, átszivárog a lába, de még az ujjai között is. Lois remegő árnyékot vetett, amely megnyúlt és kifacsarodott, mint egy akasztott asszonyé. Hideg ujjak simogatták, olyan színűek, mint a spanyolszakáll.
[Fordulj meg, Lo-isss...]
Ε pillanatban Lois Chasse mit sem kívánt kevésbé, mint megfordulni és meglátni ennek a zöldes fénynek a forrását.
[Fordulj meg, Lo-isss... nézz rám, Lo-isss... gyere a fénybe, Lo-isss... gyere a fénybe... nézz rám és gyere a fénybe...]
Olyan hang volt, amelynek nem lehetett nem szót fogadni. Lois olyan lassan fordult meg, mint egy játék balerina, amelynek a tengelye berozsdásodott. Szeme megtelt Szent Elmo tüzével.
Lois belépett a fénybe.

28. FEJEZET

1

Klóthó: [Most már rajtad a jel, Ralph – elégedett vagy?]
Ralph lenézett a karjára. A kín, amely úgy nyelte el, mint a cethal Jónást, már csak álomnak vagy látomásnak rémlett. Úgy gondolta, ettől az eltávolodástól lehet a nőknek sok gyerekük, mert elfelejtik a hasogató kínt és az erőlködést, amely minden sikeres szülés velejárója. A sebhely rojtos fehér spárgaként futott végig izmainak csekély domborulatán.
[Igen. Nagyon jól, nagyon gyorsan csináltad. Köszönet mindkettőért.]
Klóthó mosolygott, de nem szólt.
Lakhészisz: [Ralph, kész vagy? Most már nagyon kevés az időnk.]
[Igen, én...]
[Ralph! Ralph!]
Lois volt az, ott állt a dombtetőn és integetett neki. Ralph úgy látta, mintha valamilyen sötétebb árnyalatúra változott volna fényburkának megszokott galambszürkéje, aztán a benyomás, amelyet a sokk és a kimerültség számlájára írt, pillanat alatt szertefoszlott. Felvánszorgott a dombtetőre az asszonyhoz.
Lois szeme zavaros volt és kába, mintha most hallott volna egy döbbenetes, egész életét megváltoztató szót.
[Mi történt, Lois? Mi a baj? A karom? Mert ha az, ne aggódj. Nézd csak! Olyan, mintha új lenne!]
Kinyújtotta, hogy az asszony is láthassa, de Lois oda sem nézett. Ehelyett a férfit bámulta mélységes megrendüléssel.
[Ralph, egy zöld ember jött.]
Egy zöld ember? Megfogta a kezét, arcára kiült az aggódás.
[Zöld? Biztos? Nem Atroposz volt, vagy...]
Nem fejezte be a gondolatot. Nem kellett.
Lois lassan ingatta a fejét.
[Egy zöld ember volt. Ha vannak ebben a dologban térfelek, akkor nem tudom, hogy ez... ez a lény... hol áll. Jónak éreztem, de lehet, hogy tévedek. Látni nem láttam. Túlságosan fényes volt a fényburka. Azt mondta, hogy ezt adjam vissza neked.]
Kinyújtotta a kezét, és két apró, szikrázó tárgyat pottyantott Ralph tenyerébe: a fülbevalóit. Az egyiken még látszott egy barna pötty, Ralph úgy gondolta, Atroposz vére lehet. Már épp összezárta az öklét, amikor szúró kis fájdalmat érzett.
[A kapcsokat elfelejtetted, Lois.]
Az asszony lassan, révetegen szólt, mintha álmodna.
[Nem, nem felejtettem el – eldobtam. A zöld ember mondta, hogy dobjam el. Légy óvatos. Melegnek... éreztem... bár nem is tudom. Mr. Chasse mindig azt mondta, hogy én vagyok a világ legnagyobb nőnemű palimadara, aki mindig a legjobbat feltételezi mindenkiről. Bárkiről.]
Lassan kinyújtotta a kezét, és megragadta Ralph csuklóját, miközben komolyan nézett a szemébe.
– Nem is tudom.
Attól, hogy hangosan kimondta, mintha magához tért volna; csak állt és hunyorgott. Ralph lehetségesnek tartotta, hogy Lois csakugyan aludt, és álmodta ezt az úgynevezett zöld embert. Bár talán mégis bölcsebb lenne elvenni a fülbevalót. Lehet, hogy nincs jelentősége, viszont, kinek árthat, ha ott van a zsebében Lois fülbevalója... hacsak meg nem szúrja magát vele.
Lakhészisz: [Mi az, Ralph? Valami baj van?]
Lemaradtak Klóthóval, így lemaradtak Ralph és Lois beszélgetéséről is. Ralph megrázta a fejét, és összezárta a kezét, hogy ne láthassák a fülbevalókat. Klóthó fölszedte McGovern szvetterét, lerázogatta a rátapadt tarka leveleket, és most odanyújtotta Ralphnak, aki észrevétlen belecsempészte Lois kapocs nélkül maradt fülbevalóit a szvetter egyik zsebébe, mielőtt újra magára öltötte.
Ideje belevágni. A forró vonal a jobb karja közepén, a forradás mentén, arra figyelmeztette, hogy el kell kezdenie.
[Lois?]
[Tessék, drágám.]
[Vennem kell a fényburkodból, méghozzá sokat. Megértesz?]
[Igen.]
[Nem baj?]
[Dehogy baj.]
[Légy bátor – nem fog sokáig tartani.]
Rátette a karját az asszony vállára, és összekulcsolta ujjait Lois tarkóján, aki pontosan utánozta a mozdulatot. Lassan addig hajoltak egymás felé, míg a homlokuk összeért, és a szájuk alig ujjnyira volt egymástól. Ralph még érezte az asszony parfümjét, amely talán a füle mögötti sötét, édes mélyedésekből párolgott.
[Kész vagy, drágám?]
Ralph rátalált arra, ami egyszerre különös és megnyugtató.
[Igen, Ralph. Láss engem. Jöjj a fényre. Jöjj a fényre, és vedd a fényt.]
Ralph csücsörített, és mélyeket lélegzett. Csillámló párasáv buggyant ki Lois orrán-száján, és átáradt beléje. Fényburka rögtön fényesedni kezdett, és addig fényesedéit, amíg káprázatos felhőglória lett belőle, de Ralph egyre csak szívott, lélegzett valamivel, ami túl volt a lélegzeten, karjában mind tüzesebben égett a forradás, hogy végül úgy érezte, izzószálat ágyaztak a húsába. Ha akarta, se bírta volna abbahagyni... és nem is akarta.
Lois egyszer megtántorodott. Ralph látta, hogy a szeme üvegessé válik, és érezte, hogy a tarkóján egy pillanatra ellazulnak az asszony ujjai. Aztán ismét visszatért hozzá a nagy, ragyogó, bizalomteli szempár, és a két kéz is megszorult. A titáni belégzés a csúcspontjához közeledett, és Ralph most rádöbbent, hogy alig látja Lois megsápadt fényburkát. Az asszony arca tejfehérre halványodott, haja úgy változott őszre, ahogy eltünedezett belőle a fekete. Abba kell hagynia, kell, különben megöli Loist!
Sikerült kitépnie a balját a jobbjából, és ezzel mintha egy áramkör szakadt volna meg. Képes volt hátrálni egy lépést. Lois megtántorodott, és el is esett volna, ha Klóthó és Lakhészisz, akik úgy festettek, mint két lilliputi a Gulliver utazásai-ból, el nem kapják a karját, és óvatosan vissza nem ültetik a padra.
Ralph fél térdre esett előtte. Rettegett és furdalta a lelkiismeret, ugyanakkor olyan mérhetetlen erő töltötte el, hogy úgy érezte, egyetlen erős lökéstől felrobbanna, akár egy nitroglicerines palack. Egy karateütéssel romba tudott volna dönteni egy házat, de talán egy egész utcát is.
Csakhogy ő Loisban tett kárt. Lehet, hogy nagy kárt.
[Lois! Hallasz, Lois? Ne haragudj!]
Ő annak az asszonynak a kábultságával nézett rá, aki pillanatok alatt tette meg az utat a negyventől a hatvanig... és még azon is túl, bele a hetvenes évekbe, mint egy célon túlment rakéta. Mosolyogni próbált, de nemigen sikerült.
[Ne haragudj, Lois! Nem tudtam, és amint elkezdtem, nem bírtam abbahagyni.]
Lakhészisz: [Ralph, ha meg akarod ragadni az alkalmat, akkor most kell menned. Már majdnem itt van.]
Lois bólintott.
[Indulj, Ralph. Csak gyenge vagyok egy kicsit. Nem lesz semmi bajom. Elüldögélek itt egy darabig, amíg erőre nem kapok megint.]
Balra nézett, Ralph követte a pillantását, és meglátta az imént elijesztett szesznyákot. Visszajött, a dombtetőn kajtatott a szemétkosarakban, visszaváltható dobozok és palackok után, és bár a fényburka nem tűnt olyan erőteljesnek, mint a korábbi pasasnak a régi rendezőpályaudvaron, Ralph úgy döntött, hogy végszükségben megteszi... Lois pedig kétségtelenül végszükségben van.
Klóthó: [Majd teszünk róla, hogy erre csellengjen, Ralph. Nincs nagy hatalmunk a kurtaidős világ fizikai vetületei fölött, de azt hiszem, ennyi még kitelik tőlünk.]
[Biztos?]
[Biztos.]
[Rendben. Akkor jó.]
Ralph rásandított a két kis emberre, látta riadt, aggódó szemüket, és bólintott, aztán lehajolt, és megcsókolta Lois hűvös, ráncos arcát. Az asszony úgy mosolygott rá, mint egy fáradt, öreg nagymama.
Én tettem ezt vele, gondolta Ralph. Én.
Akkor pedig jól vigyázz, hogy meglegyen az oka, amiért tetted, felelte csípősen Carolyn hangja.
Még egy utolsó pillantást vetett hármójukra – Klóthó és Lakhészisz most oltalmazóan fogták közre Loist a padon –, aztán ismét elindult lefelé a dombon.
A vécékhez érve álldogált egy pillanatig, majd fejét a NŐK feliratú ajtónak támasztotta. Nem hallott semmit. Ám amikor a FÉRFIAK kék műanyag falához támasztotta a fejét, gyenge, zöngicsélő danolászás ütötte meg a fülét:

Ki hiszi el, hogy bolond álmom
S őrült tervem valóra válik?
Senki, babám, csupán te.

Jézusom, ez kergébb, mint egy birka!
Ez is újság, szivi?
Ralph úgy gondolta, hogy nem. Odakerült a vécé ajtajához, és kinyitotta. Most már egy repülőgép távoli dongózümmögését is hallhatta, de látni csak azt látta, amit már tucatszor is azelőtt: a csészén csáléra álló, repedezett vécédeszkát, a különös és valahogy baljósan püffedt rollni vécépapírt, és baloldalt a vizeldét, amely olyan volt, akár egy műanyag könnycsepp. A falakon firkák útvesztői. A legnagyobbat – és a legrikítóbbat – a vizelde fölé mázolták, háromaraszos vörös betűkkel: TONY BOYNTONNAK VAN A LEGKEMÉNYEBB SEGGE EGÉSZ DERRYBEN! Émelyítő fenyőszagú illatosító feküdt el a szar-, húgy- és állott szesznyákfing-bűzön, mint festék a hulla ábrázatán. A hang mintha a vécédeszka közepén tátongó lyukból áradt volna, vagy talán maguk a falak izzadták:

Ki az, ki nekem megjelenik
Álmomban hasadó hajnalig?
Senki, babám, csupán te.

Hol lehet?, töprengett Ralph. És hogy a fenébe jutok oda hozzá?
Hirtelen valami forróságot érzett a csípőjén, mintha valaki tüzes üszköt csempészett volna az aprópénz-zsebébe. Megdöbbent, ám aztán eszébe jutott, mi van ott. Egy ujjal belenyúlt a falatnyi zsebbe, megérintette, majd kihalászta az odarejtett aranykarikát. A tenyerére tette, oda, ahol a szerelem vonala és az élet vonala elválik egymástól, és óvatosan megbökte. Már kihűlt. Ralph nem is csodálkozott túlságosan.
HD-ED 87-8-5.
– Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű kegyetlen – dünnyögte, és felhúzta Ed jegygyűrűjét a bal keze középső ujjára. Tökéletesen illett rá. Addig húzta, amíg halkan oda nem koccant a másikhoz, amellyel Carolyn jegyezte el, úgy negyvenöt évvel ezelőtt. Ekkor fölnézett, és látta, hogy a vécé hátsó fala eltűnt.

2

A falak keretében pedig, amelyek megmaradtak, a maine-i táj egy része burkolózott kékesszürke homályba az épphogy bealkonyult ég alatt. Becslése szerint körülbelül háromezer méter magasból nézhette. Csillogó tavakat látott, erdők sötétzöld, vastag csíkjai göngyölődtek le és tűntek el a vécédeszka alatt. Messze elöl, a vécéfülke teteje táján fénytócsa szikrázott, valószínűleg Derry volt, innen már alig tízpercnyire. Látótere bal alsó szeletében egy műszerfal darabja, a magasságmérő fölött egy odaragasztott kis színes fénykép, amelytől elállt Ralph lélegzete. Helen volt rajta, hihetetlenül boldog és hihetetlenül gyönyörű, karjában pedig Körülrajongott és legfeljebb négy hónapos Kisded Őfelsége aludt, mint a tej.
Azt akarja, hogy őket lássa utolsónak, ebből a világból, gondolta Ralph.
Szörnyeteg lett belőle, de azt hiszem, még a szörnyetegek sem felejtik el, hogy kell szeretni.
Valami sípolni kezdett a műszerfalon. Egy kéz nyúlt be a képbe, és megpöccintett egy kapcsolót. Mielőtt eltűnt volna, Ralph látta azt az elhalványodott, de még mindig kivehető fehér bemélyedést ennek a kéznek a gyűrűsujján, ahol a gyűrű volt legalább hat évig. Valami mást is látott; a kezet ölelő fényburok ugyanolyan volt, mint a beteg csecsemőé a kórházi liftben: kavargó, sebesen mozgó hártya, ugyanolyan idegenszerű, mint egy óriás gázbolygó légköre.
Ralph még egyszer visszanézett, és intett. Klóthó és Lakhészisz visszaintettek. Lois csókot dobott. Ralph úgy tett, mintha elkapná, azután megfordult és belépett a vécé ajtaján.

3

Egy pillanatig tétovázott, nem tudva, mit csináljon a vécével, azután eszébe jutott a közeledő kórházi hordágy, amelynek össze kellett volna zúznia a koponyáját, mégse tette, és megindult a fülke hátsó fala felé. Összeszorította a fogait, felkészülve rá, hogy beveri a sípcsontját – hogy mit tud az ember, az egy, és hogy mit hisz, hetven év ütközéseinek tapasztalatai után, az kettő –, és átment a vécén, mintha füst lenne... vagy mintha ő lenne az.
Ijesztő élmény volt a súlytalanság és a szédülés; egy pillanatig biztosra vette, hogy hányni fog. Az egészet a kiürülés érzése kísérte, mintha most szivárogna el belőle a Loisból elszívott sok erő. Úgy vélte, így is van. Végül is ez valami teleportálás, sci-fi mese, és az ilyesmihez sok energia kell.
A szédülés elmúlt, de valami sokkal rosszabb váltotta fel. Mintha levágták volna a fejét. Teljesen akadálytalanul láthatta a körülötte rohanó tájat.
Jézusom, mi történt velem? Mi a baj?
Érzékei kelletlenül visszajelentették, hogy éppenséggel semmi, csupán olyan helyzetben van, ami nem lehetséges. Ő majd' százkilencven centi magas volt; a repülőgép fülkéje padlótól plafonig százötven. Ez azt jelenti, hogy minden pilótának, aki sokkal nagyobb Klóthónál és Lakhészisznél, meggörnyedve kell elmenni az üléséig. Ralph viszont nem csupán repülés közben és álló helyzetben szállt föl a gépre, de még mindig állt a fülkében, a két ülés között, azoknál valamivel hátrább. Abból az egyszerű és rémes okból tudott zavartalanul körülnézni, mert a feje kiállt a repülőgépből.
Lidércnyomásos jelenésben látta maga előtt hajdanvolt Rex kutyáját, aki szeretett úgy utazni, hogy a fejét kidugta az anyósülés felőli ablakon, és szőrös füleit hátrafelé lobogtatta a szél. Lehunyta a szemét.
Mi van, ha lezuhanok? Ha ki tudom dugni a fejem ezen az átkozott tetőn, akkor mi tart vissza, hogy ne csússzak keresztül a padlón, és ne zuhanjak le a földre? Esetleg át az egész Földön?
De ez nem történt meg, és semmi ilyesmi nem történhetett, legalábbis ezen a szinten – mindössze arra kellett visszaemlékeznie, milyen könnyedén emelkedtek föl a kórház emeletein át, hogy aztán egyszerűen megálljanak a tetőn. Ha ezt észben tartja, akkor nem lesz semmi baj. Igyekezett erre az emlékre összpontosítani, és amikor már elég biztos volt benne, hogy visszanyerte az önuralmát, ismét kinyitotta a szemét.
Éppen alatta lejtett lefelé a gép ablaka. Előtte a gép orra, a propeller higanyszerű, elmosódott árnyával. A fények csoportja, amelyet a vécéből vett észre, most már közelebb volt.
Behajlította a térdét, a feje simán átsiklott a repülőgép fülkéjének mennyezetén. Egy pillanatig olaj ízét érezte a szájában, és orrának belsejében felborzolódtak az apró szőrök, mintha áramütés érte volna, azután ott térdelt a pilóta és a másodpilóta ülése között.
Nem tudta, mit kellene éreznie, amikor ennyi idő után és ilyen hátborzongatóan furcsa körülmények között viszontlátja Edét, de a belenyilalló sajnálat – nem szánakozás, hanem sajnálat – őt magát is meglepte. Akárcsak '92 nyarán, amikor nekirohant a West Side Kertészet kisteherjének, most is ócska trikót viselt legombolt nyakú ing és öltöny helyett. Sokat fogyott – talán húsz kilót is Ralph becslése szerint –, és ez fantasztikusan megváltoztatta, mert nemcsak aszottnak látszott, de valahogy hősiesnek is, azon a gótikus/romantikus módon; Ralphot erősen emlékeztette Carolyn kedvenc versére, a Csavargó-ra, amelyet Alfred Noyes írt. Bőre papírfehér volt, zöld szeme egyszerre sötét és világos (akár holdsütötte smaragd, gondolta Ralph) a kis, kerek, John Lennon-szemüveg mögött, a szája olyan piros, mintha ki lett volna rúzsozva. A homlokára azt a bizonyos fehér selyemsálat kötötte a japán írásjelekkel, rojtos végei a hátára lógtak. Rettenetes megbánás és lángoló eltökéltség ült Ed értelmes, mozgékony arcán, a villámló fényburok belsejében. Gyönyörű volt, egyszerűen gyönyörű, és Ralphot hirtelen a déjà vu érzése szállta meg. Most már tudta, mit pillantott meg azon a napon, amikor odalépett Ed és a West Side kertésze közé; megint azt látta. Edét nézni, ott, elveszetten a viharos fényburok közepén, amely fölött nem lebegett léggömbzsineg, annyi volt, mintha azt nézné, hogy törik cserepekre a falhoz csapott, felbecsülhetetlen értékű Ming-váza.
Ő legalább nem lát engem, legalábbis ezen a szinten. Illetve nem hiszem, hogy látna.
Mintha a gondolatára válaszolna, Ed megfordult és egyenesen ránézett. Tágra nyílt szeme eltelt őrült elővigyázattal, szépen formált, reszkető száján nyálbuborékok villogtak. Ralph hátrahőkölt, egy pillanatig bizonyos volt benne, hogy látják, de Ed nem reagált hirtelen visszatántorodására. Ehelyett a négyüléses üres utasfülkét mustrálta gyanakodva, mintha egy potyautas lopakodó lépéseit hallaná. Ugyanekkor átnyúlt Ralph előtt, és jobbját rátette a másodpilóta székébe szíjazott kartondobozra. Megcirógatta a dobozt, azután homlokához emelte a kezét, és megigazgatta a homlokára kötött sálat. Amint ezzel végzett, megint rágyújtott a nótára... csakhogy mást énekelt, olyan dalt, amitől végigfutott Ralph hátán a hideg:

Az egyik bigyótól leszel dromedár,
A másik bogyótól leszel kisegér,
Amit meg a mami ad, lófüttyöt ér.

Aha, gondolta Ralph. Kérdezz csak rá Alice-nál, mikor égig ér.
Szíve dübörgött, Ed hirtelen hátrafordulása még jobban megijesztette, mint amikor három és fél kilométer magasan találta magát, egy repülőgép tetejéből kiálló fejjel. Ed nem látta, ebben csaknem biztos volt, de akárki mondta is, hogy a tébolyultak ösztönei sokkal élesebbek, mint amennyit az épelméjűek hajlandók elismerni, az tudta, mit beszél, mert Ed egész biztosan szagot kapott, hogy itt valami megváltozott.
A rádió sípolt, mindketten összerezzentek. – A Cherokee-nek, Dél-Haven fölött. A derryi légtér szélén jár, abban a magasságban, ahová a menetrendszerű gépeknek kell besorolniuk. Ismétlem, egy város ellenőrzött légterébe lépett be. Vigye a valagát ötezer méterre, Cherokee, azután jöjjön százhetvenre, ismétlem, egy-hét-nulla. Közben azonosítsa magát és álljon...
Ed ökölbe szorította a kezét, és püfölni kezdte a rádiót. Üvegszilánkok fröcsköltek, aztán hamarosan a vér is. Telefröcskölte a műszerfalat, Helen és Natalie képét és Ed tiszta, szürke pólóját. Kalapálta, amíg a rádió bele nem halkult az egyre erősödő statikus zajba, majd el nem hallgatott.
– Jól van – mondta annak az embernek a halk sóhajtásával, aki gyakran beszél magában. – Így sokkal jobb. Gyűlölöm ezeket a kérdéseket. Ezek csak...
Megpillantotta véres kezét és elhallgatott. Fölemelte, tüzetesebben megvizsgálta, majd ismét ökölbe szorította. Jókora üvegszilánk meredt elő kisujjának harmadik ízületéből. A fogával kihúzta, közömbösen kiköpte, azután olyasmit csinált, amitől Ralph szíve megdermedt: véres öklét végighúzta előbb a bal, majd a jobb arcán, vörös jeleket hagyva maga után. Benyúlt balra a falra erősített gumírozott zsebbe, elővett egy kézitükröt, és megvizsgálta hevenyészett harci színeit. Úgy tűnt, tetszik neki a látvány, mert elmosolyodott és bólintott, majd visszatette a tükröt a zsebbe.
– Emlékezz rá, mint mondott a pele – tanácsolta magának halk sóhajjal, és előrenyomta a kormányt. A Cherokee orra lesüllyedt, a magasságmérőn lassan pörögni kezdtek a számok. Ralph most már egyenesen előttük látta Derryt, mint sötétkék bársonyon elszórt maroknyi opált.
Egy lyuk volt a másodpilóta székére szíjazott kartondobozon. Két drót vezetett belőle az Ed ülésének karfájára ragasztott csengőgombhoz. Ralph úgy gondolta, hogy amint Deepneau megpillantja a Kultúrközpontot, és csakugyan elkezdődik a kamikazetámadás, ráteszi ujját a műanyag négyszögből kiálló fehér gombra. És mielőtt a gép becsapódna, megnyomja. Csöng-csöng, ki van itt.
Tépd ki azokat a drótokat, Ralph! Tépd ki!
Kitűnő ötlet, csak egyetlen hátulütője volt: egy árva pókhálót sem tud eltépni, amíg ezen a szinten van. Azaz vissza kell mennie kurtaidős országba, és már fel is készült rá, amikor jobbról egy halk, ismerős hang szólította.
[Ralph.]
Jobbról? Ez lehetetlen. Tőle jobbra nincs semmi, csupán a másodpilóta ülése, a repülőgép oldala és a New England-i ég mérföldjei a szürkületben.
Karján a heg vibrálni kezdett, mint egy elektromos fűtőszál.
[Ralph!]
Ne figyelj oda. Egyáltalán ne is törődj vele. Ne vegyél tudomást róla.
De nem tudta megtenni. Valami nagy, betonkemény erő nehezedett rá, a feje fordulni kezdett. Küzdött ellene, mert észrevette, hogy a repülőgép mind meredekebb szögben ereszkedik, és ez nem jót jelent.
[Ralph, nézz rám! Ne félj!]
Még egy utolsó erőfeszítést tett, hogy ne engedelmeskedjék a hangnak, de nem volt rá képes. A feje tovább fordult, és Ralph hirtelen az anyjával nézett szembe, aki huszonöt éve halt meg tüdőrákban.

4

Bertha Roberts hajlított fa hintaszékében ült, úgy másfél méternyire onnan, ahol az előbb a Cherokee fülkefala volt, kötögetett, előre-hátra hintázott a híg levegőben, több mint másfél kilométerrel a talaj fölött. Lábán a valódi menyétprémmel bélelt mamusz, amit Ralphtól kapott az ötvenedik születésnapjára. Rózsaszín sálat vetett a vállára, amit egy WILKIE-VEL A GYŐZELEMIG! feliratú régi politikai jelvénnyel tűzött meg.
Ez tényleg igaz, gondolta Ralph. Ékszerként viselte, ez volt az ő kis modorossága. Hogy elfelejtettem.
Az egyetlen, ami nem illett a képbe (leszámítva persze, hogy az anyja, aki halott, most éppen másfél kilométer magasan ringatja magát a hintaszékben), a jajvörös gyapjúkendő az ölében. Ralph sohasem látta az anyját kötni, abban, sem volt biztos, hogy egyáltalán tudott-e, most viszont vadul kötött. A tűk csillogva-villogva húzták-vonták a fonalat.
[Anyám! Mama! Tényleg te vagy az?]
A tűk megálltak, az asszony fölnézett az ölében heverő karmazsin kendőről. Igen, az anyja volt – legalábbis az a változata, amelyre Ralph tizenéves korából emlékezett. Keskeny arc, magas, tudóshoz méltó homlok, barna szempár, tarkóján szoros kontyba csavart őszülő fekete haj. A szája apró, amely szívtelennek és fukarnak látszik... míg el nem mosolyodik.
[Nahát, Ralph Roberts! Meg vagyok lepve, hogy még kérdezed!]
Hát ez nem éppen a megfelelő válasz, gondolta Ralph. Nyitotta is a száját, hogy megmondja neki, aztán úgy döntött, hogy most – egyelőre – bölcsebb lesz hallgatni. Anyjától jobbra tejszínű árnyék vitorlázott a levegőben. Amikor Ralph jobban megnézte, elsötétedett és azzá a cseresznyepirosra festett újságtartóvá tömörödött, amit Ralph maga csinált neki másodikos gimnazista korában a derryi gimnázium asztalosműhelyében. Tele volt Reader's Digest és Life magazinokkal. A földön most kezdtek kirajzolódni a barna és sötétvörös kockák, amelyek úgy terjedtek szét a hintaszék alól, mint a tóba dobott kő nyomán a hullámgyűrűk. Ralph azon nyomban fölismerte: a konyhában volt ilyen linóleum, Mary Meadben, a Richmond utcai házban, ahol felnőtt. Eleinte még látta alatta a tanyasi földek mértanát, és nem messzire előttük a Derryn keresztülfolyó Kenduskeagot, de aztán megszilárdult. Egy nagy pitypangbóbitára emlékeztető szellemképből Futzy rajzolódott ki, a mama öreg angóramacskája; az ablakpárkányon összegömbölyödve nézte a Puszta régi szemétlerakója felett köröző sirályokat. Futzy akkortájt pusztult el, amikor Dean Martin és Jerry Lewis felhagytak a közös filmekkel.
[Igaza volt annak az öregembernek, fiam. Nem jó dolog belekeveredni a Nagyidősök dolgaiba. Hallgass az anyádra, és ne avatkozz abba, ami nem rád tartozik. Legalább most figyelj rám.]
Hallgass az anyádra... legalább most figyelj rám. Ezek a szavak egész jól összegezték Bertha Roberts véleményét a gyereknevelés művészetéről és tudományáról. Akár az volt a parancs, hogy evés után várjon egy órát, mielőtt úszni kezdene, akár az, hogy nézzen utána, nem csempészett-e a vén tolvaj Butch Bowers rothadt krumplit a bevásárlókosár aljába, az előszó (Hallgass az anyádra) és az utószó (legalább most figyelj rám) sohasem változott. És amennyiben elmulasztottál odahallgatni rá, ha elmulasztottál odafigyelni, akkor szembe kellett nézned az Anya Haragjával, mely esetben jaj volt neked.
Fölemelte a tűket és ismét kötni kezdett, skarlátszín szemek futottak ujjai között, amelyek ugyancsak halványvöröseknek tetszettek. Ralph úgy vélte, ez csak érzékcsalódás. Bár az is lehet, hogy a fonal festéke ereszt, és az fogta meg a pasas ujjait.
A pasas ujjait? Micsoda hülyeség ez. Az anyja ujjait.
Illetve...
Mintha kis pamacs bajusz ült volna a szája sarkában. Hosszú bajusz. És undok. Idegen. Ralph emlékezett rá, hogy anyjának finom pihe volt a felső ajkán, na de bajusza Kizárt. Ez új.
Új? Új? Mit képzelsz? Két nappal azután halt meg, hogy Robert Kennedyt meggyilkolták Los Angelesben, az isten szerelmére, mi új lehet még rajta?
Két összetartó fal hajtott ki Bertha Roberts két oldalán, megalkotva a konyhazugot, ahol annyi időt töltött. Az egyiken volt egy kép, amire Ralph jól emlékezett. Vacsorázó családot ábrázolt: papa, mama, két gyerek. Már túl voltak a krumplin és a kukoricán, most mintha azt beszélték volna meg, hogy telt el a nap. Egyikük sem vette észre, hogy egy ötödik személy is van a szobában – egy homokszőke szakállú, hosszú hajú, fehérbe öltözött férfi. Az egyik sarokban állva figyelte őket. KRISZTUS, A LÁTHATATLAN LÁTOGATÓ, közölte a felirat a kép alatt. Csakhogy az a Krisztus Ralph emlékezete szerint szelíd volt, és kicsit restelkedni látszott a hallgatózás miatt. Ez a változat viszont hidegen töprengő volt... mérlegelő... mint egy bíró talán. És nagyon piros volt az arca, majdnem dühöspiros, mintha olyasmit hallott volna, ami megharagította.
[Mama! Te...]
Az asszony ismét letette tűit a vörös takaróra – arra a különös módon ragyogó vörös takaróra –, és fölemelte egyik kezét, hogy megállítsa.
[Nekem ne mamázz itt, Ralph, csak hallgass rám és figyelj. Maradj ki ebből! Túl késő már, hogy beavatkozzál. Csak tovább rontanál a dolgon.]
A hang jó volt, de az arc rossz és egyre rosszabb lett. Főképpen a bőre. Sima és ránctalan bőre volt Bertha Roberts egyetlen hiúsága. De a hintaszékben ringatódzó teremtményé durva volt... sőt annál is több. Pikkelyes volt. A nyaka két oldalán pedig két kinövés (vagy talán seb?). Látványától valami szörnyű emlék
(vedd le, Johnny, ó, kérlek, VEDD LE)
mozdult meg az elméjében. És...
A fény burok! Hol van a fényburka?
[Sose törődj a fényburkommal, és ne törődj azzal a kövér, öreg kurvával sem, akivel hetyegsz... lefogadom, hogy Carolyn forog a sírjában.]
A hintaszékben ülő asszony szája
(nem asszony, ez a valami nem asszony)
nem volt már kicsi. Alsó ajka szétfolyt, kifelé és lefelé püffedt. A száj petyhüdt vigyorra torzult. Egy furcsán ismerős petyhüdt vigyorra.
(Johnny, ez mar engem, ez MAR ENGEM!)
Volt valami borzalmasan ismerős a száj sarkában a tüskés bajuszban is.
(Johnny, kérlek, a szeme, a fekete szeme)
[Johnny nem tud segíteni rajtad, fiú. Akkor sem segített, és most sem tud.]
Hát persze hogy nem tud. Bátyja, Johnny hat évvel ezelőtt halt meg. Ralph volt az egyik koporsóvivő a temetésén. Johnnyt szívroham vitte el, lehet, hogy éppúgy a Véletlen végzett vele, mint McGovernnel, és...
Ralph balra nézett, de a pilóta felőli kabinfal is eltűnt Ed Deepneau-val együtt. A kombinált öreg gáz- és fafűtésű sparheltet látta, amelyen az anyja főzött a Richmond utcában (főzni világéletében utált, és rosszul is főzött), és az ebédlőbe vezető boltívet. Látta juharfa ebédlőasztalukat. Közepén üvegkancsó állt, pukkadásig tömve izzó vörös rózsákkal. Mindegyik szál rózsa olyan volt, mint egy-egy arc... vérvörös, levegő után kapkodó arc...
De ez nem igaz, gondolta. Egy szó se igaz· Az anyja sose tűrt rózsát a háznál, a legtöbb virágra allergiás volt, leginkább a rózsára. Majd kitüsszögte a lelkét, ha rózsa került a közelébe. Egyetlenegyszer láttam, amint egy indián csokrot tesz az ebédlőasztalra, az pedig semmi más, mint száraz, őszi fű. Azért látok rózsákat, mert...
Visszanézett a hintaszékben ülő teremtményre, vörös ujjaira, amelyek mostanra egyetlen függelékké forrtak össze, már-már olyanok voltak, mint az uszonyok. Nézte a lény ölében a skarlátszín tömeget, és a karján ismét lüktetni kezdett a heg.
Az isten szerelmére, mi történik itt?
Bár persze tudta; és ha bizonyságot akart, csak rá kellett néznie a hintaszékben ülő vörös dologról a falon lógó képre, amelyen a skarlát arcú, rosszindulatú Jézus leste a vacsorázó családot. Nem a Mary Mead-i öreg házban volt, de nem is egészen a Derry fölötti repülőgépen.
A Bíbor Király udvarában volt.

29. FEJEZET

1

Meg se gondolva, mit csinál, a szvetter zsebébe dugta a kezét, és lazán megmarkolta Lois egyik fülbevalóját. Távolinak érezte a kezét, mintha valaki másé lenne. Érdekes fölfedezést tett: ő még mostanáig nem félt soha életében. Egyszer sem. Természetesen gondolta, hogy fél, de az csak érzékcsalódás lehetett; egyetlenegyszer jutott a közelébe, a derryi könyvtárban, amikor Charlie Pickering kést bökött a hóna alá, és azzal fenyegette, hogy kiengedi Ralph beleit a padlóra. De az is csak múló kényelmetlenség volt ahhoz képest, amit most érzett.
Egy zöld ember jött... Jónak éreztem, de tévedhetek is.
Remélte, hogy Lois nem tévedett; szívből remélte. Mert a zöld ember volt körülbelül minden, ami még maradt neki.
A zöld ember és Lois fülbevalója.
[Ralph! Ne mélázz! Nézz az anyádra, amikor hozzád beszél! Hetvenéves vagy, de még mindig úgy viselkedsz, mintha tizenhat lennél, egy hamari fasz rossz szokásaival!]
Visszafordult a hintaszékben kuporgó iszonyú vörös valamihez. Most már csak múló hasonlatosság volt közte és néhai anyja között.
[Te nem vagy az anyám, és én még mindig a repülőgépen vagyok.]
[Dehogy vagy ott, fiam. El ne kövesd azt a tévedést, hogy ezt hidd. Csak egyet lépj ki a konyhámból, és nagyon hosszú zuhanásban lesz részed.]
[Leállíthatnád már magad. Úgyis látom, mi vagy.]
A dolog bugyborékoló, fulladozó hangon beszélt, amitől keskeny jégsávvá változott Ralph gerince.
[Dehogy látod. Azt gondolhatod, pedig nem így van. És ne is kívánj látni. Sose kívánd, hogy akkor láss meg, amikor félrevetem álruháimat. Higgy nekem, Ralph, ne akard ezt.]
Növekvő iszonyattal látta, hogyan lesz az anya-dologból óriás nőstény macskahal, éhes mederkurkászó: lefittyenő ajkai között tömpe fogak villogtak, lógó bajsza csaknem ruhája gallérjáig ért. Nyakán borotva vágta sebként nyíltak-csukódtak a kopoltyúrések, és kivillant rajtuk a piszkosvörös hús. Két szeme kerek lett és bíborszín, és ott Ralph előtt kezdtek el távolodni egymástól, addig, míg oldalra nem fordultak, ahelyett hogy előrebámultak volna a pikkelyes arcból.
[Ne moccanj, Ralph! Valószínűleg elpusztulsz a robbanásban, akárhányadik szinten vagy is – a lökéshullámok itt is úgy terjednek, mint bármelyik épületben –, de az a halál még mindig jobb lenne, mint az, amit én adhatok!]
A macskahal kitátotta a száját. Feltárult fogai gyűrűjében vérszínű bendője, tele furcsa zsigerekkel és daganatokkal. Mintha nevetett volna rajta.
[Ki vagy te? A Bíbor Király?]
[Így Ed hív – mindnyájunknak kell név, nem igaz? Na lássuk. Ha nem akarod, hogy Roberts mama legyek, akkor miért ne lehetnék Halkirály? Emlékszel a rádióból a Halkirályra, ugye?]
Hát persze hogy emlékezett... de az igazi Halkirály sose szerepelt az Amos és Andy-ban, és nem is volt halkirály. Az igazi Halkirály Halkirálynő volt, és a Pusztában élt.

2

Egy nyári napon, abban az évben, amikor Ralph Roberts hétéves volt, egy óriási macskahalat fogott ki a Kenduskeagból, ahol bátyjával, Johnnal horgászott; ez akkor volt, amikor még meg lehetett enni, amit az ember kifogott odalent a Pusztán. Ralph megkérte bátyját, hogy vegye le a görcsösen csapkodó lényt a horgáról, és tegye bele a friss vízzel teli vödörbe, amely ott állt mellettük a parton. Johnny megtagadta, dölyfösen idézve, mit mond a horgászok törvénye: a jó horgász maga csalizza föl a horgát, ássa ki a kukacait és akasztja le a zsákmányát. Ralph csak később jött rá, hogy Johnny esetleg saját félelmét palástolta, amely elfogta a hatalmas és valahogy furcsa lény láttán, amelyet öccse emelt ki aznap a Kenduskeag sáros, pisimeleg vizéből.
Ralph végül rászánta magát, hogy megragadja a macskahal lüktető testét, amely egyszerre volt nyálkás, pikkelyes és tüskés. Johnny még rá is tett a félelmére, mert halkan, baljósan figyelmeztette, hogy vigyázzon a bajuszával. Mérgező. Bobby Therriault mondta, hogy ha valamék beléd döf, megbénulhatsz. Tolókocsiban töltheted a hátralevő életed. Úgyhogy légy óvatos, Ralphie.
Ralph erre-arra csavargatta a lényt, igyekezett úgy kifejteni a horgot sötét, nedves belsejéből, nehogy túl közel kerüljön a bajszához (nem hitte el Johnnynak a mérget, és ugyanakkor egy szóig elhitte), metsző élességgel érzékelve a kopoltyúkat, a szemeket, a halszagot, amely minden lélegzetre mélyebben szivárgott a tüdejébe.
Végül porcos reccsenést hallott a macskahal mélyéből, és érezte, hogy a horog csúszni kezd kifelé. Friss vérpatakocskák csöpörésztek a megfeszülő, haldokló száj sarkából. Ralphból felszakadt egy megkönnyebbült kis sóhaj – túl korán, mint kiderült. A macskahal hatalmasat csapott a farkával, amikor a horog kibukkant. Ralph keze, amellyel a horgot szabadította ki, elcsúszott, és a vérző száj görcsösen rácsapódott a hüvelyk- és a mutatóujjára. Hogy mennyire fájt? Nagyon? Kicsit? Talán egyáltalán nem? Ralph erre nem tudott visszaemlékezni. Amire emlékezett, az Johnny őszinte iszonyattal teli kiáltása volt, és a tulajdon meggyőződése, hogy cserébe az életéért a macskahal leharapja a jobb keze két ujját.
Emlékezett saját sikoltozására, ahogy a kezét rázta, és könyörgött Johnnynak, hogy segítsen, de Johnny csak hátrált sápadtan, az undortól eltorzult szájjal. Ralph széles ívben lengette a kezét, de a macskahal csak lógott rajta, mintha elpusztult volna, a bajusza
(mérges bajusz miatt élem majd tolószékben az életem)
csapkodott és lengett Ralph csuklója körül, fekete szeme csak bámult.
Végül odavágta egy közeli fához, amitől levált a kezéről. A fűbe pottyant, még mindig csapkodva, és Ralph rátiport. Ekkor következett a végső borzalom. Az állat a száján keresztül kiokádta a beleit, ott pedig, ahol Ralph sarka felszakította az oldalát, ragacsos áradatban özönlöttek a véres ikrák. Ekkor jött rá, hogy a Halkirály valójában Halkirálynő, alig egy-két napra az ikrázástól.
Ralph a szörnyűséges maszattól a saját véres, pikkelytől kérges kezére nézett, azután fölsivított, mint akit nyúznak. Amikor Johnny megérintette a karját, hogy megnyugtassa, Ralph futásnak eredt. Megállás nélkül rohant hazáig, és a nap további részében nem volt hajlandó előjönni a szobájából. Csaknem egy évig tartott, mire ismét képes volt halat enni, és mindig elkerülte a macskahalat.
Mármint mostanáig.

3

[Ralph!]
Ez Lois hangja volt... de távoli! Annyira távoli!
[Azonnal tenned kell valamit! Ne hagyd, hogy megállítson!]
Ralph most vette észre, hogy amit takarónak nézett az anyja ölében, az valójában véres ikrákból álló szőnyeg a Bíbor Király előtt, aki most feléje hajolt a lüktető takaró fölött, vastag ajkai az aggodalmat kifigurázva remegtek.
[Valami baj van, Ralphie? Hol fáj? Mondd el a maminak!]
[Te nem vagy az anyám.]
[Nem, én a Halkirálynő vagyok! Hangos vagyok és gangos! Járok-kelek, beszélgetek! Az vagyok, ami lenni akarok. Lehet, hogy te nem tudod, de az alakváltoztatás tiszteletreméltó régi szokás Derryben.]
[Ismered a zöld embert, akit Lois látott?]
[Hát persze! Ismerem mindén szomszédomat!]
De Ralph pillanatnyi meglepetést vett észre a pikkelyes arcon.
Alkarjában megint nőtt egy fokozatot a forróság, és hirtelen rádöbbent, ha Lois itt lenne, aligha lenne képes meglátni őt. A Halkirálynő lüktető, egyre fényesedő izzást sugárzott magából, amely fokozatosan körülvette őt. Az izzás vörös volt, nem fekete, de akkor is hullazsák volt, és Ralph most már tudta, milyen érzés benne lenni, a legkomiszabb félelmekből és legcudarabb élményekből szőtt hálóban. Ebből nem lehetett kihátrálni, és át sem lehetett vágni úgy, mint azt, amely Ed jegygyűrűjét vette körül.
Ha el akarok menekülni, gondolta Ralph, csak úgy tehetem meg, ha előrerontok, olyan gyorsan és annyi erővel, hogy kihasítsam a másik oldalát.
A fülbevaló még mindig a kezében volt. Most úgy igazította, hogy hegyes vége kiálljon a két ujja közül, amelyeket hatvanhárom éve akart leharapni a macskahal. Azután rövid imát mondott, de nem Istenhez, hanem Lois zöld emberéhez.

4

A macskáinál előrébb hajolt, rajzfilmbe illő vigyor ült orr nélküli arcán. Petyhüdt vigyora mögött hosszabbak és élesebbek lettek a fogai. Ralph látta, hogy színtelen folyadék cseppjei gyöngyöznek a bajusza végén, és arra gondolt, Méreg. Életed hátralevő részét tolószékben töltöd. Hú, de rohadtul félek. Halálosan félek.
Lois sikolya a messzeségből: [Siess, Ralph! SIETNED KELL!]
Egy kisfiú sikoltott valahol sokkal közelebb; sikoltozott, a jobb kezét lengette, lengette a halat, amely beszippantotta az ujjait, a hasas szörnyeteget, amely nem akarta elengedni.
A macskahal még közelebb hajolt. Zizegett a ruhája. Ralph érezte az anyja Saint Elena parfümjét, amely ocsmányul keveredett a mederfenéken turkáló lény hal- és hulladékbűzével.
[Az a szándékom, Ralph, hogy sikerre viszem Ed Deepneau küldetését; az a szándékom, hogy a kisfiú, akiről a barátaid meséltek neked, az anyja karjaiban haljon meg, és látni akarom, amint megtörténik. Keményen dolgoztam Derryben, és nem hinném, hogy ez túl nagy kérés, de azt jelenti, hogy most rögtön végeznem kell veled. Én...]
Ralph még egy lépést tett előre a lény szemétbűzébe, és ekkor újabb alakot pillantott meg az Anya, a Halkirálynő alakja mögött. Egy fénylő ember sejlett föl előtte, egy vörös ember, akinek hideg szeme volt és könyörtelen szája. Arra a Krisztusra emlékeztetett, akit néhány pillanattal azelőtt látott... de egyáltalán nem arra az igazira, aki ott volt az anyja konyhájának sarkában felakasztott képen.
Meglepetés ült ki a Halkirálynő szemhéj nélküli fekete szemébe... és a mögötte sejlő vörös ember hideg szemébe.
[Mit képzelsz, mit csinálsz? Tűnés előlem! Tolószékben akarod tölteni egész hátralevő életedet?]
[El tudok képzelni ennél rosszabbat is, haver – az én napjaim úgyis végük felé járnak már.]
A hang fölerősödött, az anyjáéra emlékeztetett, amikor dühös volt.
[Ide figyelj fiam! Idefigyelj és hallgass rám!]
Egy pillanatra megtorpant ettől az anyjáéra oly kísértetiesen emlékeztető hangon elmondott régi, ismerős parancstól, de aztán ment tovább. A Halkirálynő megroskadt a hintaszékben, farka fel-alá csapkodott a régi háziruha szegélye alatt.
[MIT KÉPZELSZ, MIT CSINÁLSZ?]
[Nem tudom; talán csak meg akarom rángatni a bajuszodat. Hogy lássam, tényleg létezik-e.]
Minden akaraterejét összegyűjtve, hogy sikoltva el ne meneküljön, kinyújtotta a jobb kezét. Lois fülbevalóját apró, meleg kavicsnak érezte az öklében. Maga Lois nagyon közelinek tűnt, ami nem is csoda, mikor olyan sokat átvett a fényburkából. Talán még a részévé is vált most az asszony. Nagyon megnyugtató volt, hogy itt van.
[Ne merészeld! Megfogsz bénulni!]
[A macskahalak nem mérgezőek – azt csak egy tízéves gyerek mondta, aki még nálam is jobban be volt ijedve.]
Ralph a bajusz után nyúlt azzal a kezével, amelybe a fémtövist rejtette. A tömör pikkelyes fej visszahőkölt, úgy, ahogy Ralph részben számított rá. Változni, repedni kezdett, elővöröslött félelmetes fénye. Ha a betegségnek és a fájdalomnak van színe, gondolta Ralph, akkor az ilyen. És mielőtt a változás folytatódhatott volna, mielőtt az az ember, akit most látott, az a magas, szőke, hidegen jóképű, gyilkos vörös szemű ember átléphetett volna a maga keltette érzékcsalódás derengésén, Ralph belenyomta a fülbevaló hegyét az egyik fekete, kidagadó halszembe.

5

Szörnyű, zizegő hangot hallatott – akár a kabóca, gondolta Ralph –, és megpróbált hátrébb húzódni. A gyorsan csapkodó farok olyan hangot adott, mint amikor papír kerül a ventilátor lapátjai közét. Lesiklott a hintaszékből, amely most már átváltozott tompa, narancsszín sziklából faragott trónfélévé. Eltűnt a farok, eltűnt a Halkirálynő, maga a Bíbor Király ült ott, szép arcát vonagló vicsorrá változtatta a fájdalom és a meghökkenés. Egyik szeme vörösen izzott, mint a hiúzé a tűz fényében; a másikban a gyémántmorzsák szikráztak vadul.
Ralph belenyúlt bal kezével a ikratakaróba, lerántotta, és csak a feketeséget látta az elvetélt peték túloldalán. A hullazsák túloldalán. A kivezető úton.
[Figyelmeztettelek, Kurtaidős kurafi! Azt képzelted, megrángathatod a bajuszomat? No lássuk, tényleg megteheted-e? Mindjárt meglátjuk!]
A Bíbor Király tátott szájjal előrehajolt a trónján, megmaradt szeme vörös fényben izzott. Ralph ösztönösen félre akarta rántani üres kezét, de ehelyett előrelökte, be a Bíbor Király szájába, amely szélesre tárult, hogy elnyelje, ahogy a hajdanvolt macskahal azon a napon a Pusztában.
Nem húst, hanem dolgokat érzett a kezén, amelyek hemzsegtek, dörgölőztek, végül elkezdték csípni, mint a bögöly. Ugyanakkor igazi fogak – nem, inkább agyarak – merültek a karjába. Egy, legföljebb két pillanat, és a Bíbor Király átharapja a csuklóját, és lenyeli az egész kezét.
Ralph behunyta a szemét, és rögtön rátalált arra a gondolatmintára és összpontosításra, amely lehetővé tette a szintek közötti mozgást: ebben a fájdalma és a félelem sem akadályozta meg. Csakhogy most nem indulni akart, hanem indítani. Klóthó és Lakhészisz egy álcázott csapdát állítottak fel a karjába, és most eljött az idő, hogy működésbe hozza.
Érezte a pislogást a fejében. A karján levő heg azonnal fehérizzó lett, és elérte a kritikus állapotot. Hője nem égette Ralphot, de kilövellt belőle irdatlan energiahullámként. Titáni zöld villanást észlelt, olyan ragyogó volt, hogy egy pillanatra úgy érezte, Óz Smaragdvárosa robbant fel körülötte. Valami vagy valaki fölsikoltott. Ez a magas, szaggatott hang megőrjítette volna, ha sokáig tart, de nem így történt. Hatalmas, üres dörrenés követte, olyasféle, mint amikor meggyújtott egy M-80-as petárdát és bedobta egy acélcsőbe.
Hirtelen megáradó erő süvöltött el mellette fakuló zöld fénnyel. Látta különös rövidülésben a Bíbor Királyt, aki már nem volt se szép, se fiatal, hanem vén, göcsörtös és kevésbé emberi, mint a legfurább teremtmény, aki valaha is szökdelt a kurtaidős lét szintjén. Azután kinyílt odafent valami, ahol egymásnak ütköző színörvények és -csóvák törték meg a sötétséget. Mintha szél ragadta volna föl a Bíbor Királyt, akár a levelet a kéményhuzat. A színek fölizzottak, és Ralph elfordította az arcát, egyik kezével védve a szemét. Megértette, hogy egy csatorna nyílt meg a saját szintje és a fölötte levő, elképzelhetetlen szintek között; azt is megértette, ha sokáig néz bele ebbe a ragyogó izzásba a
(lidércfénybe)
kavargó színek közé, akkor a halál nem a legrosszabb dolog lesz, ami érheti, hanem a legjobb. Nem is a szemét hunyta be, hanem az elméjét.
Egy pillanattal később minden eltűnt – a teremtmény, amelyet Ed Bíbor Királynak nevezett, a konyha a Richmond utcai öreg házból, az anyja hintaszéke. Ralph a híg levegőben térdelt, két méterrel jobbra a Cherokee orrától, kezét úgy kapta föl, mint a sokat vert gyerek a kegyetlen szülő közeledésére, és a térdei között, éppen maga alatt a Kultúrközpontot és a szomszédos parkolót pillantotta meg. Először arra gondolt, megcsalja a szeme, optikai érzékcsalódása van, mert a nátriumgőzlámpák széjjelhúzódtak, majdnem mint egy csomó hórihorgas, cingár ember, akik szétoszolnak, mert a felhajtásnak, bármi volt is az, vége. És maga a hely is láthatólag... hát... mintha növekedett volna.
Nem növekszik, hanem közeledik, gondolta hidegen Ralph. Ed ereszkedik. Megkezdődött a kamikaze hadművelet.

6

Ralph egy pillanatra megdermedt, egyszerűen elbűvölte az a csoda, hogy ott van, ahol van. Mitikus fél-lény lett belőle, nyilván nem isten (istenek nem tudnak olyan fáradtak és rémültek lenni, mint ő most), de nem is holmi földhözragadt ember. Olyan volt, mintha csakugyan repülne; föntről látta a földet, és nem volt körülötte határ. Ez...
[Ralph!]
Az asszony sikolya olyan volt, mintha egy puskát sütöttek volna el a füle mellett. Ralph megrándult tőle, és abban a pillanatban, ahogy tekintete elszakadt a feléje közeledő föld delejes látványától, képes volt megmozdulni. Felállt, visszament a géphez. Olyan könnyedén és hétköznapian csinálta, mint aki a saját lakásában megy végig a folyosón. A szél nem fújt az arcába, nem gereblyézte hátra a haját a homlokából, és amikor bal vállán átment a Cherokee légcsavarjának lapátja, a pörgő fémlap, nem tett benne több kárt, mint amennyit a füstben tett volna.
Látta egy pillanatra Ed halvány, szép arcát, a haramia arcát, aki odarúgtat a vén kocsma ajtajáig abban a versben, amely Carolynt mindig megríkatta, és vad haragba csapott át korábbi részvétteljes sajnálata. Bár nehéz volt igazán haragudni Edre – végtére is ő is csak egy paraszt a táblán –, de mégis az épület, amelyet célba vett gépével, tele volt emberekkel. Ártatlan emberekkel. Ralph valahogy gyermetegnek, konoknak, akaratosnak látta Ed tudathasadásosan bávatag ábrázatát, és arra gondolt, miközben áthatolt a pilótafülke vékony falán, hogy Szerintem, Ed, te bizonyos fokig tudtad, hogy az ördög szállt meg. Szerintem még képes is lettél volna kiűzni magadból... hát nem megmondta Mr. Κ. és Mr. L, hogy mindig van választás? Ha pedig van, akkor neked is van, a fene egyen meg.
Ralph egy pillanatra kidugta a fejét a mennyezeten, ahogy korábban is tette, azután ismét letérdelt. A Kultúrközpont már betöltötte az egész szélvédőt, és ő rádöbbent, hogy túl késő visszatartani Edét attól, hogy valamit csináljon.
Letépte a csengőt a ragasztószalagról, és a markában tartotta.
Ralph a zsebébe nyúlt, megragadta a maradék fülbevalót, és ismét úgy fogta az ujjai közé, hogy a hegyes vége kiálljon. Másik kezével csövet képezett a kartondobozt és a csengőt összekötő huzalok körül. Azután lehunyta a szemét, összpontosított, ismét megteremtve agya belsejében a feszülő izom érzetét. Hirtelen üres vibrálást érzett a gyomrában, és még volt ideje végiggondolni: Tyű! Ez ám a gyorslift!
Azután lent volt a kurtaidős szinten, ahol nincsenek sem istenek, sem ördögök, sem kopasz doktorok varázsollóval, szikével, sem fényburkok. Odalent, ahol lehetetlen átmenni a falon és kiszállni a zuhanó repülőgépből. Lent a kurtaidős szinten, ahol láthatóvá lett... és Ralph tudta, hogy Ed már meg is látta.
– Ralph? – a hangja olyan kába volt, mint azé az emberé, akit a legmélyebb álmából ébresztenek. – Ralph Roberts! Mit csinálsz te itt?
– Ó, itt voltam a szomszédban, és gondoltam, beugrom hozzád – mondta Ralph. – Hogy úgy mondjam, egy pofa sörre. – Azzal ökölbe zárta kezét a vezetékek fölött, és kitépte őket a dobozból.

7

– Ne! – süvöltötte Ed. – Ó, ne, mindent elrontasz!
De el ám, gondolta Ralph, azután kinyújtotta a kezét Ed térde fölött, hogy megragadja a Cherokee kormányát. A Kultúrközpont alig volt hetvenméternyire, tán még annyira se. Ralph még mindig nem tudta biztosan, mi van a másodpilóta ülésébe szíjazott dobozban, de úgy vélte, valószínűleg olyan plasztik, amit a terroristák szoktak használni Chuck Norris és Steven Seagal filmjeiben. Ez állítólag stabil anyag, biztosan nem olyan, mint a nitroglicerin a Clouzot-féle A félelem béré-ben – de ez nem az az idő, amikor megbízhat a Mozik Szellemében. Még egy stabil robbanóanyag is a levegőbe röpülhet detonátor nélkül is, amikor csaknem három kilométer magasból csapódik a földbe.
Annyira balra nyomta a kormányt, amennyire tudta. Alatta a Kultúrközpont émelyítően forogni kezdett, mintha egy gigászi búgócsiga orsójára lenne szerelve.
– Ne, te piszok! – ordította Ed, és valamivel, ami olyan volt, mint egy apró kalapács feje, oldalba vágta Ralphot, aki csaknem megbénult a fájdalomtól, és elakadt a lélegzete. Keze lecsúszott a kormányrúdról, amikor Ed ismét odavágott, ezúttal a hóna alá. Ed megragadta a kormányt, és vadul visszarántotta. A Kultúrközpont, amely kezdett oldalvást kisodródni a szélvédőről, ismét megindult a középpont felé.
Ralph megmarkolta a kormányt. Ed a homlokára nyomta a tenyerét és visszalökte. – Miért nem maradsz ki belőle? – acsargott. – Minek kell neked belekontárkodni! – Féltékenyen vicsorította a fogát. Meg kellett volna bénulnia a döbbenettől, attól, hogy Ralph felbukkant a fülkében, de semmi ilyesmi nem történt.
Hát persze hogy nem, hiszen bolond, gondolta Ralph, és hirtelen rémülettel emelte föl belső hangját:
[Klóthó! Lakhészisz! Krisztus szerelmére, segítsetek!]
Semmi. Még csak azt sem érezte, hogy kiáltása egyáltalán eljutott valahová. És miért is jutott volna? A kurtaidős szinten volt, ami azt jelenti, hogy a saját szintjén.
A Kultúrközpont most már csak harmincméternyire volt alattuk. Ralph láthatta minden egyes tégláját, minden ablakát, minden embert, aki odakint állt, szinte azt is meg tudta volna mondani, kinél van tábla. Fölfelé néztek, azt igyekeztek kitalálni, mit akarhat ez az őrült repülőgép. Ralph még nem látott félelmet az arcukon, még nem, de három-négy pillanat múlva...
Ismét Edre vetette magát, nem törődve a bal oldalában lüktető fájdalommal. Előrezúdította jobb öklét, a hüvelykujját használva arra, hogy minél jobban kinyomja a fülbevaló hegyét.
A jó öreg fülbevalótrükk be is vált a Bíbor Királynál, de akkor Ralph magasabb szinten volt, és még inkább a kezére játszott a meglepetés. Ezúttal is a szemet vette célba, de Ed az utolsó pillanatban félrerántotta a fejét. A hegy az arcába fúródott a járomcsontja fölött. Ed odacsapott, mintha csak valami szúnyog lett volna, a bal kezével pedig éppen olyan szorosan fogta a kormányt, mint eddig.
Ralph megint a kormány felé kapott. Ed lecsapta. Ökle a bal szeme fölött találta el Ralphot, és hátralökte. Egyetlen tiszta, ezüstös hang töltötte be Ralph fülét. Mintha egy nagy hangvilla lett volna a belsejében, és azt szólaltatta volna meg valaki. A világ elszürkült, szemcsés lett, mint újságban a fénykép.
[Ralph! Siess!]
Ez Lois volt, és most már rémült volt a hangja. Ralph tudta, miért; kifutott alóla az idő. Talán tíz másodperce volt, de legjobb esetben is csak húsz. Ismét előrevetette magát, ez alkalommal azonban nem Edre, hanem Helen és Nat képe után kapott, amely a magasságmérő fölé volt ragasztva. Letépte, meglobogtatta... majd összegyűrte. Maga se tudta, milyen reakciót remélt, de ami bekövetkezett, az legvadabb reményeit is felülmúlta.
– ADD VISSZA ŐKET! – sivította Ed. Elfelejtette a kormányt, csupán a kép után kapkodott. És ekkor Ralph ismét megpillantotta azt az embert, akit azon a napon látott, amikor Ed összeverte Helent, egy embert, aki kétségbeesetten boldogtalan, és fél a benne elszabadult erőktől. Könnyes volt a szeme, és az arcán is könnyek patakzottak, Ralph pedig zavartan arra gondolt: Egész idő alatt sírt?
– ADD VISSZA ŐKET! – bőgte ismét, de Ralph már nem hitte, hogy ez a kiáltás neki szól; arra gondolt, hajdani szomszédja annak a lénynek címezi, aki belépett az életébe, körülnézett, hogy lássa, megteszi-e a hely, aztán egyszerűen elfoglalta. Lois fülbevalója barbár temetési díszként csillogott Ed arcában. – ADD VISSZA ŐKET, ŐK AZ ENYÉMEK!
Ralph úgy tartotta a gyűrött fényképet, hogy a hadonászó Ed éppen ne érhesse el. Deepneau előrevetette magát, a biztonsági öv a gyomrába vágott, Ralph pedig torkon csapta, olyan erősen, ahogy bírta; az elégtétel és az undor leírhatatlan keveréke öntötte el, amikor keze nekiütődött Ed kemény, porcosan kidomborodó ádámcsutkájának. Ed hátrazuhant, neki a fülke falának, fájdalomtól, kétségbeeséstől, hitetlenkedéstől kidülledt szemmel kapott a torkához. Mélyről jövő, rekedt harákolás szakadt fel belőle, mintha egy gépezet súlyos alkatrésze váltana sebességet.
Ralph előrevetette magát Ed térde fölött, és megpillantotta a Kultúrközpontot, amint a repülőgép felé ugrik. Teljesen balra és maga felé rántotta a kormányt, egyenesen maga felé, a Kultúrközpont pedig ismét elindult a Cherokee hamarosan használhatatlanná váló szélvédőjének sarka felé... de gyötrelmes lassúsággal.
Most valamilyen szagot érzett a fülkében, valami gyenge aromát, amely egyszerre volt édes és ismerős. Mielőtt eltöprenghetett volna rajta, hogy mi lehet az, meglátott valamit, ami teljesen zavarba hozta. A Hoodsie Fagylaltoskocsi volt az, amelyik vidám kis harangjával csilingelve néha a Harris sugárúton is végiggurult.
Istenem, gondolta Ralph sokkal inkább ámulattal, mint félelemmel. Úgy látom, a mélyhűtőben fogom végezni, a tejszínes rudak és a Hoodsie-bombák között.
Erősebb lett az édes illat, és hirtelen két kéz ragadta meg a vállát. Rádöbbent, hogy Lois Chasse parfümjének illatát érzi.
– Gyere! – sikoltotta az asszony. – Ralph, te szamár, gyere...
Ralph nem gondolkodott; cselekedett. A dolog az agyában megfeszült, megtörtént a pislogás, és valamilyen kísérteties módon hallotta, amint eljut hozzá valami, ami sokkal inkább volt gondolat, mint beszéd.
[... föl! Lökd el magad a lábaddal!]
Túl késő, gondolta, de azért megtette, amit az asszony mondott, nekifeszítette lábát a meredeken megdőlt műszerfalnak és elrugaszkodott, olyan erővel, ahogy csak tudott. Érezte, hogy Lois vele együtt emelkedik a létezés oszlopában, miközben a Cherokee végigsüvöltött a földig hátralévő utolsó harminc méteren, és miközben emelkedtek, Ralph hirtelen érezte, hogy a Lois-erő kirobban, beburkolja és visszarántja, mint egy gumikötél. Rövid ideig olyan émelyítő érzése volt, mintha egyszerre két irányba repülne.
Még egy utolsó pillantást vetett a kabin oldalának dőlt Ed Deepneau-ra, de igazából nem látta. A beteges sárgásszürke fényburok eltűnt. És eltűnt Ed is, elégett a hullazsákban, amely olyan fekete volt, mint amilyen az éjfél lehet a pokolban.
Azután ő és Lois zuhanni és repülni kezdtek.

30. FEJEZET

1

Pontosan a robbanás előtt, a Kultúrközpont homlokzati falánál álló Susan Day azt mondta, miközben tüzes fehér reflektorfényben fürödve legendás és kihívó életének utolsó másodperceit élte: – Nem azért jöttem Derrybe, hogy meggyógyítsalak, megdicsérjelek vagy buzdítsalak benneteket, hanem azért, hogy együtt gyászoljak veletek – olyan helyzet ez, amely messze meghaladja a politikai megfontolásokat. Az erőszak jogtalan, a képmutatás nem mentség semmire. Azért vagyok itt, hogy megkérjelek benneteket, tegyétek félre alapelveiteket, a szóvirágokat, és segítsetek, hogy segíthessetek egymásnak. Hogy elszakadjatok attól a vonzástól...
Hirtelen vakítóan felizzottak a nagyterem déli falának magas ablakai, aztán berobbantak.

2

A Cherokee nem találta el a fagylaltoskocsit, de attól az még nem úszta meg.
A gép még egy utolsó félfordulatot tett a levegőben, azután tizenkét méterre attól a kerítéstől, ahol Lois megállt, hogy fölrángassa bosszantó kombinéját, belefúródott a parkolóba. Szárnyai leszakadtak, a pilótafülke gyorsan és hevesen visszahátrált az utasfülkébe. A gép törzse a mikrohullámú sütőbe tett pezsgősüveg dühével robbant szét. A farok visszagörbült a gép törzse fölé, mint egy haldokló skorpió fullánkja, és önmagát nyársalta föl egy Dodge kisteher tetején, melynek oldalára a VÉDD A NŐK JOGÁT A VÁLASZTÁSRA! szöveget festették. Fülhasogató kongás-csörömpölés támadt, mint mikor az ócskavasat sajtolják össze.
– Mi a szent sza... – kezdte a parkoló szélén álló egyik rendőr, azután a C-4 kiszabadult a kartondobozból, mint egy nagy, szürke turha, és nekicsapódott a műszerfal maradványainak, ahol injekciós tűként döftek bele az „élő” kábelek. Dobhártyarepesztő dördüléssel robbant fel a plasztik, végigperzselte a Bassey park futópályáját, fehér fény és szilánkok viharával terítette be a parkolót. John Leydecker, aki a Kultúrközpont cementeresze alatt állt, és egy állami rendőrrel beszélgetett, keresztülrepült a nyitott ajtón, át az egész előtéren. Nekivágódott a túlsó falnak, és öntudatlanságba süllyedt az ügetőversenyek győzelmi jelvényeinek üvegszilánkjai között. Sokkal szerencsésebb volt, mint az, aki mellette állt; az állami rendőr a két nyitott ajtó közötti tartóoszlopnak csapódott, amely kettétépte.
A parkoló autók sora pajzsként védte az épületet a legkeményebb lökéshullám pörölyétől, de ezt az áldást csak később méltányolták. Odabent a több mint kétezer ember először csak hűdötten ült, nem tudván, mit is kéne tenniük, és még kevésbé tudván elhinni, hogy Amerika leghíresebb feministáját itt, a szemük láttára fejezze le egy repülő, fűrészes üvegcserép. A feje hatsornyit repült, mint valami furcsa, fehér tekegolyó, amelyre szőke parókát ragasztottak.
A pánik csak akkor tört ki, amikor kialudt a villany.

3

Hetvenegy embert tapostak halálra a kijáratok ellen intézett rémült rohamban, és másnap a derryi Híradó négycicerós szalagcímben kürtölte szét a borzalmas tragédiának nevezett eseményt. Ralph Roberts megmondhatta volna nekik, hogy mindent összevéve szerencséjük volt. Igen, nagyon nagy szerencséjük volt.

4

Félúton fölfelé az északi erkélyen Patrick fia vállát átkarolva ült egy Sonia Danville nevű asszony, akinek arcán most kezdtek felszívódni a zúzódások, amelyeket utoljára ütött rajta férfi keze. Patrick ölében ott volt a McDonald's plakátja, amelyen Ronald McCheese polgármester és a Hamburglar ropják az ablakon túl a Cipőkoptató Bugit, de ő épp csak az arany íveket színezte ki, és máris átfordította a plakátot az üres oldalára. Nem azért, mintha elvesztette volna iránta az érdeklődését, de volt egy saját elképzelése, amelytől, mint ez gyakran megesett vele, nem tudott szabadulni. Patricknak aznap főleg a High Ridge-i pincében történtek jártak az eszében, a füst, a hőség, a rémült asszonyok, és a két angyal, akik azért érkeztek, hogy megmentsék őket, de fényes ötlete elűzte a felzaklató gondolatokat, és csöndes lelkesedéssel merült el a munkában. Hamarosan úgy érezte, átkerült abba a világba, amelyet rajzolt.
Máris meghökkentően tehetséges művész volt, noha éppen hogy betöltötte negyedik évét („az én kis zsenim”, mondta néha az anyja), és az ő képe sokkal jobb volt, mint a kiszínezhető plakát a papír másik oldalán. Arra, amit alkotott, míg a fények kialudtak, egy elsőéves, tehetséges képzőművészeti főiskolás is büszke lehetett volna. A plakát közepén sötét, koromszín kőtorony emelkedett a kék ég felé, amelyen kövér fehér felhők úsztak. Rózsamező vette körül, olyan vörös rózsák, hogy szinte harsogtak. Az egyik oldalon egy kopott farmert viselő férfi állt. Lapos hasán két pisztolyöv keresztezte egymást; mindkét csípőjén egy-egy pisztolytáska lógott. A torony tetejéről vörös palástos ember nézett le a fegyveresre, olyan arccal, amelyben a gyűlölet keveredett a félelemmel. Mellvédet markoló keze is vörösnek látszott.
Soniát megdelejezte Susan Day jelenléte, aki a szónoki emelvény mögött ülve hallgatta a bevezető szöveget, de mielőtt ennek vége lett volna, futólag rápillantott a fia rajzára. Két éve tudta, hogy a fia az, amit a pszichológusok csodagyereknek neveznek, és néha úgy gondolta, hozzászokott a gyerek bonyolult rajzaihoz és gyurmaszobraihoz, amelyeket Patrick Agyagcsaládnak hívott. Bizonyos mértékben ez talán így is volt, de ettől a képtől valami mélyről jövő, különös borzongás futott végig rajta, amit nem tudott a mai hosszú és gyötrelmes nap számlájára írni.
– Ki ez? – kérdezte, megkopogtatva az apró figurát, aki féltékenyen bámult le a sötét torony tetejéről.
– Ő a Piros Király – mondta Patrick.
– Ó, a Piros Király, értem. És ki ez a fegyveres ember?
Amikor a kisfiú kinyitotta a száját, az emelvényen álló Roberta Harper fölemelte a bal karját (fekete gyászszalag volt rajta), és a mögötte ülő nőre mutatott: – Barátaim, Ms. Susan Day! – kiáltotta, és Patrick Danville válasza anyja második kérdésére elveszett az egyre dagadó tapsorkánban.
Az ő neve Roland, mama. Néha álmodok róla. Ő is király.

5

Most mindketten ott ültek a sötétben, a fülük csengett, és Sonia agyában két gondolat futkosott, mint ahogy az egerek kergetik egymást egy mókuskerékben: Ennek a napnak sohasem lesz vége, tudtam, hogy nem kellett volna magammal hoznom, ennek a napnak sohasem lesz vége, tudtam, hogy nem kellett volna magammal hoznom, ennek a napnak...
– Mami, összegyűröd a képemen – kiáltotta Patrick. Egy kicsit elfulladt a hangja, és az anyja rádöbbent, hogy a gyereket is túlságosan szoríthatja. Kicsit lazított az ölelésen. Sikolyok, ordítások, dadogó kérdések zűrzavara hallatszott az alattuk levő sötét üregből, ahol azok ültek, akik elég gazdagok voltak, hogy tizenöt dollár „adományt” fizessenek az összehajtható székekért. Tagolatlan fájdalomüvöltés hasított keresztül a tohuvabohun, és Sonia összerázkódott.
A robbanást követő dörej fájdalmasan nyomta a fülüket, és megrázta az épületet. A detonációk továbbra is folytatódtak, mert odakint a parkolóban petárdaként robbantak az autók, de eltörpültek az első mellett. Sonia érezte, hogy Patrick minden robbanásra összerándul mellette.
– Maradj nyugodtan, Pat – mondta. – Valami történt, de azt hiszem, odakint. – Az ablakokban fellobbanó vakító fény elvonta a figyelmét, így szerencséjére nem kellett látnia, amikor bálványának feje lerepült a nyakáról, de tudta, hogy valamilyen értelemben valóban becsapott a villám,
(nem kellett volna magammal hoznom, nem kellett volna magammal hoznom)
és hogy odalent jó néhány ember pánikba esett. De ha ő esik pánikba, akkor az ifjú Rembrandttal együtt nagyon benne lesznek a pácban.
De én nem fogok pánikba esni. Nem azért kerültem ki abból a halálos csapdából ma délelőtt, hogy most pánikba essek. Átkozott legyek, ha megijedek.
Lenyúlt, megfogta Patrick kezét, azt, amelyik nem a képet szorongatta. Nagyon hideg volt.
– Gondolod, mama, hogy most is eljönnek megmenteni az angyalok? – kérdezte Pat kissé reszketeg hangon.
– Nem – válaszolta ő. – Szerintem jobb lesz, ha most magunk csináljuk. És meg is tudjuk csinálni. Ugye, hogy nincs semmi bajunk?
– Nincs – mondta a kisfiú, de azután az anyjának dőlt. Az asszony egy szörnyű pillanatig biztos volt benne, hogy elájult, és a karjaiban kell kivinnie a Kultúrközpontból, de azután Pat ismét fölegyenesedett. – A könyveim leestek a földre – mondta. – Nem akartam itthagyni a könyveimet. Különösen azt, amelyikben az a fiú van, aki nem tudja levenni a kalapját. Megyünk, mama?
– Igen. Mihelyt az emberek nem szaladgálnak összevissza. Kint a folyosón van világítás, ami elemekről megy, akkor is, ha a bentiek kialudtak. Amikor szólok, akkor fölállunk, és fölsétálunk – sétálunk! – a lépcsőn az ajtóig. Nem foglak vinni, de mögötted megyek majd, és mindkét kezemet a válladra teszem. Megértetted, Pat?
– Igen, mama. – Semmi kérdés. Semmi nyafogás. Csak a könyveit adta oda az anyjának, hogy vigyázzon rájuk. A képet maga vitte. Az asszony gyorsan átölelte, és megcsókolta az arcát.
Öt percig várakoztak a széken ülve, miközben az asszony lassan háromszázig számolt. Úgy sejtette, hogy a közvetlen szomszédai már azelőtt eltávoztak, hogy százötvenig jutott volna, de tovább várakozott. Most már látott egy kicsit, eleget ahhoz, hogy elhiggye, odakint lobogó lánggal ég valami, de az épület túloldalán. Még szerencse. Hallotta a közeledő rendőrautók, mentők, tűzoltók vonító szirénáit.
Sonia felállt. – Gyerünk. Mindig csak előttem.
Pat Danville kilépett a sorok közé, miközben anyja keze biztosan fogta a vállát. Fölvezette Soniát a lépcsőn az északi erkély folyosóját jelző homályos sárga fények felé. Csak egyszer álltak meg, amikor egy futó férfi sötét árnyéka robogott feléjük. Anyja keményebben megmarkolta a vállát, és félrerántotta.
– Rohadt életvédők! – kiáltotta a futó ember. – Rohadt öntelt ganék! Legszívesebben megölném mindegyiket!
Aztán eltűnt, és Pat ismét megindult fölfelé a lépcsőn. Sonia nyugalmat érzett benne, a félelem teljes hiányát, és ettől megtelt a szíve szeretettel, de valami furcsa sötétséggel is. Túlságosan más volt a fia, olyan különleges... de a világ nem szereti az ilyen embereket. A világ igyekszik kigyomlálni őket, akár a gazt a kertből.
Végül kiértek a folyosóra. Néhány hökkent ember lődörgött ide-oda, kidülledt szemmel, tátott szájjal, mint Zombi, a kriptaszökevény a rémfilmekben. Sonia jóformán rájuk se nézett, csak tolta Patet a lépcső felé. Három perccel később egyetlen karcolás nélkül kiléptek a tűz hasogatta éjszakába, és a Véletlen és a Tervszerű a világegyetem minden szintjén visszatért a rendes pályájára. Világok, amelyek megremegtek útjukon, most tovahaladtak, és az egyik ilyen világban, egy sivatagban, minden sivatagok apoteózisában egy Roland nevű ember megfordult a takarója alatt, és ismét könnyű álma volt az idegen csillagképek alatt.

6

A város túlsó felén, a Strawford parkban kivágódott a FÉRFIAK feliratú vécéajtó. Lois Chasse és Ralph Roberts repült ki rajta háttal, egymás kezét fogva, egy füstfelhő közepén. Bentről hallatszott, amint a Cherokee a földnek csapódik, azután ahogy a plasztik felrobban. Fehér fény lobbant, a vécé kék falai kiduzzadtak, mintha óriás kalapálná őket belülről az ökleivel. Egy másodperccel később már mindenünnen hallatszott a robbanás; ez alkalommal a hang a levegőn át érkezett. Ez a második változat elmosódottabb volt, de valahogy valódibb.
Lois bokája összeakadt, és félig-meddig megkönnyebbült sikollyal bukfencezett bele a domb lábának füvébe. Ralph melléje huppant, majd ülő helyzetbe tornászta magát. Hitetlenül bámulta a Kultúrközpontot, amelyet a látóhatáron most markolt meg egy tüzes ököl. Kilincsgomb nagyságú bíbor daganat díszelgett a homlokán, ahol Ed megütötte. A bal oldala még mindig lüktetett, de úgy tippelt, hogy a bordái inkább csak megrepedtek, de nem törtek el.
[Jól vagy, Lois?]
Az asszony értetlenül nézett rá egy pillanatig, azután végigtapogatta az arcát, nyakát, vállát. Volt valami olyan tökéletesen, édesen mi Loisunk-os ebben a leltározásban, hogy Ralph akarata ellenére fölnevetett. Lois bátortalanul mosolygott vissza rá.
[Úgy veszem észre, jól. Igazán, egészen biztos vagyok benne.]
[Mit kerestél ott? Meg is halhattál volna!]
Lois, aki valahogy fiatalabbnak tűnt (Ralph sejtette, hogy ebben a kézre eső szesznyáknak is volt valami szerepe), a szemébe nézett.
Lehet, hogy régimódi vagyok, Ralph, de ha azt képzeled, hogy a következő húsz évet azzal töltöm, hogy ájuldozom és a kezemet csapkodom össze, mint a hősnő legjobb barátnője szokta azokban a Regency-regényekben, amelyeket Mina barátnőm állandó jelleggel olvas, akkor jobban teszed, ha másik barátnőt keresel magadnak.]
Ő egy pillanatra eltátotta a száját, aztán felállította az asszonyt és magához ölelte. Lois is átölelte őt. Hihetetlenül melengető volt, hihetetlenül jelenvaló. Ralph egy pillanatra eltöprengett, mennyire hasonlít egymásra a magányosság és az álmatlanság – a kétségbeesés barátai, a szeretet ellenségei; hogy milyen alattomosak, hogy halmozódnak, mennyire elválasztanak, azután félresöpörte ezeket a gondolatokat, és megcsókolta Loist.
Klóthó és Lakhészisz, akik szorongó képpel ácsorogtak a domb tetején, mint két melós, akik az egész karácsonyi különpénzüket a gyengébbre tették fel egy profi ökölvívó-mérkőzésen, most lerohantak oda, ahol Ralph és Lois állt, egymásnak támasztott homlokkal, egymás szemébe nézve, mint a szerelmes kamaszok. A Puszta túloldalán úgy erősödött föl a szirénák hangja, akár a rossz álmokban hallott beszéd. A tűzoszlop, Ed Deepneau megszállottságának síremléke, most már túl fényes volt ahhoz, hogy hunyorgás nélkül bele lehessen nézni. Ralph hallotta a felrobbanó kocsik tompa dörejét, és a saját kocsijára gondolt, amely elhagyatottan áll valahol odakint a káoszban. Úgy döntött, hogy jó is így. Túl öreg már ahhoz, hogy autót vezessen.

7

Klóthó: [Jól vagytok?]
Ralph: [Jól vagyunk. Lois húzott ki a csávából. Megmentette az életemet.]
Lakhészisz: [Igen. Láttuk, ahogy bemegy. Nagyon bátor dolog volt.]
És nagyon zavarba ejtő, mi, Mr. L.?, gondolta Ralph. Láttad és csodáltad érte... de nem hinném, hogy bármiféle fogalmad lenne róla, hogyan és miért szánta rá magát. Szerintem neked és a barátodnak a segítség éppen olyan ismeretlen fogalom, mint a szeretet.
Most először érzett valamiféle sajnálatot a kis kopasz doktorok iránt, megértette létük iróniáját: tudták, hogy a Kurtaidősök, akiknek életét elnyirbálni küldték ide őket, szenvedélyes belső életet élnek, de egy morzsányit sem értettek ennek a belső életnek a valóságából, a hajtóerejét jelentő indulatokból, vagy azokból a – hol nemes, hol bolond – tettekből, amelyeket eredményezett. Mr. Κ. és Mr. L. úgy tanulmányozták a rájuk bízott Kurtaidősöket, mint bizonyos gazdag, de bátortalan viktoriánus angolok a térképeket, amelyeket azok a felfedezők hoztak haza, akiket sok esetben ugyanezek a gazdag, de bátortalan emberek pénzeltek. Gondosan manikűrözött körmükkel, puha ujjaikkal követték végig ezek a filantrópok a papírfolyókat, amelyeken sohasem utaztak, és a papír őserdőket, amelyeken át sohasem vezettek expedíciót. Bátortalan hüledezésben éltek, és úgy tűntek el, mint egy álom.
Klóthó és Lakhészisz besorozták és bizonyos nyers hatékonysággal fel is használták őket, de nem tudták felfogni sem a kockázat örömét, sem a veszteség fájdalmát – a legtöbb, ami kitelt tőlük az érzelmek terén, az a gyötrő félelem volt, hogy Ralphot és Loist, akiknek szemtől szemben kell megküzdeniük a Bíbor Király kedvenc kutató vegyészével, esetleg úgy csapják le, mint az őszi legyeket. A kis kopasz doktorok hosszú életet éltek, ám Ralph gyanította, hogy ragyogó szitakötő fényburkuk ellenére ez az élet szürke. Nézte Lois karjának biztos révéből vonások nélküli, furcsa, gyermeteg arcukat, és eszébe jutott, hogy megijedt tőlük, amikor először pillantotta meg őket May Locher házából kijövet, azon a korai órán. Azóta rájött, hogy a rettegés nem éli túl az ismeretséget, pláne a tudást, és most már mindkettőnek a birtokában volt.
Klóthó és Lakhészisz feszengve viszonozták pillantását. Ralph úgy döntött, semmi szükség, hogy siessen a megnyugtatással. Úgy jogos, ha ők is érzik azt néha, amit a Kurták szoktak.
Ralph: [Igen, ez nagyon bátor dolog tőle, és én nagyon szeretem őt, és nagyon boldogok leszünk egymással, amíg...]
Elhallgatott, mire Lois mocorogni kezdett a karjában. Derűs megkönnyebbüléssel állapította meg, hogy az asszony félig elaludt.
[Meddig, Ralph?]
[Amíg ti föl nem bukkantok. Gondolom, Kurtaidősöknek mindig van egy amíg, de talán így van ez rendjén.]
Lakhészisz: [Úgy veszem észre, ez itt a búcsúszó.]
Ralph akarata ellenére elvigyorodott, mert eszébe jutott a Magányos erdőkerülő című rádióműsor, amelynek szinte minden epizódja valami hasonló szöveggel fejeződött be. Kinyújtotta a kezét Lakhészisz felé, és fanyar jókedvvel látta, hogy a kis ember hátrahőköl.
Ralph: [Várjatok egy percet... ne olyan sietve, haverok.]
Klóthó, némi gyanakvással: [Valami baj van?]
[Nem hinném, de miután fejbe vágtak, bordán vágtak, aztán majdnem megsütöttek elevenen, úgy gondolom, jogom van megtudni, tényleg túl vagyunk-e rajta. Így van? A fiú biztonságban van?]
Klóthó mosolyogva, látható megkönnyebbüléssel: [Igen. Hát nem érzed? Mához tizennyolc évre, mielőtt meghalna, a fiú megmenti két ember életét, akik másképp meghalnának... márpedig az egyiknek nem szabad meghalnia, ha azt akarjuk, hogy megmaradjon a Véletlen és a Tervszerű egyensúlya.]
Lois: [Oda se neki. Én csak azt akarom tudni, visszamehetünk-e normális Kurtaidősnek.]
[Nemcsak hogy visszamehettek, Lois, de vissza is kell mennetek. Ha te és Ralph sokáig maradnátok idefönt, többé nem lennétek képesek lemenni.]
Ralph érezte, hogy Lois szorosabban simul hozzá.
[Azt nem szeretném.]
Klóthó és Lakhészisz egymásra néztek, és alig észrevehető, zavart pillantást váltottak – Hogy nem szerethet valaki idefönt lenni? –, mielőtt visszafordultak volna Ralphhoz és Loishoz.
Lakhészisz: [Most már tényleg mennünk kell. Bocsássatok meg, de...]
Ralph: [Nyugalom, szomszédok – egyelőre még nem mentek sehová.]
Megszeppenve néztek rá, miközben Ralph lassan föltűrte szvettere ujját – a kézelő még mindig merev volt valami folyós dologtól, talán a macskahal nyalkájától, nem is akart rágondolni –, és odamutatta nekik a fehér, göcsörtös vadhúst az alkarján.
[Ne vágjatok olyan szorulásos pofát, fiúk. Csak emlékeztetni akarlak benneteket, hogy szavatokat adtátok. Erről se feledkezzetek meg.]
Klóthó nyilvánvaló megkönnyebbüléssel: [Bízhatsz bennünk, Ralph. Ami a fegyvered volt, az most a mi kötelékünk. Az ígéret megtartatik.]
Ralph kezdte azt hinni, hogy tényleg vége mindennek. És akármennyire bolondság is volt, tudatának egy része sajnálta. Most a valóságos élet – a lentebbi szinteken zajló élet – tűnt káprázatnak, és megértette, mire gondolt Lakhészisz, amikor azt mondta, hogy ha még sokáig maradnak ezen a szinten, akkor sohasem lesznek képesek visszatérni normális életükbe.
Lakhészisz: [Most már tényleg mennünk kell. Isten veletek, Ralph és Lois. Sohasem felejtjük el a szívességet, amit nekünk tettetek.]
Ralph: [Hát volt választásunk? De igazán?]
Lakhészisz, nagyon halkan: [Mondtuk neked, nem? A Kurtaidősöknek mindig van választásuk. Ezt mi rémítőnek találjuk... de gyönyörűnek is.]
Ralph: [Na, haverok – hát nálatok nem szokás kezet fogni?]
Klóthó és Lakhészisz meglepetten összenéztek, és Ralph valami sebes párbeszédet érzékelt, ami telepatikus táviratként villogott közöttük. Amikor visszanéztek Ralphra, ugyanaz az ideges mosoly ült az arcukon, azoknak a kamaszoknak a mosolya, akik úgy döntöttek, hogy ha idén nyáron se lesz elegendő kurázsijuk végigmenni a nagy hullámvasúton, akkor sohasem lesznek igazi férfiak.
Klóthó: [Természetesen sokszor megfigyeltük ezt a szokást, de – mi még sohasem fogtunk kezet.]
Ralph Loisra nézett és látta, hogy mosolyog... de mintha ugyanakkor könnyeket is látott volna a szemében.
Először Lakhészisznek nyújtott kezet, mert Mr. L. láthatólag kevésbé volt ugrálós, mint kollégája.
[Csapj bele, Mr. L.]
Lakhészisz olyan sokáig bámulta Ralph tenyerét, hogy ő már kezdte azt hinni, képtelen lesz megtenni, noha láthatólag nagyon szeretné. Majd félénken kinyújtotta apró kezecskéjét, és engedte, hogy Ralph átfogja nagyobb kezével. Bizsergés futott végig a húsán, amikor fényburkaik összeértek, majd egybeolvadtak... és gyönyörű, ezüstös minták követték egymást gyors egymásutánban ebben az összeolvadásban. Emlékeztették azokra a japán betűkre, amelyek Ed sáljára voltak hímezve.
Kétszer megrázta a kis lény kezét, lassan, szabályszerűen, majd elengedte. Lakhészisz arcán széles, gügye mosoly váltotta fel az ijedezést. A társához fordult.
[Ereje csaknem védtelen ez alatt a szertartás alatt! Éreztem! Valóságos csoda!]
Klóthó ízenként tolta közelebb a kezét Ralphéhoz, és egy pillanattal azelőtt, hogy a két kéz összeért volna, Mr. K. behunyta a szemét, mint olyan ember, aki fájdalmas injekcióra számít. Lakhészisz eközben Loissal rázott kezet, és vigyorgott, mint egy bohózat pojácája, amikor újra a színre tapsolják.
Klóthó végül megacélozta magát, megragadta Ralph kezét, és egyszer, keményen megrántotta. Ralph elvigyorodott.
[Kíméletesen bánjatok Loissal, Mr. K.]
Klóthó visszahúzta a kezét, és mintha a megfelelő választ kereste volna.
[Köszönöm, Ralph. Úgy lesz, ha eljön az ideje. Jó így?]
Ralphból kitört a nevetés. Klóthó, aki már elfordult, hogy Loisszal is kezet rázzon, hökkent mosollyal nézett rá. Ralph megveregette a vállát.
[Nagyon jó, Mr. Κ., α legnagyobb mértékben jó.]
Átölelte Loist, és egy utolsó kíváncsi pillantást vetett a kis kopasz doktorokra.
[Látjuk még egymást, haverok, ugye?]
Klóthó: [Igen, Ralph.]
Ralph: [Akkor jó. Nekem megfelel mostantól számítva hetven év; miért nem írjátok be a naptáratokba, fiúk?]
Politikus mosollyal válaszoltak, amin Ralph nem is nagyon csodálkozott. Kissé meghajolt, majd Lois vállát átkarolva nézte, ahogy Mr. Κ. és Mr. L. lassan lesétál a dombról. Lakhészisz kinyitotta a kissé elgörbült FÉRFIAK feliratú ajtót; Klóthó megállt a NŐK nyitott ajtajában. Lakhészisz elmosolyodott és integetett. Klóthó valami különös tisztelgésfélére emelte hosszú ollóját.
Ralph és Lois visszaintettek.
A kopasz doktorok beléptek és becsukták az ajtókat.
Lois megtörölte könnyes szemét, és Ralphhoz fordult.
[Ez volt minden? Vége, ugye?]
Ralph bólintott.
[Mit csinálunk most?]
A férfi kinyújtotta a karját.
[Hazakísérhetem, asszonyom?]
Az asszony mosolyogva belekarolt.
[Köszönöm, uram. Kísérhet.]
Így hagyták el a Strawford parkot, és amint befordultak a Harris sugárútra, vissza is tértek a kurtaidős szintre, minden zökkenő és fennakadás nélkül foglalva el szokott helyüket a dolgok rendjében – őszintén szólva észre sem vették, csak amikor már megtörtént.

8

Derry rémülettől hörgött és izgalomtól verejtékezett. Szirénák jajongtak, az emberek az emeleti ablakokból kiabáltak le a járdán álló barátaiknak, minden utcasarkon összeverődött a nép, hogy nézze a tüzet a völgy másik oldalán.
Ralph és Lois nem törődött a tolongással és a zajongással. Lassan ballagtak fölfelé a Mérföldes Dombon, egyre jobban erőt vett rajtuk a kimerültség, amely puhán lehulló homokzsákokként halmozódott fel bennük. Elérhetetlen messziségben látszott lenni a Piros Alma parkolóját jelentő fehér fénytócsa, noha Ralph tudta, hogy alig háromsaroknyira járnak tőle, és azok sem valami hosszúak.
Hogy még rosszabbul álljanak a dolgok, a hőmérséklet reggel óta legalább tizenöt fokot esett, erősen fújt a szél, és egyikük sem az időjárásnak megfelelően volt öltözve. Ralph gyanította, hogy ez az első nagy őszi viharfront, és hogy Derryben vége a vénasszonyok nyarának.
Faye Chapin, Don Veazie és Stan Eberly közeledtek a dombon lefelé, láthatólag a Strawford parkba tartottak. A katonai távcső, amelyet az öreg Dor néha arra használt, hogy a repülőgépek leszállását, gurulását és elrugaszkodását figyelje, most Faye nyakában himbálódzott. Középen a testes, kopaszodó Donnal, elkerülhetetlenül egy híres színészhármasra emlékeztettek. A Végítélet három csepűrágója, gondolta Ralph, és elvigyorodott.
– Ralph! – kiáltotta Faye. Gyorsan kapkodta a levegőt, csaknem lihegett. A szél a szemébe fújta a haját, ő pedig türelmetlenül söpörte félre. – A francos Kultúrközpont felrobbant! Valaki egy könnyű repülővel felrobbantotta! Úgy hallottuk, ezer ember halt meg!
– Én is ezt hallottam – bólogatott komolyan Ralph. – Loisszal éppen most voltunk odalent a parkban, hogy megnézzük. Onnan éppen át lehet látni a völgy túloldalára.
– Azannyát, azt én is tudom, itt éltem az egész rohadt életembe. Mit képzelsz, hova megyünk? Gyertek vissza velünk!
– Éppen Loishoz indultunk, hogy megnézzük, mit mond a híradó. Talán később utánatok megyünk.
– Jó, mi – azannya, Ralph, micsináltál a fejeddel?
Ralph egy darabig csak állt – mi az ördögöt csinálhatott a fejével? –, azután egy pillanat alatt visszatért a lidércnyomásos emlék, látta Ed vicsorgó száját és őrült szemét. Ó, ne, ne csináld, visította Ed. Mindent elrontasz.
– Szaladtunk, hogy olyan helyet találjunk, ahonnan jobb a kilátás, és Ralph nekiment egy fának – mondta Lois. – Szerencse, hogy nem kell kórházba mennie.
Don ezen kacarászott, de némileg zavartan, mint aki nagyobb fogásra számított. Faye rájuk se hederített, Stan Eberly viszont igen, és ő nem nevetett. Tüzetesebben szemügyre vette őket, meglepett kíváncsisággal.
– Lois – mondta.
– Tessék?
– Tudod, hogy egy tornacipő van a csuklódra kötve?
Az asszony lenézett. Ralph is. Azután Lois ismét fölpillantott, és egy szédítő, szemkápráztató mosolyt küldött Stan felé. – Az! – helyeselt. – Érdekes, mi? Ez olyan... karperecre való életnagyságú kabala!
– Aha – mondta Stan. – Hát persze. – De nem nézett többé a tornacipőre, most Lois arcát nézte. Ralph azon tűnődött, hogyan fognak magyarázkodni holnap, amikor nem lesznek árnyékok az utcai lámpák között, hogy elrejtsék őket.
– Gyerünk! – kiáltott Faye türelmetlenül. – Menjünk! Elloholtak (távolodóban Stan még egy utolsó gyanakvó pillantást vetett rájuk a válla fölött). Ralph hallgatódzott, szinte várta, hogy Don Veazie füttyent egyet-kettőt.
– Öregem, ez aztán hülyén hangzott – mondta Lois –, de hát valamit muszáj volt mondanom, nem?
– Jól csináltad.
– Hát, amikor kinyitom a számat, általában csak kijön belőle valami – felelte az asszony. – Ez az egyik nagy tehetségem, a másik az, hogy egy kétórás tévéfilm alatt el tudok pusztítani egy egész családi zacskó diákabrakot. – Leoldozta kezéről Helen tornacipőjét és ránézett. – Helen jól van, ugye?
– Igen – bólintott Ralph, és a cipőért nyúlt. Közben észrevette, hogy valami van a bal kezében. Olyan sokáig tartotta behajlítva az ujjait, hogy recsegve, kelletlenül nyíltak szét. Amikor végül mégis megtörtént, látta, hogy a körmei nyomokat vájtak tenyere húsába. Elsőnek azt vette észre, hogy bár a saját jegygyűrűje a helyén volt, Edé eltűnt. Úgy tűnt, tökéletesen illik a kezére, de az utolsó félórában mégis lecsúszhatott valamikor.
Az is lehet, hogy nem, súgta egy hang, és Ralph mulatva állapította meg, hogy most nem Carolyn az. Ezúttal Bill McGovern szólalt meg a fejében. Talán egyszerűen eltűnt. Tudod, csak úgy sutty.
Neki nem ez volt a véleménye. Úgy gondolta, Ed jegygyűrűje olyan hatalommal volt felruházva, amely nem szükségszerűen tűnt el Ed halálával. A Gyűrű, amelyet Zsákos Bilbó talált és kelletlenül adott tovább unokaöccsének, Frodónak, oda tudott menni, ahová... és amikor akart. Lehet, hogy Ed gyűrűje is ilyen.
Mielőtt tovább rágódhatott volna rajta, Lois, Helen tornacipőjéért cserébe, elvette tőle, amit ő szorongatott: egy merevre gyűrt kis papírgombócot. Kisimította, ránézett, és kíváncsisága lassan átváltozott ünnepélyességgé.
– Emlékszem erre a képre – mondta. – A nagyított változata a nappalijuk kandallópárkányán állt, csicsás aranykeretben. A díszhelyen.
Ralph bólintott. – Ezt nyilván a tárcájában hordta. A repülőgép műszerfalára volt ragasztva. Amíg el nem vettem, egyfolytában csépelt, és még ki se fulladt tőle. Nem tudtam mást kitalálni, mint hogy letéptem a képet. Mikor megtettem, többé nem törődött a Kulturközponttal. Az utolsó dolog, amit hallottam tőle, az volt, mikor mondja: „Add vissza őket, ők az enyémek.”
– És hozzád beszélt, amikor ezt mondta?
Ralph a farzsebébe dugta a tornacipőt, és megrázta a fejét.
– Kizárt. Nem hiszem.
– Helen a Kultúrközpontban volt ma este, igaz?
– Igen. – Ralph arra gondolt, milyen volt az asszony High Ride-en – sápadt volt az arca, füstmarta vörös, könnyes a szeme. Ha most megállítanak minket, akkor ők győztek, mondta. Hát nem érted?
És most már értette.
Kivette a képet Lois kezéből, ismét összegyűrte és odament a Harris sugárút és a Kossuth köz sarkán álló szemétkosárhoz.
– Akármikor szerezhetünk róluk képet, olyat, amit a kandallónk párkányára tehetünk. Olyat, ami nem ilyen ünnepélyes. Ezt valahogy... nem akarom.
Könnyedén belepöccintette fél méterről a kis papírlabdát a szemétkosárba, de a szél abban a pillanatban támadt föl, és Helen meg Natalie összegyűrt fényképe, amely Ed gépének magasságmérője fölé volt ragasztva, elrepült a hideg légáramlattal. Szinte delejezetten figyelték, amint fölfelé száll az égbe. Lois vette le először róla a szemét. Szája sarkában halvány mosollyal nézett Ralphra.
– Tényleg hallottam valami hozzávetőleges házassági ajánlatot tőled, vagy csak fáradt voltam? – kérdezte.
A férfi kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de újabb szélroham csapott le rájuk, ez alkalommal olyan erősen, hogy mindketten lehunyták a szemüket. Mire Ralph kinyitotta a magáét, Lois már ismét nekivágott a dombnak.
– Minden megtörténhet, Lois – mondta. – Most már tudom.

9

Öt perccel később Lois kulcsa kattant házának bejárati ajtajában. Beengedte Ralphot, és erélyesen bezárta mögötte az ajtót, kirekesztve a szeles, zsörtölődő éjszakát. A férfi követte a nappaliba, és itt meg is állt volna, de Lois nem habozott. Még mindig a kezét fogva nem éppen vonszolta (bár talán azt is megtette volna, ha Ralph megpróbálja megállítani), de bevezette a hálószobájába.
A férfi ránézett. Lois flegmán nézett rá vissza... és akkor hirtelen megint érezte a pislogást. Szeme láttára virágzott ki az asszony fényburka, akár egy szürke rózsa. Még gyérecske volt, de máris visszatérőben; újraszőtte, meggyógyította magát.
[Lois, biztos vagy benne, hogy ezt akarod?]
[Hát persze! Azt gondoltad, megveregetem a buksidat és hazaküldelek, azok után, amiken átmentünk?]
Hirtelen elmosolyodott, vásott, dévaj mosollyal.
[Mellesleg, tényleg úgy érzed, hogy fel tudod ébreszteni ma éjjel az ördögöt? Mondd meg az igazat. Jobb, ha most mondod, ne kecsegtess hiába.]
Ő megfontolta a dolgot, azután elnevette magát, és a karjába vonta az asszonyt. Lois szája édes volt és egy kicsit nedves, mint az érett őszibarack héja. Ez a csók végigborzongott az egész testén, de az érzés főként a szájára összpontosult, ahol szinte áramütés-ereje volt. Amikor szétvált a szájuk, felajzottabbnak érezte magát, mint valaha... de különös módon üresnek is.
[Mi van, ha azt mondom, hogy igen, Lois? Mi van, ha azt mondom, hogy fel akarom ébreszteni az ördögöt?]
Az asszony hátrébb lépett, bírálóan végignézett rajta, mintha azt igyekezne eldönteni, komolyan gondolta-e, amit mondott, vagy ez csak a szokásos férfihazugság és hetvenkedés. Ugyanakkor a gombjai után nyúlt. Ahogy kezdte kigombolgatni, Ralph valami csodálatos dolgot vett észre: Lois újra megfiatalodott. Negyvennek ugyan nem látszott, de egy hajszállal sem tűnt többnek ötvennél... méghozzá fiatalos ötvenévesnél. Persze ehhez a csók is hozzájárult, és az volt benne az igazán vicces, hogy Loisnak láthatólag fogalma se volt róla, hogy Ralph ebbe éppúgy besegített egy korttyal, mint korábban a szeszkazán. De mi rossz van ebben?
Az asszony lezárta a vizsgálatot, előrehajolt és megcsókolta a férfi arcát.
[Azt hiszem, elég időnk lesz még az ördögöt ébresztgetni, Ralph. A ma éjszaka legyen az alvásé.]
Loisnak igaza van. Öt perce még több mint lelkes volt, mindig szerette a testi szerelmet, és már rég volt benne része. De mostanra kialudt a szikra. Ralph egyáltalán nem sajnálta. Tudta, hová tűnt.
[Helyes, Lois. A mai éjszaka az alvásé.]
Az asszony bement a fürdőszobába, és megnyitotta a zuhanyt. Néhány perccel később Ralph hallotta, hogy a fogát mossa. Kellemes volt tudni, hogy még mindig megvan a foga. A tíz perc alatt, amíg Lois távol volt, intézkedéseket foganatosított vetkőzés iránt, noha lüktető bordái miatt meglehetősen lassan ment. Végül sikerült kihámoznia magát McGovern szvetteréből és levenni a cipőjét. Ezután következett az ing, és éppen a nadrágszíja csatjával matatott, amikor Lois kijött a fürdőszobából, hátrakötött hajjal, ragyogó arccal. Ralphot megdöbbentette a szépsége, és hirtelen túl nagynak és ostobának (ráadásul vénnek) érezte magát. Loison hosszú, rózsaszín selyem hálóing volt, és Ralph érezte a kézápolója illatát. Finom szaga volt.
– Hadd csináljam én – mondta Lois, és kicsatolta a férfi övét, mielőtt az akár beleegyező, akár tiltakozó szóra nyithatta volna a száját. Nem volt benne semmi erotika, annak az asszonynak a hozzáértésével mozgott, aki Mr. Chasse életének utolsó évében gyakran segített öltözni-vetkőzni a férjének.
– Megint idelent vagyunk – mondta Ralph. – Most még azt se éreztem, amikor megtörtént.
– Én igen, amikor zuhanyoztam, és örültem is neki. Ugyancsak zavaró, ha az ember fényburkon át mos hajat.
A szél fújt odakint, rázta a házat, és hosszan, reszketegen turult az esőcsatornán. Az ablak felé néztek, és noha leértek a kurtaidős szintre, Ralph hirtelen tudta, hogy Lois ugyanarra gondol, amire ő: Atroposz most is odakint settenkedik valahol, nyilvánvalóan bosszantja, hogy nem a kedve szerint alakultak a dolgok, de ez nem jelenti azt, hogy bedobta volna a törülközőt; összetörték, de meg nem hajlították, leütötték, de ki nem. Mostantól Vén Félfülűnek is hívhatják, gondolta Ralph, és megborzongott. Elképzelte, amint Atroposz összevissza császkál a rémült, feldúlt városiak között, mint egy csavargó kisbolygó, kukucskál, bujkál, emléktárgyakat csór és vagdossa a léggömbzsinegeket... más szóval, a munkájában keres vigasztalást. Ralph szinte képtelen volt elhinni, hogy nem is olyan rég ő ült ennek a fajzatnak a hátán, és a tulajdon szikéjével kaszabolta. Honnan vettem a bátorságot?, tűnődött, de úgy érezte, tudja. Leginkább a gyémántos fülbevalókból, amiket a kis szörnyeteg viselt. Vajon tudja-e Atroposz, hogy az volt élete tévedése, amikor elemelte azokat a fülbevalókat? Valószínűleg nem. Doki 3. a maga módján még kevésbé ismerte a Kurtaidősök indítékait, mint Klóthó és Lakhészisz.
Loishoz fordult, és megfogta a kezét.
– Megint elvesztettem a fülbevalóidat, bár ezúttal, úgy vélem, a jó cél érdekében. Ne haragudj.
– Ne kérj bocsánatot. Már úgyis elvesztek, nem emlékszel? Én meg nem eszem többé magam Harold és Jan miatt, mert most már van barátom, aki majd segít, mikor nem bánnak velem megfelelően, vagy amikor félek. Igazam van?
– Igen. Tökéletesen igazad.
Lois átölelte, magához szorította, és újból megcsókolta. Láthatólag semmit sem felejtett el abból, amit a csókolózásról tanult, és Ralph úgy vette észre, meglehetősen sokat tud. – Eredj, ugorj a zuhany alá. – Már kezdte volna mondani, hogy rögtön elalszik, amint meleg víz éri a fejét, de az asszony hozzátett még valamit, amitől rögtön megváltoztatta a véleményét: – Már meg ne sértődj, de olyan furcsa szagod van, főleg a kezeden. Pontosan ilyen szaga volt Vic bátyámnak, amikor egész nap halat pucolt.
Ralph két percen belül a zuhany alatt állt, könyékig szappanosan.

10

Mire előjött, Lois eltűnt két pufi paplan alatt. Csak az arca látszott ki alóla, az is csak orrtól fölfelé. Ralph, egy szál alsónadrágban, girhes lábai és kappanhája kínos tudatában gyorsan keresztülvágott a szobán. Félrelökte a paplanokat és gyorsan alájuk bújt, kicsit felhördülve, ahogy a hűvös takaró hozzáért meleg bőréhez.
Lois átsiklott az ő oldalára és átölelte. Ralph az asszony hajába temette arcát és kiengedett. Nagyon jó volt a takaró alatt Loisszal, miközben a szél bömbölt, fújt odakint, néha olyan erősen, hogy megzörgesse a zsalukat. Maga volt a mennyország.
– Hála istennek, hogy férfi van az ágyamban – mondta Lois álmosan.
– Hála istennek, hogy én vagyok az – válaszolta Ralph, és az asszony fölnevetett.
– Hogy vannak a bordáid? Ne keressek egy aszpirint?
– Dehogy. Reggel biztos fájni fognak, de most mintha mindent lemosott volna a forró víz. – Attól, hogy mi lesz reggel és mi nem, eszébe jutott valami, ami nyilván egész idő alatt ott várakozott az agyában. – Lois!
– Mmmmm?
Ralph látta magát, amint holtfáradtan, de egy szikrát se álmosan (biztos, hogy ez a világ egyik legkegyetlenebb ellentmondása) fölébred a sötétben, akkor, amikor a digitális órán a számok ernyedten ugranak át hajnali 3.47-ről 3.48-ra, ahogy F. Scott Fitzgerald mondta, a lélek sötét éjszakájában, amikor minden óra elég hosszú, hogy fölépíthessék Kheopsz nagy piramisát.
– Szerinted tudunk majd aludni? – kérdezte.
– Igen – vágta rá az asszony habozás nélkül. – Szerintem nagyon jót fogunk aludni.
És egy pillanat múlva már aludt is·.

11

Ralph talán még öt percig maradt ébren, karjai között Loisszal, élvezve az asszony meleg bőréből felszálló fenségesen rafinált illatot, ujjai alatt a selyem sima, érzéki síkosságát, és még jobban álmélkodva azon, hogy idekerült, mint az eseményeken, amelyek idehozták. Valami mély és egyszerű érzés töltötte el, amelyet ismert, de nem tudott rögtön nevet adni neki, talán mert túl régen távozott az életéből.
A szél fújt és nyöszörgött odakint, ismét olyan kongó-sikongó hangokat adva a csatorna fölött, mintha a világ legnagyobb Nirvana-sráca huhogna bele a világ legnagyobb pezsgőspalackjába, és Ralph arra gondolt, hogy nincs is tán ehhez fogható, mint belebújni jó mélyen a puha ágyba, egy alvó asszonnyal a karjaid között, miközben odakint őszi szél visong biztonságos réved körül.
Illetve van még – legalább egy – valami, ami ennél is jobb, mégpedig az elalvás érzése, a szelíd belesimulás a jó éjszakába, ez a beleoldódás az ismétlen áramlatokba, ahogy a kenu oldódik el a stégtől, hogy belesodródjék a lassú, nagy folyó áramlásába egy fényes nyári napon.
Minden dolog között, amelyekért megéri Kurtaidősnek lenni, az alvás biztosan a legjobb, gondolta Ralph.
Megint dudált odakint a szél (úgy tűnt, a hangja nagyon messziről érkezik), Ralph érezte a rántást, ahogy az a nagy folyó elragadta, és végre azonosítani tudta az érzést, amely akkor fogta el, hogy Lois átölelte, majd gyermeki, könnyű bizakodással szenderült álomba. Különböző nevei voltak – béke, derű, beteljesülés –, miközben fújt a szél, és Lois az álmos elégedettség sötét hangjait eregette a torka mélyéből, Ralphnak úgy tűnt, hogy ez egyike azoknak a ritka dolgoknak, amelyek arról nevezetesek, hogy megnevezhetetlenek: egy szövedék, egy fényburok, talán egy egész létszint a létezés oszlopában. Ez volt a pihenés rőtes bársonya; ez volt a csönd, egy vesződséges, de elengedhetetlen feladat teljesítése után.
Amikor a szél ismét feltámadt, távoli szirénák hangjait hozta magával, de Ralph ezt már nem hallotta. Elaludt. Egyszer azt álmodta, hogy felkelt és kiment a vécére; ez talán nem is volt álom. Másszor azt álmodta, hogy komótosan, kellemesen szeretkeznek Loisszal, és talán ez sem volt álom. Egyéb álmokra vagy éber pillanatokra nem emlékezett, és ezúttal nem volt fölriadás hajnali háromkor vagy négykor. Aludtak – néha külön, de legtöbbször együtt – szombat este hét óráig, mindent összevéve huszonkét órán át.
Lois esti reggelit készített: fenségesen pufi palacsintát, szalonnát, sültet. Míg ő főzött, Ralph iparkodott megfeszíteni azt az izmát, amely a tudata mélyén rejtőzött, hogy megteremtse a pislogás érzését. Nem tudta. Amikor Lois próbálkozott, neki sem sikerült, noha Ralph megesküdött volna rá, hogy egy pillanatra hunyorgott egyet, és ő látta rajta keresztül a tűzhelyet.
– Akkor is semmi – mondta az asszony, és az asztalra tette a tányérokat.
– Gondoltam – bólintott Ralph, de még mindig úgy érezte, mintha Carolyn gyűrűjét hagyta volna el Atroposzé helyett – mintha egy apró, de létfontosságú tárgy gurult volna el egy hunyorgó villanással az életéből.

12

Hogy mélyen átaludtak még két éjszakát, a fényburkok is halványodni kezdtek. Egy hét múlva eltűntek, és Ralph már azon tűnődött, vajon nem csak különös álom volt-e az egész. Tudta, hogy nem így van, de egyre nehezebb és nehezebb volt elhinnie, amit tudott. Persze ott volt a jobb karján a könyéktől csuklóig érő sebhely, de már az is eszébe jutott, nem valamikor korábban szerezte-e, azokban az években, amikor nem volt még ősz a haja, és a szíve mélyén még hitte, hogy az öregkor csak mese vagy álom, vagy egy olyan dolog, ami nem is érhet utol olyan különleges embert, mint ő.

EPILÓGUS
Húzd föl a halálórát
(II)

Hátranézve a vállam fölött látom az alakját
és olyan gyorsan haladok, mint amikor valaki az erdőn
éjszaka a közeledő lábak dobbanását hallja
és megáll hallgatózni; azután a csönd helyett
azt hallja, hogy valami próbál csöndben lenni.
Mi mást tehet, minthogy fut? Vakon rohan lefelé
az ösvényen, botladozik, ágak csapkodják arcát;
a másik közeledik, nem rohan igazán, nem zihál,
kacérkodik csak a gyilkolással.

STEPHEN DOBYNS: ÜLDÖZÉS

Szárnyam ha volna, elrepítenélek,
Pénzem ha volna, megvenném neked a várost,
Erőm ha volna, tán talpraállítanálak,
Lámpám ha volna, világítnék utadon,
Lámpám ha volna, világítnék utadon.

MICHAEL MCDERMOTT: LÁMPÁS

1

1994. január 2-án Lois Roberts lett Lois Chasse-ból. Fia, Harold vezette fel az oltárhoz. Harold felesége nem vett részt a szertartáson; Bangorban maradt, valami – Ralph szerint fölöttébb gyanús – hörghurutra hivatkozva. Gyanúját azonban megtartotta magának, mert nemigen búsultak Jan Chasse elmaradásán. John Leydecker nyomozó volt a násznagy, akinek még mindig gipszben volt a jobb karja, de máskülönben semmi nyomot nem hagyott rajta a megbízatás, amelybe csaknem belehalt. Négy napig volt eszméletlen, de nagyon szerencsésnek tartotta magát: az állami rendőrön kívül, aki mellette állt a robbanás pillanatában, további hat rendőr halt meg, köztük ketten Leydecker gondosan összeválogatott csoportjából.
A menyasszony nyoszolyólánya a barátnője, Simone Castonguay lett, a fogadáson pedig az első pohárköszöntőt egy olyan pasas mondta, aki szerette emlegetni, hogy ő Joe Wyze volt, de most már öregebb és Wyzer. Trigger Vachon töredezett, ám érzésteli beszédet tartott, amelyet az a kívánság koronázott meg, hogy „éljetek százötven évig, és edzs napon se látogasson benneteket a heümá vágy á székhekedés!”.
Amikor Ralph és Lois eljöttek a fogadásról, és a hajuk még mindig teli volt rizzsel, amit jobbára Faye Chapin meg a Harris sugárút Vén Madárijesztői zúdítottak rájuk, kezében könyvvel egy öregember lépett oda hozzájuk. Fehér haja felhőként keretezte arcát, és szélesen mosolygott.
– Gratulálok, Ralph – mondta. – Gratulálok, Lois.
– Kösz, Dor – mondta Ralph.
– Hiányoltunk – tette hozzá Lois. – Nem kaptad meg a meghívót? Faye azt mondta, átadta neked.
– Ó, átadta ő. Igen, de mennyire, csakhogy én nem járok olyan eseményekre, amelyeket zárt helyen tartanak. Túl kevés a levegő. A temetések még rosszabbak. Tessék, ezt nektek hoztam. Nem csomagoltam be, mert már túlságosan csúzosak az ujjaim, hogy megpróbálkozhassak vele.
Ralph elvette. Egy verseskötet volt, a címe az, hogy Vetélkedő állatok. A költő neve, Stephen Dobyns, különös kis borzongást keltett Ralphban, maga se tudta, miért.
– Köszönöm – mondta Dorrance-nak.
– Nem olyan jó, mint a legutóbbi kötete, de azért jó. Dobyns nagyon jó.
– Majd felolvassuk egymásnak a mézeshetek alatt – mondta Lois.
– Az a megfelelő idő verseket olvasni – mondta Dorrance. – Talán a legjobb idő. Biztosan boldogok lesztek együtt.
Elindult, azután visszanézett.
– Remekül dolgoztatok. A Nagyidősök nagyon elégedettek.
Elment.
Lois Ralphra nézett. – Miről beszélt? Te tudod?
Ralph megrázta a fejét. Nem tudta, nem volt benne biztos, noha érezte, hogy tudnia kellene. A heg a karján lüktetni kezdett, ahogy ez néha megesett. Szinte olyan volt, mintha valahol mélyen viszketne valami.
– Nagyidősök – tűnődött az asszony. – Talán ránk gondol, Ralph, végül is aligha lehet bennünket idei jércéknek nevezni.
– Valószínűleg erre gondolt – helyeselt Ralph, bár volt egy másfajta sejtelme... és az asszony szeme elárulta, hogy valahol mélyen ő is így van vele.

2

Ugyanezen a napon, éppen akkor, amikor Ralph és Lois kimondta a boldogító igent, egy bizonyos borostömlő, akinek élénkzöld fényburka volt – és akinek tényleg volt egy nagybátyja Dexterben, noha ez a nagybácsi legalább öt éve vagy még régebben nem látta unokaöccsét, a család fekete bárányát –, baktatott a hó vakító ragyogásától hunyorgó szemmel a Strawford parkban. Visszaváltható üvegeket és dobozokat keresett. Klassz lenne annyit találni, hogy fussa egy fél liter whiskyre, de egy fél liter Éjszakai Expressz bor is megtenné.
Nem messzire a FÉRFIAK feliratú vécétől valami fém villogott élesen. Nyilván sörösdoboz tépőzárja, de azért ennek nem árt utánanézni. Akár egy tízcentes is lehet... bár inkább úgy látszott, hogy aranyosan csillog. Ez...
– Szent Habakuk! – rikkantotta, fölkapva a jegygyűrűt, ami valami rejtélyes módon hevert a hó tetején. Széles karika volt, csaknem bizonyos, hogy arany. Félrehajtotta a fejét, hogy elolvassa a belsejébe vésett feliratot: HD-ED 87-8-5.
Fél liter? Egy fenét. Ez a kis édes elég akár egy literre is. Több literre. Lehet, hogy egy hétre való literre.
Miközben átrohant a Witcham és a Jackson utcák kereszteződésén, ahol Ralph Roberts valamikor majdnem elájult, a piás nem vette észre a közeledő zöld buszt. A vezető látta, és a fékbe taposott, de a busz megcsúszott egy jégfolton.
A piás sose tudta meg, mi érte. Az egyik pillanatban még azon hezitált, Vén Varjút vegyen-e vagy Öregapót, a következőben elmerült a sötétségben, amely mindannyiunkra vár. A gyűrű végiggurult a lefolyón, eltűnt a csatornanyílásban, és· ott is maradt hosszú-hosszú ideig. De nem örökre. Derry-ben a dolgok, amelyek a csatornában tűnnek el, elő szoktak bukkanni, és gyakran ugyancsak kellemetlen formában.

3

Ralph és Lois nem éltek boldogan, amíg meg nem haltak.
A kurtaidős világban tulajdonképpen nincs is ilyesmi, mint ezzel Klóthó és Lakhészisz kétségtelenül nagyon is tisztában volt. Mindazonáltal boldogok voltak. Egyikük sem mondta volna ki szívesen, hogy ezek voltak a legboldogabb éveik, mert mindketten szeretettel és gyöngéden emlékeztek hajdani házastársukra, de a szívükben mindketten ezeket az éveket tartották a legboldogabbaknak. Ralph nem tudta, hogy az őszi szerelem-e a leggazdagabb, de egyre szilárdabban meg volt győződve róla, hogy a leggyöngédebb és a leginkább beteljesítő.
A mi Loisunk, mondta gyakran, és jót nevetett. Lois úgy tett, mintha haragudna érte, de ez csak tettetés volt; látta, hogyan néz Ralph, miközben ezt mondja.
Az első karácsonyon, amit férj-feleségként ünnepeltek (Lois takaros házikójában laktak, Ralphét eladták), Lois egy vizslakölyköt ajándékozott a férjének. – Tetszik? – kérdezte bátortalanul. – Majdnem otthagytam, a drága Abby azt mondja, sohasem szabad állatot ajándékozni, de olyan édes volt az állatkereskedés kirakatában... olyan szomorú volt... ha nem tetszik, vagy nem akarod a tél hátralevő részét azzal tölteni, hogy szobatisztaságra nevelsz egy kölyökkutyát, akkor csak szólj. Majd találunk valakit...
– Lois – mondta Ralph, megpróbálva reményei szerint McGovern-féle iróniával felvonni a szemöldökét –, te összevissza beszélsz.
– Igazán?
– Igazán. Ha ezt olyankor szoktad csinálni, amikor ideges vagy, akkor nyugodtan abbahagyhatod. Imádom ezt az ifjú hölgyet. – És ez nem volt túlzás; szinte az első látásra beleszeretett a fekete-vörös angol vizslába.
– Mi legyen a neve? – kérdezte Lois. – Van valami ötleted?
– Hát persze – válaszolta Ralph. – Rosalie.

4

A következő négy év mindent összevetve jó időszak volt Helen és Nat Deepneau-nak is. Egy darabig spártai életet éltek a város keleti felében, mert kijöttek ugyan Helen könyvtárosi fizetéséből, de azonfelül nem sokra tellett. A kis faházat a Ralphéval szomszédos telken eladták, de ez a pénz elment a hátralékos számlák kifizetésére. Azután, 1994 júniusában Helen csőstül kapta a biztosítótól az áldást... csakhogy ehhez John Leydecker segítette hozzá.
A Great Eastern Biztosító először nem volt hajlandó kifizetni Ed Deepneau kötvényét, mondván, hogy szándékosan vetett véget az életének. Aztán, miután jó darabot hümmögtek és motyogtak testületi orruk alatt, felajánlottak egy tisztességesebb összeget. Erre egy Howard Hayman nevű fickó beszélte rá őket, aki rendszeresen együtt pókerezett John Leydeckerrel. Amikor éppen nem kriketteztek, huszonegyeztek vagy sméneztek, akkor Hayman ügyvéd volt, aki szívesen szívatott biztosítókat.
Leydecker 1994 februárjában, Loiséknál találkozott újból Helennel, fülig beleesett („igazából nem is volt szerelem, mondta később Ralphnak és Loisnak, ami nem is baj, tekintettel a dolgok állására”), és összeismertette Haymannel, mert az volt a véleménye, hogy a biztosító ki akar cseszni az asszonnyal. – Őrült volt, nem pedig öngyilkos – mondta Leydecker, és ehhez még azután is ragaszkodott, amikor Helen a kezébe nyomta a kalapját, és megmutatta, hol az ajtó.
A per nyomán, miután Howard Hayman azzal fenyegetőzött, hogy hullaevő és -gyalázó hírét kelti a Great Eastern-nek, Helen kapott egy hetvenezer dollárról szóló csekket. 1994 késő őszén a pénz nagy részét arra költötte, hogy vásárolt egy házat a Harris sugárúton, alig háromajtónyira régi otthonától, szemközt Harriet Bennigannel.
– Sohase voltam igazán boldog a keleti városrészben – mondta Loisnak annak az évnek egy novemberi napján. Visszafelé tartottak a parkból, Natalie süppetegen szundikált babakocsijában, jelenlétét alig jelezte több, mint egy rózsaszín orrhegy meg egy párafelhőcske a hatalmas sísapka alatt, amelyet Lois kötött neki. – Mindig a Harris sugárútról álmodtam. Hát nem őrültség?
– Szerintem az álom sohasem őrültség – válaszolta Lois.
Helen és John Leydecker sűrűn találkoztak azon a nyáron, de sem Ralph, sem Lois nem lepődött meg különösebben, amikor az udvarlás hirtelen véget ért a munka ünnepe után, vagy amikor Helen egy diszkrét rózsaszín háromszöget kezdett hordani szemérmesen magas nyakú könyvtárosi blúzain. Talán azért nem lepődtek meg annyira, mert elég öregek voltak ahhoz, hogy legalább egyszer mindennel találkozzanak életükben, esetleg valami mélyebb szinten még mindig érzékelték a dolgok fénykoszorúját, amelyek a rejtett jelentések, elhallgatott indokok és álcázott szertartások titkos városába nyitnak kaput.

5

Ralph és Lois gyakran vigyáztak Natalie-ra, miután Helen visszaköltözött a Harris sugarúira, és rettentően élvezték a dolgot. Nat volt a gyerek, aki az övék is lehetett volna, ha harminc évvel hamarabb kelnek egybe, és a leghidegebb, legborúsabb téli nap is felmelegedett és felragyogott, amikor nyakba akasztós egyujjas kesztyűjével, rózsaszín steppelt orkán kezeslábasában, mint a Goodyear reklámfigurájának miniatűr változata betotyogott Natalie, és lelkesen bömbölte: – Szia, Walf! Szia, Roliss! Ejjöttem játogatóba!
1995 júniusában Helen vásárolt egy felújított Volvót. A hátuljára fölmatricázta, hogy A NŐNEK ANNYIRA VAN SZÜKSÉGE A FÉRFIRA, MINT HALNAK A BICIKLIRE. Ralph nem csodálkozott valami nagyon, de azért ettől az öntapadótól mindig elszomorodott. Néha arra gondolt, hogy ez a kedélytelenül rideg életfelfogás a legaljasabb hagyaték, amit Ed az özvegyére testált, és valahányszor látta, sokszor eszébe jutott, milyen volt Ed azon a nyári délutánon, amikor ő elindult a Piros Almából, hogy összecsapjon vele. Hogy ült ott ing nélkül a locsoló vízsugarában. Hogy a szemüvege egyik lencséjére rászáradt egy csepp vér. Hogy fürkészte előrehajolva komoly, értelmes szemével Ralphot, és mondta, hogy egy bizonyos szinten túl nehéz együtt élni a butasággal.
És aztán kezdtek el történni a dolgok, gondolta néha Ralph. Csak már nem emlékezett rá, milyen dolgok történtek, és ez nem is volt baj. De ez a kiesés (ha ugyan az volt) nem változtatott azon a meggyőződésén, hogy Helent sötét módon kijátszották... hogy valami rosszkedvű sors űz belőle csúfot, és ő még csak nem is tud róla.

6

Egy hónappal azután, hogy Helen megvette Volvóját, Faye Chapin szívrohamot kapott a Hármas Leszállópálya-Bajnokság őszi fordulója előzetes részvételi listájának készítése közben. A derryi kórházba szállították, ahol hét órával később meghalt. Ralph röviddel a vég előtt látogatta meg, és amikor meglátta az ajtón a számot – 315 –, erős déjà vu érzés rohanta meg. Először arra gondolt, hogy azért, mert Carolyn ugyanitt élte betegsége utolsó napjait, azután eszébe jutott, hogy Jimmy V. ugyanebben a szobában halt meg. Ő és Lois kevéssel azelőtt jártak Jimmynél, hogy meghalt, és Ralph véleménye szerint Jimmy mindkettejüket fölismerte, bár ebben nem volt egészen biztos; annak az időnek az emlékei, amikor igazán észrevette Loist, összekeveredtek és elmosódtak az agyában. Gondolta, hogy részben a szerelem okozta, részben a kor, de leginkább az álmatlanság – igazán kemény hónapjai voltak Carolyn halála után, noha végül magától elmúlt, ahogy az néha megesik. Mégis úgy tetszett neki, hogy valami
([szervusz, asszony, szervusz, ember, már vártunk benneteket])
rendkívüli történt ebben a kórteremben, és miközben fogta Faye száraz, erőtlen kezét, és belemosolygott riadt, zavaros szemébe, egy furcsa gondolat tolakodott az agyába: Már ott állnak a sarokban, és minket néznek.
Fölnézett. Természetesen senki sem volt a sarokban, de egy pillanatra;.. éppen csak egy pillanatra...

7

Az élet 1993 és 1998 között úgy folyt, ahogy az ilyen Derry-féle helyeken szokott: az április bimbóiból zörgő száraz levelek lettek októberre; december közepén hazavitték a karácsonyfákat, január végén, ágaikon még mindig az aranylametta szomorú pászmáival, elvitte őket a szemeteskocsi; babák jöttek az első ajtón, és öregek mentek a hátsón. És voltak, akik életük virágjában távoztak a hátsó ajtón át.
Derryben öt évig követték egymást frizurafazonok és tartós hullámok, viharok és szalagavatók, kávék, cigaretták, pecsenyevacsorák a Parker's Cove-ban, virslisütések a Little League mezőn. Fiúk és lányok zuhantak egymásba, részegek zuhantak ki a kocsijukból, és kiment a divatból a miniszoknya. Az emberek újrazsindelyezték a házuk tetejét, újrakövezték a kocsifelhajtókat. Öreg csibészeket szavaztak ki hivatalukból; fiatal csibészeket szavaztak be a helyükre. Ez volt az élet, gyakran nem kielégítő, sokszor kegyetlen, jobbára unalmas, néha szép, egyszer-kétszer pezsdítő. Az alapvető dolgok továbbra is megtörténtek a múló időben.
1996 kora őszén Ralph meg volt győződve róla, hogy vastagbélrákja van. Gyakran cseppeknél is nagyobb vérfoltokat látott a székletében, és amikor elment dr. Pickardhoz (dr. Litchfield vidám, kócos utódjához), kórházi ágyak és a legsúlyosabb kemoterápia infúziói táncoltak az agyában komoran. Rák helyett a dolog aranyérnek bizonyult, amelynek dr. Pickard emlékezetes szavai szerint „nagyobb volt a hangja, mint a szaga”. Végbélkúpokat írt fel, Ralph pedig elvitte a receptet ugyanebbe az utcába, a Rite Aidbe. Joe Wyzer elolvasta, azután vidáman vigyorgott Ralphra. – Szar ügy –, mondta – de meg sem közelíti a vastagbélrákot, ugyebár.
– Meg se fordult a fejemben a vastagbélrák – válaszolta mereven Ralph.
Egy napon, 1997 telén, Lois a fejébe vette, hogy Nat Deepneau műanyag repülőcsészealj-szánkóján lesiklik kedvenc dombjáról a Stravyford parkban. Olyan sebesen siklott, „gyorsabban, mint egy disznó a bezsírozott csúszdán” (Don Veazie szíves közlése; történetesen épp ott volt aznap, figyelte az eseményeket), hogy nekirohant a NŐK feliratú vécé oldalának. Megrándította a térdét és a hátát, és noha Ralph tudta, hogy nem szép dolog ilyet tenni – legenyhébben szólva az együttérzés hiányáról tanúskodik –, a baleseti osztályra menet végigpukkadozta az utat. Az sem segített rajta, hogy Lois, noha fájdalmai voltak, ugyancsak nyerített. Ralph végül már sírt a nevetéstől, és attól tartott, mindjárt szél éri. Olyan mi Loisunk-nak nézett ki a felesége, ahogy csalinkázott lefelé azon a nyavalyán a domboldalon, keresztbe rakott lábakkal, mint valamelyik jógi a rejtelmes Keletről, és majd' felborította a vécét, ahogy nekiment. Tavaszra teljesen rendbe jött, noha a térde mindig sajgott esős éjszakákon, és már halálosan belefáradt, hogy Don Veazie újabban minden találkozásnál megkérdezte, óhajt-e mostanában reterátot robbantani.

8

Az élet csak telt, ahogy szokott, jobbára a sorok között és a margón kívül, vagyis hogy olyanok történtek meg, amiket nem is terveztünk, és ha Ralph Roberts ezekben az években kivételesen jónak találta az életet, az azért volt, mert nem voltak tervei. Továbbra is jó barátságban volt Joe Wyzerrel és John Leydeckerrel, de ezekben az években mégis a felesége volt a legjobb barátja. Szinte mindenhová együtt mentek, nem voltak titkaik, a veszekedés pedig olyan ritka madár volt náluk, hogy szinte sohasem zördültek össze. Ott volt még neki Rosalie, a vizsla, a hintaszék, amely valaha Mr. Chasse-é volt, most pedig az övé, és Natalie csaknem mindennapos látogatása (aki kezdte őket Ralphnak és Loisnak hívni, nem pedig Walfnak és Rolissnak, és ezt a változást egyikük sem tekintette fejlődésnek). Egészséges volt, ami talán mindennél fontosabb. Ez volt az élet, kurtaidős örömökkel és bánatokkal, és Ralph élte is derűs örömmel egészen 1998 márciusának közepéig, amikor egy reggel arra ébredt, hogy az ágya mellett a digitális órán háromnegyed hat múlt négy perccel.
Csöndesen feküdt Lois mellett, nem akarta zavarni azzal, hogy fölkel, és azon tűnődött, mi ébresztette föl.
Tudod te azt, Ralph.
Nem tudom.
Dehogynem. Hallgasd csak.
Így hát hallgatózott. Nagyon figyelmesen. És egy idő után meghallotta a falban a halálóra halk, puha ketyegését.

9

Másnap reggel háromnegyed hat után két perccel ébredt, azután háromnegyed hat előtt egy perccel. Percenként fogyott az álma, miközben fokozatosan lazult a tél szorítása, és visszatalált Derrybe a tavasz. Májusra mindenünnen hallotta a halálóra ketyegését, de megértette, hogy egy helyről jön az, csak szétterjed, ahogy a jó hasbeszélő is ki tudja terjeszteni a hangját. Azelőtt Carolynból hallatszott a ketyegés. Most belőle.
Egyáltalán nem érezte azt a rémületet, amely akkor markolta meg, mikor rákosnak hitte magát, és olyan kétségbeesett sem volt, mint elmosódó emlékeiben élő korábbi álmatlansága idején. Könnyebben elfáradt, és kezdte egyre nehezebbnek találni, hogy összpontosítson vagy akár egyszerűbb dolgokra is emlékezzék, de nyugodtan fogadta, ami történt.
– Tudsz te aludni, Ralph? – kérdezte egy napon Lois. – Olyan nagy, sötét karikák vannak a szemed alatt.
– Ez a narkótól van, amit szedek – mondta Ralph.
– Nagyon vicces, vén tökfilkó.
Átkarolta az asszonyt, és magához szorította.
– Ne aggódj miattam, drágám, annyit alszom, amennyire szükségem van.
Egy héttel később egy reggelen, négy óra után két perccel arra ébredt, hogy karja mélyén vonalban lüktet a forróság, pontosan egyszerre a halálórával, amely természetesen a szívverésé ütemére ketyegett. De ennek az új jelenségnek nem a szívveréséhez volt köze, legalábbis Ralph nem hitte, hogy így lenne. Olyan volt, mintha egy elektromos vezetéket ágyaztak volna alkarja húsába.
Ez a heg, gondolta, majd: Nem, ez az ígéret. Már csaknem eljött az ígéret ideje.
Miféle ígéreté, Ralph? Miféle ígéreté?
Ezt nem tudta.

10

Egy június eleji napon betoppant Helen és Nat, hogy elmeséljék Ralphnak és Loisnak bostoni kirándulásukat „Melanie nénivel”, egy bankpénztárossal, aki Helen jó barátnője volt. Helen és Melanie néni valami feminista gyűlésre mentek, közben Natalie összeismerkedett kismillió új gyerekkel a napos gyermekmegőrzőben, azután Melanie néni továbbutazott egyéb feminista ügyeket intézni New Yorkba és Washingtonba. Helen és Nat néhány napig Bostonban maradtak, városnézőben.
– Elmentünk a moziba rajzfilmet nézni – mesélte Natalie. – Állatok voltak egy erdőben. Beszéltek! – A legutolsó szót Shakespeare-hez méltó fennköltséggel ejtette ki.
– Ez aztán a jó film, amelyikben állatok beszélnek, nem igaz? – kérdezte Lois.
– De igen! És egy új ruhát is kaptam!
– Méghozzá nagyon csinosát – állapította meg Lois.
Helen Ralphot nézte. – Jól vagy, öreg cimbora? Sápadtnak látszol, és annyit se mondasz, hogy bú.
– Sohase voltam jobban – válaszolta a férfi. – Csak azon gondolkoztam, milyen aranyosak vagytok ebben a sapkában. A Fenway parkból hoztátok?
Helen és Nat egyforma Boston Red Sox feliratú sapkát viselt. Meleg időben ez elég megszokott dolog New England-ben („közönséges, mint a macskapiszok”, ahogy Lois mondja), de a látványa ezen a két fejen valami mélyről felszakadó visszhangot ébresztett Ralphban... és valami érthetetlen képet villantott fel benne: a Piros Alma bejáratát.
Helen közben levette a sapkáját és megvizsgálta.
– Igen – mondta. – Elmentünk egy meccsre, de csak három leütésig maradtunk. Férfiak csapkodnak és kapkodnak a labda után. Nem sok türelmem van a férfiakhoz és a labdázásaikhoz mostanában... de ezeket a menő Bosox sapkákat szeretjük, ugye, Natalie?
– Igen! – helyeselt buzgón Nat, és amikor Ralph másnap hajnali négy óra után egy perccel felébredt, a forradás vékony, forró vonalként lüktetett a karjában, a halálóra pedig, mintha beszélni tudna, mindegyre azt a furcsa, idegenszerű nevet susogta, hogy Atroposz... Atroposz.
Ismerem ezt a nevet.
Igen, Ralph?
Igen, ez volt az az ocsmány fajzat a rozsdás szikével, aki Kurtának szólított, aki elvette... elvette...
Mit vett el, Ralph?
Megszokta ezeket a néma párbeszédeket; mintha egy tudati hullámsávon sugározták volna őket, kalózfrekvencián, amely kizárólag hajnalban ad, mikor ő némán fekszik alvó felesége mellett, várva, hogy fölkeljen a nap.
Mit vett el? Emlékszel?
Nem várta, hogy emlékezzék; a kérdések, amelyeket ez a hang tett föl, csaknem mindig válasz nélkül maradtak, de ez alkalommal váratlan módon tudta a választ.
Hát Bill McGovern kalapját! Atroposz vette el Bill kalapját, és egyszer annyira feldühítettem, hogy szó szerint kiharapott egy darabot a karimájából.
Ki ő? Ki Atroposz?
Ebben nem volt biztos. Csak annyit tudott, hogy Atroposznak van valami köze Helenhez, akinek Boston Red Sox sapkája van, amit láthatólag nagyon szeret, Atroposznak pedig rozsdás szikéje.
Hamarosan, gondolta Ralph Roberts, ahogy ott hevert a sötétben, hallgatva a halálóra halk, kitartó ketyegését a falakból. Hamarosan megtudom.

11

Ennek a kemenceforró júniusnak a harmadik hetében Ralph ismét látni kezdte a fényburkokat.

12

Ahogy a június júliusba fordult, Ralph sűrűn elsírta magát, rendszerint minden látható ok nélkül. Különös; egyáltalán nem szenvedett mélakórban, nem volt elégedetlen, de néha ránézett valamire – talán csak egy magányos madárra az égen –, és a szíve beleremegett a bánatba és a gyászba.
Majdnem vége, mondta a belső hang. Már nem Carolyné volt vagy Billé, nem is a saját fiatal énjéé; ez egy idegené volt, noha nem szükségszerűen barátságtalan.
Ezért vagy szomorú, Ralph. Tökéletesen normális dolog, ha az ember elszomorodik, amikor a dolgok kezdenek lefelé hajlani.
Semminek sincs vége!, kiáltotta vissza. Miért is lenne? A legutóbbi felülvizsgálaton dr. Pickard azt mondta, hogy a szívem úgy ver, mint egy dob! Jól vagyok! Sohasem voltam jobban!
A belső hang hallgatott. De ez a tudás csöndje volt.

13

– No jó – mondta ki hangosan Ralph egy forró délutánon, kevéssel július vége előtt. Egy padon ült, nem messze onnan, ahol a derryi víztorony állt, amíg 1985-ben le nem döntötte a nagy vihar. A domb lábánál, a madáritató közelében egy fiatalember (a nyakában lógó távcső és a fűben mellette heverő vastag, papírkötésű könyv szerint komoly madármegfigyelő) gondos följegyzéseket vezetett valami naplófélébe. – No jó, csak azt mondd meg nekem, miért van majdnem vége. Csak azt mondd meg.
Nem érkezett azonnali válasz, de hát ez nem volt baj; Ralph szívesen várakozott. Jókora sétaút volt idáig jönni, a nap rekkenő volt, ő pedig fáradt. Mostanában minden reggel fél négykor ébredt. Ismét hosszú sétákra indult, de egyáltalán nem abban a reményben, hogy ettől majd jobban vagy hosszabban alszik; afféle zarándoklatnak tartotta, amelyen még egyszer végiglátogatja minden kedvenc helyét Derryben. Hogy elmondhassa, Isten veled.
Mert majdnem eljött az ígéret ideje, válaszolta a hang, és a keskeny heg mélyén ismét lüktetni kezdett a forróság. Azé, amelyet te tettél, és azé, amelyet cserébe kaptál.
– Mi volt az? – kérdezte izgatottan. – Kérlek, ha tényleg tettem valami ígéretet, miért nem emlékszem rá, hogy mi volt az?
A komoly madármegfigyelő meghallotta, és fölnézett a dombra. Egy embert látott, aki a padon ült és láthatólag önmagával társalgott. A komoly madármegfigyelő szája sarka legörbült az utálkozástól, és azt gondolta, remélem meghalok, mielőtt ilyen öreg leszek. Nagyon remélem. Azután visszafordult a madáritatóhoz, és ismét jegyzeteket készített.
Ralph fejében mélyen odabent visszatért a feszülés – a pislogás – érzése, és noha nem mozdult el a padról, mégis úgy érezte, mintha sebesen száguldana fölfelé... gyorsabban és messzebbre, mint valaha.
Dehogy, mondta a hang. Valaha sokkal magasabban is voltál, Ralph, és Lois ugyancsak. De most már közeledsz. Hamarosan kész leszel.
A madárfigyelő, aki tudtán kívül egy aranyszálakkal átszőtt pompázatos fényburokban élt, óvatosan körülnézett, talán arról akart megbizonyosodni, hogy a padon ülő szenilis öregember nem lopakodik-e feléje a domb tetejéről valami kemény és dudoros tárggyal. Amit látott, attól úgy elhűlt, hogy rögtön felpuhult keményen összepréselt szája. Szeme kerekre nyílt. Ralph hirtelen indigókék küllők felvillanását figyelte meg a komoly madármegfigyelő fényburkában, és rájött, hogy a megrendülést látja.
Mi baja van? Mit lát?
De tévedett. Nem az volt a baj, amit a madármegfigyelő látott, hanem az, amit nem látott. Nem látta Ralphot, mert Ralph elég magasra ment fel ahhoz, hogy eltűnjön erről a szintről, mintegy vizuális megfelelőjeként annak a hangnak, amit a kutyasíp ad ki magából.
Ha most itt lennének, könnyedén meglátnám őket.
Kiket, Ralph? Ha kik lennének itt?
Klóthó. Lakhészisz. Atroposz.
A részletek rögtön összeálltak a fejében, mint egy kirakós darabkái, amely sokkal bonyolultabbnak látszott, mint amilyen a valóságban volt.
Ralph, suttogva: [Ó, Istenem. Ó, Istenem. Ó, Istenem.]

14

Hat nappal később Ralph negyed négykor ébredt, és tudta, hogy elérkezett az ígéret ideje.

15

– Fölmegyek a Piros Almához, és veszek egy jégkrémrudat – mondta Ralph. Majdnem tíz óra volt. A szíve túlságosan gyorsan vert, gondolatai nehezen formálódtak mindent betöltő rettegése folyamatos sivításában. Soha életében nem volt kevesebb kedve jégkrémet enni, de ez elég ésszerű indok, hogy eljusson a Piros Almáig; augusztus első hetében jártak, és a meteorológus szerint a higany harminckét fok fölé is szökhet kora délután, kora este pedig zivatarok várhatók.
Ralph úgy gondolta, neki már nem kell aggódnia a zivatarok miatt.
Könyvespolc állt a konyhaajtóban szétterített újságpapíron, Lois ökörvérszínűre festette. Feltápászkodott, a derekára tette a kezét és nyújtózkodott. Ralph hallotta gerincének parányi roppanásait.
– Veled megyek. Estére megfájdul a fejem, ha nem hagyom abba egy időre a festést. Nem tudom, miért akartam festeni éppen egy ilyen fülledt napon.
Ralph most legkevésbé azt akarta, hogy Lois elkísérje a Piros Almáig.
– Nem kell eljönnöd, drágám; hozok neked kókuszos jégkrémet, amit szeretsz. Még Rosalie-t se akarom magammal vinni, olyan nyirkos a levegő. Miért nem ülsz ki a hátsó verandára?
– Ma nincs az a jégkrém, ami le ne olvadna a pálcikáról, mire hazahozod a boltból – mondta az asszony. – Gyere, menjünk, míg árnyék van az innenső...
A hangja elhalt. Szájáról lehervadt az enyhe mosoly, és rémület foglalta el a helyét. Fényburkában, amelynek szürkéje épp csak egy picit sötétedett meg az évek folyamán, amióta Ralph nem látta, csapatosan gyulladtak ki a vörös-rózsaszín parázsfények.
– Ralph, mi a baj? Miért mész igazából?
– Nincs semmi baj – válaszolta ő, de a heg izzani kezdett a karjában, és mindenünnen hangosan ketyegett a halálóra. Azt ketyegte, hogy van egy találkozója, amelyre el kell mennie. Egy ígéret, amelyet meg kell tartania.
– De igen, van, és az utóbbi két-három hónapban kezdődött, talán még régebben. Buta vagyok, tudtam, hogy valami történik, de nem bírtam rászánni magam, hogy szembenézzek vele. Mert féltem. És igazam volt, hogy féltem, ugye? Igazam volt.
– Lois...
Hirtelen odasietett hozzá, majdnem odaugrott, most a legkevésbé sem fékezte a régi hátfájás, és mielőtt Ralph megakadályozhatta volna, megragadta férje jobb karját, fölemelte, rámeredt.
A heg vad vörös fényben lángolt.
Ralph egy pillanatig reménykedett benne, hogy ez csak fényburokizzás, és Lois nem fogja meglátni. De Lois fölnézett, és kerekre nyílt szeme tele volt rettegéssel. Rettegéssel és még valami mással. Ralph úgy vélte, felismeréssel.
– Ó, Istenem – suttogta. – Azok a parkban. A fura neveikkel... a Klotyó és a Lazac, valami ilyesmi... és az, amelyikbe belevágtál. Ó, Ralph, istenem, mire készülsz?
– Nézd, Lois, ne bánkódj...
– Ne merészeld nekem azt mondani, hogy ne bánkódjam! – sikoltotta az arcába. – Ne merészeld! Ne MERÉSZELD!
Siess, suttogta a belső hang. Nincs időd itt állni és vitatkozni; valahol már készülődik a dolog, és a halálóra, amelyet hallasz, esetleg nem csak neked ketyeg.
– Mennem kell. – Elfordult, megindult az ajtó felé. Zaklatottságában figyelmen kívül hagyott egy bizonyos Sherlock Holmes-i körülményt: hogy a kutya, amelynek ugatnia kellett volna – a kutya, amely mindig harsány ugatással adott kifejezést mélységes nemtetszésének, ha valaki fölemelte a hangját a házban –, most nem ugatott. Rosalie nem volt a szokott helyén a szúnyoghálós külső ajtónál... és maga az ajtó résnyire nyitva állt.
Ralph e pillanatban Rosalie-val törődött a legkevésbé. Úgy érezte, térdig iszapban gázol, boldog lehet, ha egyáltalán a tornácig elvergődik, a Piros Almáról az utca felső végén nem is szólva. A szíve dobogott és ugrált, a szeme égett.
– Ne! – sikoltotta Lois. – Ne, kérlek, Ralph! Kérlek, ne hagyj itt!
Utánaszaladt, megfogta a kezét. Még mindig nála volt az ecset, és a férfi ingére fröccsenő finom vörös permet olyan volt, mint a vér. Lois már sírt, olyan kétségbeesett, mérhetetlen bánattal, hogy Ralph szíve majd' megszakadt. Nem akarta így itthagyni; nem tudta, itt bírja-e így hagyni.
Megfordult és megfogta a felesége karját.
– Lois, mennem kell.
– Nem aludtál – motyogta az asszony –, tudtam, és azt is tudtam, hogy valami baj van, de nem számít, elmegyünk, mindent itthagyunk, most rögtön, ebben a percben, csak Rosalie-t visszük meg a fogkefénket, és elmegyünk...
Ralph megszorította a karját, erre abbahagyta. Könnyes szemmel nézett föl rá. Az ajka remegett.
– Lois, figyelj rám. Meg kell tennem.
– Pault elvesztettem, nem veszíthetlek el téged is! – jajveszékelt Lois. – Ezt nem bírom elviselni! Ó, Ralph, nem viselem el!
Elfogod viselni, gondolta Ralph. A Kurtaidősök sokkal keményebbek, mint amilyennek látszanak. Muszáj nekik.
Érezte, amint néhány könnycsepp csurog le az arcán. Gyanította, hogy sokkal inkább a fáradtságtól, mint a fájdalomtól. Bárcsak megértethetné a feleségével, hogy úgyse változtathat semmin, csak az ő dolgát nehezíti meg...
Karnyújtásnyira tartotta magától az asszonyt. A heg a karján vadabbul lüktetett, mint valaha, és mindent elsöprő erővel érezte a könyörtelenül elfolyó időt.
– Legalább félútig velem jöhetsz, ha akarsz – mondta. – Talán még segítesz is megtenni, amit meg kell tennem. Leéltem az életem, Lois, és jó életem volt. De ő még nem élt igazán, és átkozott legyek, ha engedem, hogy az a kurafi elvegye őt, csak azért, mert nekem akar törleszteni.
– Miféle kurafi? Ralph, mi a csudáról beszélsz?
– Natalie Deepneau-ról beszélek. Ma délelőtt meg kell halnia, hacsak én meg nem akadályozom, hogy ez megtörténjék.
– Nat? Ralph, miért akarná bárki is bántani Natot? Nagyon zavartan, nagyon mi Loisunk-módjára nézett... de vajon nem volt-e valami más e mögött a butácska viselkedés mögött? Valami körültekintő és kiszámított? Ralph úgy gondolta, igen. Volt egy olyan érzése, hogy Lois félig se olyan zavarodott, mint tetteti. Ezzel a színészkedéssel csapta be éveken át Bill McGovernt – egy darabig őt is –, és ez csupán a régi simli újabb (és kétségtelenül briliáns) változata volt.
Igazából csak őt akarta itt tartani. Szívből szerette Natalie-t, de neki még csak nem is létezett választás a férje és a felvégi kislány között. Ehhez semmi köze kornak vagy tisztességnek. Ralph az ő embere volt, és Loisnak csak ez számított.
– Nem fog menni – mondta Ralph szelíden. Kiszabadította magát, és ismét elindult az ajtó felé. – Tettem egy ígéretet, és kifogytam az időből.
– Akkor szegd meg! – kiáltotta az asszony, és Ralph megdöbbent, olyan ádáz és rettegő volt a hangja. – Nem sokra emlékszem abból az időből, de arra igen, hogy olyan dolgokba keveredtünk, amikbe csaknem belehaltunk, és még azt sem értettük, hogy miért. Szegd meg a szavad, Ralph! Inkább a szavad szegd meg, mint az én szívemet törd össze!
– És mi lesz a gyerekkel? És mi lesz Helennel? Senkije sincs Naton kívül. Helen talán többet érdemel tőlem, mint egy megszegett ígéretet.
– Nem érdekel, mit érdemel! Ő vagy bárki más! – süvöltötte Lois, aztán elborult az arca. – Illetve, persze hogy érdekel. De mi lesz velünk, Ralph? Az nem számít? – Szeme, sötét spanyol szeme ékesszólóan rimánkodott. Ha túl sokáig néz bele, akkor nagyon könnyen visszaléphet, így hát Ralph elfordította a tekintetét.
– Meg akarom tenni, drágám. Nat megérdemli azt, amit mi már megkaptunk – még körülbelül hetvenévnyi nappalt és éjszakát.
Az asszony tehetetlenül nézett rá, de nem akarta még egyszer megállítani, ehelyett sírni kezdett. – Ostoba vénember! – suttogta. – Ostoba, akaratos vénember!
– Az is vagyok – felelte Ralph, és megfogta felesége állát. – De olyan ostoba, akaratos vénember, aki ura a szavának. Gyere velem. Szeretném.
– Jól van, Ralph. – Lois alig hallotta a saját hangját, és a bőre hideg volt, akár az agyag. A fény burka most már csaknem teljesen bevörösödött. – Mi lesz? Mi fog történni vele?
– Egy zöld Ford kupé üti el. Hacsak én nem foglalom el a helyét, szétkenődik a Harris sugárúton... Helen szeme láttára.

16

Ahogy fölfelé ballagtak a domboldalon a Piros Alma felé (Lois eleinte le-lemaradozott, azután kocogott Ralph után, de abbahagyta, amikor látta, hogy ilyen egyszerű trükkel nem tudja lelassítani a férjét), Ralph elmondta neki azt a keveset, amit még elmondhatott. Az asszonynak maradtak emlékei abból az időből, amit a villámsújtotta fa alatt töltöttek a leágazásnál – olyan emlékek, amelyeket, ma reggelig legalábbis, egy álom emlékeinek hitt –, de persze nem volt jelen, amikor Ralph utoljára csapott össze Atroposszal. Ralph most mesélte el neki, hogy Atroposz véletlen halállal fenyegette meg Natalie-t, ha Ralph továbbra is beleavatkozik a dolgába. Elmondta, mivel csikarta ki az ígéretet Klóthótól és Lakhészisztől, hogy Atroposzt megfékezik, és Nat életben maradt.
– Az az érzésem, hogy... ezt a döntést... ennek az őrült épületnek, amelyikről meséltek... ennek a Toronynak a tetejéhez nagyon közel... hozták. Talán... éppenséggel a tetején. – Úgy zihálta a szavakat, és a szíve gyorsabban vert, mint bármikor, de ezt a sietség és a perzselő meleg számlájára írta. Félelme kissé enyhült. Sokat segített, hogy Loisszal beszélgethetett.
Már látták a Piros Almát. Onnan fél háztömbnyire Mrs. Perrine állt a buszmegállóban, egyenesen, mint egy csapatait szemlélő tábornok. Bevásárlószatyra a karján lógott. Volt mellette egy árnyas buszváró, de Mrs. Perrine konokul nem vett tudomást a létezéséről. Ralph még a vibráló napfényben is láthatta, hogy fényburka ugyanolyan West Point-i szürke, mint '93-ban, azon az októberi délutánon. Helennek és Natnak egyelőre semmi nyoma.

17

– Természetesen tudtam, ki az – mondja később Esther Perrine a derryi Híradó riporterének. – Ostobának látszom, fiatalember? Vagy szenilisnek? Több mint húsz éve ismertem Ralph Robertset. Rendes ember volt. Persze nem abból áfából faragták, mint első feleségét – Carolyn Satterwaite lány volt, a bangori Satterwaite-ok közül –, de ennek ellenére nagyon rendes ember volt. Rögtön felismertem a zöld Ford autó vezetőjét is. Peter Sullivan hat évig hordta hozzám az újságot, és jól végezte a dolgát. Az új, a Morrison fiú mindig a virágágyaimba dobja a lapot, vagy a tornác tetejére. Megértem én, Pete az anyjával autózott, tanulóvezetői jogosítványával. Remélem, nem kap túl sokat azért, ami történt, mivel derék legény, és igazán nem az ő hibája volt. Láttam az egészet, akár meg is esküdnék rá.
Most, gondolom, azt hiszi, hogy elkalandozom. Ne is tagadja; úgy tudok olvasni az arcában, ahogy maga az újságjában. Sebaj, a javát már úgyis elmondtam annak, amit el akartam mondani. Rögtön tudtam, hogy Ralph az, de van itt valami, amit félre fog érteni, még ha beleteszi is a történetébe... mint ahogy valószínűleg nem fogja beletenni. A semmiből jött oda, hogy megmentse azt a kislányt.
Esther Perrine félelmetes pillantással méregeti a tiszteletteljesen hallgató fiatal riportert – úgy mered rá, mint pillangász a lepkére, amikor a megfelelő kloroformos kezelés után tűhegyre szúrja.
– Nem úgy értem, hogy olyan volt, mintha a semmiből jött volna oda, fiatalember, bár lefogadnám, hogy ez fog megjelenni.
A riporter felé hajlik, szemét egy pillanatra nem veszi le az arcáról, úgy ismétli:
– A semmiből jött oda, hogy megmentse azt a kislányt. Tud követni? A semmiből.

18

A baleset a másnapi derryi Híradó címlapjára került. Esther Perrine megjegyzései kellően színeseknek bizonyultak ahhoz, hogy megérjen egy hasábot, és az újság fotósa, Tom Matthews felvételén szakasztott olyan volt, mint Joad mama az Érik a gyümölcs-ben. A cím pedig az volt: „MINTHA A SEMMIBŐL JÖTT VOLNA”, MONDJA A TRAGÉDIA SZEMTANÚJA.
Mrs. Perrine nem is lepődött meg, amikor ezt olvasta.

19

– Végül megkaptam, amit akartam – mondta Ralph –, de csak azért, mert Klóthó és Lakhészisz – és akárki a felsőbb szintekről – olyan kétségbeesetten meg akarták állítani Edét.
– Felsőbb szintek? Miféle felsőbb szintek? Milyen épület?
– Nem számít. Elfelejtetted, de ha emlékeznél, az sem változtatna semmin. A lényeg az, Lois, hogy nem azért akarták megállítani Edet, mert sok ezer ember pusztult volna el, ha becsapódik a Kultúrközpontba. Azért akarták megállítani, mert volt ott egy olyan személy is, akinek az élete bármennyit megért... az ő számításaik szerint mindenképpen. Amikor végre megértettem velük, hogy nekem ugyanannyi az én kicsim, mint nekik az övék, akkor megkötöttük az üzletet.
– Ugye akkor vágtak meg? Mikor megtetted az ígéretet. Azt, amelyiket álmodban szoktál emlegetni.
A férfi elkerekedő szemmel, meghökkenten nézett rá. Szívszakasztóan kisfiús volt. Az asszony viszonozta pillantását.
– Igen – mondta Ralph, és megtörölte a homlokát. – Így van. – A levegő úgy nyomta a tüdejét, mintha fémforgács lenne. – Életet életért, ez volt az alku tárgya. Naté az enyémért cserébe. És...
[Hé! Elég legyen a tekergésből! Hagyd abba, blöki, vagy szögletesre rugdosom a segged!]
Éles, parancsoló, undokul ismerős hang szakította félbe Ralphot, olyan hang, amelyet minden halandó közül egyedül ő tudott meghallani a Harris sugárúton. Átnézett a túloldalra.
– Ralph! Mi...
– Ssss!
Hátrébb húzta az asszonyt, be Applebaumék házának nyártól aszott sövénye mögé. Dőlt róla az izzadság, egész testét csípték az olajosan vastag verejtékcseppek, minden mirigye ontotta tüzes rakományát a vérébe. Az alsónadrágja be akart mászni a feneke vágásába, hogy ott tűnjön el. Nyelvét olyannak érezte, mint egy belobbant gyújtózsinórt.
Lois követte pillantását.
– Rosalie! – kiáltotta. – Rosalie, csúnya kutya! Mit csinálsz te itt?
A fekete-vörös angol vizsla, amelyet első közös karácsonyukon ajándékozott Ralphnak, ott állt (illetve, találóbb szóval, kushadt) az utca túloldalán, az előtt a ház előtt, ahol Helen és Nat éltek, amíg Ed szét nem csapta a fejét. Loist, amióta a vizsla megvolt, most először emlékeztette a kutyájuk az első számú Rosalie-ra. Rosalie 2. láthatólag egyedül volt, de ez nem enyhítette Lois hirtelen rémületét.
Ó, mit csináltam?, gondolta az asszony. Mit csináltam?
– Rosalie! – sikoltotta. – Rosalie, gyere ide!
Látta a kutyán, hogy hallja, de nem mozdul.
– Ralph! Mi történik itt?
– Ssss! – csitította ismét a férfi, és ekkor Lois olyat látott kicsivel föntebb az utcán, amitől megállt benne az ütő. Szertefoszlott utolsó kimondatlan reménye, hogy mindez csak Ralph fejében történik, hogy csak visszapergetése korábbi élményeiknek, mert a kutyájuknak társasága akadt.
Jobb karjára akasztott ugrókötelével a hatéves Nat Deepneau tűnt fel a járda végében, és végignézett az utcán, a házra, amelyben, noha nem emlékezett rá, valaha élt, a gyepre, ahol félmeztelen apja, egy Ed Deepneau nevű jelöletlen játékos üldögélt valaha az egymást keresztező vízsugarak között, hallgatta a Jefferson Airplane-t, és egy csepp vér száradt John Lennon-szemüvegére. Natalie végignézett az utcán, és boldogan mosolygott Rosalie-ra, aki lihegett, és nyomorultul, rettegve nézett vissza rá.

20

Atroposz nem lát engem, gondolta Ralph. Rosie-ra összpontosít... meg persze Natalie-ra... engem pedig nem lát.
Valami iszonyú tökéletességgel passzolt minden. Ott volt a ház, ott volt Rosalie, és Atroposz is ott volt, félrecsapott fejfedővel, amiben úgy nézett ki, mint egy bunkó újságíró valamelyik másodosztályú filmben, amit talán Ida Lupino rendezhetett az ötvenes években. Csakhogy most nem egy megrágott szélű panamakalap volt rajta, hanem egy Boston Red Sox sapka, amely még Atroposz fejére is túl kicsi lehetett, mert a hátulsó állítható pántját a legutolsó lyukba kapcsolták. Úgy, hogy jó legyen a kislány fejére, akinek vették.
Most már csak Pete-re, az újságkihordóra van szükségünk, és tökéletes az előadás, gondolta Ralph. Az Álmatlanság végső jelenete, avagy Kurtaidős élet a Harris sugárúton, tragikomédia három felvonásban. Mindenki meghajol, azután távozik a balfenéken.
Ez a kutya éppúgy félt Atroposztól, mint Rosalie 1., és a kis kopasz doki főleg azért nem vette észre Ralphot és Loist, mert Rosalie 2.-t próbálta visszatartani, nehogy elszaladjon idő előtt. És jött Nat, lefelé a járdán, a kedvenc kutyája, Ralph és Lois Rosie-ja felé. Ugrókötele
(egyenlőre, kétkettőre)
a karján lógott. Elképzelhetetlenül szép és elképzelhetetlenül törékeny volt, matrózblúzában és kék rövidnadrágjában. Varkocsai himbálództak.
Túl gyorsan történik, gondolta Ralph. Minden túlságosan gyorsan történik.
[Egyáltalán nem, Ralph! Fényesen csináltad öt évvel ezelőtt; most is fényesen fogod csinálni.]
Ez úgy hangzott, mintha Klóthó mondta volna, de most nem volt ideje körülnézni. Egy zöld autó gurult lassan lefelé a Harris sugárúton a repülőtér irányából, azzal az idegesítő aggályossággal, ami rendszerint a nagyon öreg vagy nagyon fiatal vezetők sajátja. Minden kínzó aggály ellenére kétségtelenül ez volt az; szemfedélként lógott róla a mocskos hártya.
Az élet egy kerék, gondolta Ralph, és eszébe jutott, hogy ez nem először jut eszébe. Előbb-utóbb visszatér minden, amiről azt hiszed, hogy magad mögött hagytad. Legyen jó vagy rossz, visszatér.
Rosie újabb sikertelen kísérletet tett, hogy visszanyerje szabadságát, és amikor Atroposz visszarántotta, amitől leesett a sapkája, Nat letérdelt a kutya elé és megsimogatta. – Eltévedtél, kislány? Egyedül jöttél ki sétálni? Jól van, hazaviszlek. – Átölelte Rosie-t, kis karja keresztülsiklott Atroposz karjain, gyönyörű arcocskája alig néhány ujjnyira volt a törpe ocsmány, vigyorgó pofájától. Azután a kislány fölállt. – Gyerünk, Rosie! Gyerünk, cukifalat.
Rosalie megindult a járdán Nat után, egyszer még visszanézett a vigyorgó kis emberre, és bizonytalanul felnyüszített. A Harris sugárút túloldalán Helen jött ki a Piros Almából, és ezzel megvolt az utolsó tényezője is a képnek, amelyet Atroposz mutatott Ralphnak. Helen egy veknit hozott a kezében, és a Red Sox sapkája volt a fején.
Ralph átölelte Loist, és szenvedélyesen megcsókolta.
– Szeretlek, teljes szívemből – mondta. – Erre emlékezz, Lois.
– Tudom – felelte az asszony nyugodtan. – És én is szeretlek téged. Ezért nem engedhetem, hogy megtedd.
Átkarolta a férfi nyakát, karjai, akár az acélszalagok.
– Eredj innen, te rohadt fattyú! – sikoltotta az asszony. – Nem látlak, de tudom, hogy ott vagy! Eredj innen! Eredj, és hagy minket békén!
Natalie azonnal megtorpant, és kerek szemű meglepetéssel bámult Loisra. Rosalie is megállt, a fülei fölmeredtek.
– Ne lépj az úttestre Nat! – sikoltotta Lois. – Ne...
Keze, amelyet Ralph nyakára kulcsolt, egyszer csak a semmit szorította; karjában, amely görcsösen tapadt a vállára, nem maradt semmi.
Ralph eltűnt, mint a füst.

21

Atroposz a vészkiáltás felé nézett, és megpillantotta Ralphot és Loist a Harris sugárút túloldalán, és ami még fontosabb, észrevette, hogy Ralph is látja őt. A szeme kimeredt, szája gyűlölködő vicsorgásra nyílt. Egyik kezét öt évvel megkésett, védekező mozdulattal kapta oda kopasz kobakjához, amelynek összevissza sebhelyeit a tulajdon szikéje szántotta.
[Bazmeg, Kurta! Ez a kis kurva az enyém!]
Ralph látta Natot, aki tétován és meglepetten bámult Loisra. Hallotta, hogyan süvíti Lois, hogy ne lépjen az úttestre. Azután valahonnan közelből meghallotta Lakhésziszt is
[Gyerünk Ralph! Olyan gyorsan, ahogy csak tudsz! Fürgén!]
Erezte a feszülést a feje közepén, érezte a szédülés kurta rándulását a gyomrában, és hirtelen felragyogott és megtelt színekkel az egész világ. Félig látta, félig érezte, amint Lois karja, összekulcsolt keze besüpped oda, ahol egy másodperce még a teste volt, azután elhúzódott a feleségétől – nem is, elhúzták tőle. Valami hatalmas áramlat ragadta magával, és bizonytalanul megértette, hogy ha létezik olyasmi, hogy Magasabb Tervszerűség, akkor ő most szövődött bele, és az hamarosan magával sodorja.
Natalie és Rosalie most éppen az előtt a ház előtt állt, amelyet valaha Ralph osztott meg Bill McGovernnel, mielőtt eladta volna, hogy átköltözzék Lois házába. Nat bátortalanul pillantott Loisra, azután óvatosan integetett. – Jól van, Lois, látod, itt van. – Megveregette Rosalie fejét. – Mindjárt átviszem, ne aggódj. – Ahogy nekivágott az úttestnek, még odaszólt az anyjának: – Nem találom a baseballsapkámat! Valaki ellopta!
Rosalie még a járdán állt. Nat türelmetlenül fordult hozzá. – Gyerünk, kislány!
A zöld kocsi megindult a gyermek felé, de nagyon lassan. Első pillantásra nem látszott túlságosan veszélyesnek. Ralph rögtön fölismerte a vezetőt. Tudta, hogy jól látja, és hogy nem hallucinál. Ε pillanatban nagyon helyénvalónak látszott, hogy a közeledő kocsit az ő régi újságkihordója vezesse.
– Natalie! – sikoltott Lois. – Natalie, ne!
Atroposz előrevetette magát, és rávágott Rosalie 2. farára.
[Na, ugorj, te korcs! Mozgás! Mielőtt meggondolom magam!]
Atroposz még egy utolsó, gúnyos vigyort küldött Ralph felé, amint Rosie fölvonított és kiugrott az úttestre... egyenesen a közeledő Ford elé, amelyet a tizenhat éves Pete Sullivan vezetett.
Natalie nem látta a kocsit; Loist nézte, akinek az arca vörös volt és rémült. Végre eszébe jutott Natnak, hogy Lois egyáltalán nem Rosie miatt kiabál, hanem valami egészen más okból.
Pete észrevette a rohanó vizslát; a kislány volt az, akit nem látott meg. Félrerántotta a kormányt, hogy kikerülje Rosalie-t, amitől a Ford egyenesen Natalie felé fordult. Ralph látta a két rémült arcot a szélvédő mögött, amikor a kocsi irányt változtatott. Úgy vélte, Mrs. Sullivan sikoltozik.
Atroposz föl-alá szökdécselt, undorítóan örvendező matróztáncot járva.
[Na, Kurtaidős! Hülye fehér hajú! Mondtam, hogy kitolok veled!]
Helen ólmos lassúsággal elejtette a veknit, amit a kezében tartott. – Natalie, VÍÍÍÍGYÁÁÁÁÁZZ! – sikoltotta.
Ralph rohant. Ismét olyan érzése volt, hogy a gondolat viszi előre. Nat közelébe érve kinyújtott kézzel előrevetette magát, tudatában annak, hogy a kocsi ott magasodik fölötte, sötét hullazsákján át arany napsugarak döfnek a szemébe, és még egy hunyorításra kényszerítve elméjét, utoljára visszahozta magát a kurtaidős világba.
Olyan világba került, amely visszhangzott a széttöredezett sikolyoktól: Helené elkeveredett Loiséval, Loisé a Ford kerekeinek csikorgásával. Valamennyiüket túlsüvítette Atroposz kárörvendő visítása. Ralph egy kurta pillanatra látta Nat hatalmas kék szemét, majd minden erejével meglökte a mellét és a hasát, hogy a kislány kalimpáló végtagokkal repült hátra. A csatornanyíláson ülve ért földet, keresztcsontját beverte a járdaszegélybe, de semmije sem tört el. Ralph távolabbról hallotta Atroposz dühös, hitetlenkedő nyüszítését.
Azután a Ford két tonnája, amely még mindig húsz kilométer per órás sebességgel haladt, meglökte Ralphot, és a hangsáv megszűnt a filmen. Lassú, lassú ívben szállt föl, aztán le – mindenesetre odabent lassúnak érezte –, arcán a Ford díszrácsának tetoválásával, törötten leffegő fél lábbal. Még látta X alakú árnyékát, amint alatta siklik a kövezeten; volt ideje látni feje fölött a levegőben az aprószemű piros permetet és arra gondolni, Lois alighanem jobban összefestékezte, mint eleinte gondolta. Még látta Natalie-t, aki az úttest szélén ült, bömbölve, de egészségesen... és érezte Atroposzt a járdán a kislány mögött, amint az öklét rázza és toporzékol dühében.
Azt hiszem, fene jól csináltam vén fütyi létemre, gondolta Ralph, de most már tényleg rám férne egy kis szundikálás.
Azután ijesztő, halálos puffanással ért vissza a földre, és gurult, törött koponyával, törött gerinccel, szétrobbant bordakosárral, hegyes bordaszilánkoktól átdöfött tüdővel, péppé zúzott májjal, leszakadt, majd szétszakadt belekkel.
És nem fájt.
Egyáltalán nem.

22

Lois sohasem felejtette el azt a félelmetes puffanást, amellyel Ralph visszatért a Harris sugárútra, sem a vérfoltokat, amelyeket maga mögött hagyott gurulása közben. Sikoltani szeretett volna, de nem mert; valami mély, igaz hang azt mondta, ha megteszi, a megrendüléstől, az iszonyattól és a nyári hőségtől ott fog elájulni a járdán, és mire magához tér, Ralph már nem lesz itt.
Rohant hát sikoltás helyett, egyik cipőjét elhagyta, homályosan érzékelte, hogy Pete Sullivan kiugrik a Fordból, amely csaknem pontosan ott állt meg, ahol Joe Wyzer kocsija – az is Ford volt –, miután elütötte Rosalie l.-et annyi évvel azelőtt. Azt is csak homályosan érzékelte, hogy Pete sikolt.
Odaért Ralphhoz, térdre esett mellette, látta, hogy a zöld Ford valahogy megváltoztatta az alakját, hogy a test az ismerős zsávolynadrág és a festékfoltos ing alatt egész más, mint az, amelyet alig egy perce karolt át. De a szeme nyitva volt, a pillantása ragyogó és tudatos.
– Ralph!
– Igen. – A hangja tiszta volt és erős, zavarnak, fájdalomnak semmi nyoma. – Igen, Lois, hallak.
Az asszony kinyújtotta a kezét, de megtorpant, arra gondolt, ilyen súlyos sérültet nem szabad mozdítani, mert fáj neki, sőt meg is ölheti. Majd ismét ránézett a férfira, a szája sarkából csörgedező vérre, altestére, amelyet mintha leakasztottak volna a törzséről, és úgy döntött, ennél jobban már úgyse árthat Ralphnak. Átölelte, közelebb hajolt hozzá, bele a baleset szagába: a vérszagba, a minden lélegzetre távozó elhasznált adrenalin fanyarédes acetonszagába.
– Megtetted a magadét, igaz? – kérdezte Lois. Megcsókolta a férfi arcát, vérben ázó szemöldökét, véres homlokát, ahol a bőr lenyúzódott a koponyáról. Sírni kezdett. – Nézd meg magad! Elszakadt az inged, a nadrágod... gondolod, hogy a ruha fán terem?
– Jól van? – kérdezte Helen a háta mögül. Lois nem fordult meg, de látta az árnyékokat az úttesten: Helen síró lánya vállát karolta át, Rosie ott állt Helen jobb lába mellett. – Megmentette Nat életét, és én még azt se láttam, honnan jött. Kérlek, Lois, mondd, hogy semmi...
Az árnyék elmozdult. Helen olyan helyre állt, ahonnan láthatta Ralphot, és ekkor Nat arcát odahúzta a blúzához, és jajgatni kezdett.
Lois közelebb hajolt Ralphhoz, tenyerével simogatta az arcát, el akarta mondani, hogy ő is vele akart menni, tényleg akart, de a végén a férje túl gyors volt. A végén lehagyta őt.
– Szeretlek, édesem – mondta Ralph. Kinyújtotta a kezét, és megsimogatta Lois arcát. A bal kezét is megpróbálta fölemelni, de az csak hevert a kövezeten és rángatózott.
Lois megfogta a kezét és megcsókolta.
– Én is szeretlek, Ralph. Mindig. Nagyon.
– Meg kellett tennem. Megérted?
– Igen. – Nem tudta, tényleg megérti-e, azt sem, hogy meg fogja-e érteni valaha... de azt tudta, hogy a férje haldoklik. – Igen, megértelek.
Ralph rekedten sóhajtott – Loist megint megcsapta az édeskés acetonszag –, és elmosolyodott.
– Chasse néni! Mármint Roberts néni! – hüppögte Pete. – Jól van Mr. Roberts? Tessék mondani, ugye nincs baja?
– Ne gyere ide, Pete – mondta az asszony, anélkül hogy hátrafordult volna. – Ralph jól van. Elszakadt egy kicsit az inge és a nadrágja... ugye, Ralph?
– Igen – válaszolta ő. – Kutyabajom. Most majd jöhet a dorgatórium...
Elhallgatott és balra nézett. Senki sem volt ott, de ő elmosolyodott. – Lakhészisz! – mondta.
Kinyújtotta remegő, vériszamos jobbját, és Lois, Helen és Pete Sullivan szeme láttára fölemelte és kétszer megrázta az üres levegőben. Majd megint elfordult a szeme, ezúttal jobbra. Lassan, nagyon lassan odanyújtotta a kezét is. Amikor megszólalt, már kezdett halkulni a hangja. – Szia, Klóthó. Jusson már eszedbe, hogy... nem... fáj. Na ugye?
Úgy tetszett, hallgatódzik, majd elmosolyodott.
– Ja – suttogta –, ahogy mehet.
Ismét parolázott a levegővel, és a keze visszahullott a mellére. Fölnézett Loisra fakó kék szemével.
– Figyelj ide – mondta nagy erőfeszítéssel. Szeme még mindig izzott, nem eresztette el az asszonyét. – Minden nap, amikor melletted keltem fel, olyan volt, mintha fiatalon ébrednék és látnám... hogy minden új. – Próbálta fölemelni a kezét, hogy megsimogassa Loist, de nem bírta. – Minden nap, Lois.
– Akárcsak én, Ralph – mindig fiatalon ébredtem.
– Lois?
– Igen?
– A ketyegés – mondta. Nyelt egyet, és újrakezdte, erőlködve formálva a szavakat. – A ketyegés.
– Milyen ketyegés?
– Nem számít, úgyis elhallgatott – mondta, és boldogan elmosolyodott. Azután ő is elhallgatott.

23

Klóthó és Lakhészisz nézték, hogy zokog Lois a férfi fölött, aki holtan hever az úttesten. Klóthó az egyik kezében az ollóját fogta, a másikat a szeméhez emelte, és csodálattal nézte.
Izzott és ragyogott Ralph fénykoszorújától.
Klóthó: [Ő itt van... ebben... milyen csodálatos!]
Lakhészisz fölemelte a saját jobbját. Klóthó bal kezéhez hasonlóan az is olyan volt, mintha kék kesztyűt húztak volna megszokott zöldarany fényburkára.
Lakhészisz: [Igen. Csodálatos ember volt.]
Klóthó: [Odavigyük az asszonyhoz?]
Lakhészisz: [Megtehetjük?]
Klóthó: [Egy mód van rá, hogy megtudjuk.]
Odamentek Loishoz, és kezüket, amit Ralph megszorított, rátették kétfelől Lois arcára.

24

– Mami! – kiáltott Nat Deepneau. Izgalmában visszaesett babakori selypegésébe. – Kik ezek a kis embejek? Méj fogják Jolisst?
– Ssss, drágám – mondta Helen, és ismét a mellére vonta Nat fejét. Nem voltak ott emberek, se kicsik, se nagyok Lois Roberts körül; egyedül térdelt az úttesten a férfi mellett, aki megmentette az ő lánya életét.

25

Lois hirtelen fölnézett, meglepetéstől kitágult szemmel, gyászát elfelejtve, mert valami csodálatos
(fény kék fény)
nyugalom és béke töltötte el. Egy pillanatra eltűnt a Harris sugárút. Egy sötét helyen volt, tehénszagú, szénaillatos helyen, ragyogó fényfonalak százaival átszőtt sötét helyen. Sohasem felejtette el azt a felágaskodó, vad örömet, a bizonyságot, hogy egy olyan világegyetem képmását látja, amelyet Ralph akart mutatni neki, ahol kápráztató fény van a sötétség mögött... talán nem látta a repedéseken át?
– Meg tud nekem valaha is bocsátani? – zokogta Pete. – Ó, Istenem, meg tud nekem bocsátani?
– Igen, meg tudok – mondta nyugodtan Lois.
Végigsimított Ralph arcán, lezárta a szemét, majd ölébe vonta a fejét, és várta, hogy megérkezzék a rendőrség. Ralph olyan volt, aki alszik. És Lois látta, hogy jobb karjáról eltűnt a hosszú fehér forradás.

1990. szeptember 10. – 1993. november 10.

Tartalom

- PROLÓGUS

- I. RÉSZ

- 1. FEJEZET

- 2. FEJEZET

- 3. FEJEZET

- 4. FEJEZET

- 5. FEJEZET

- 6. FEJEZET

- 7. FEJEZET

- 8. FEJEZET

- 9. FEJEZET

- 10. FEJEZET

- II. RÉSZ

- 11. FEJEZET

- 12. FEJEZET

- 13. FEJEZET

- 14. FEJEZET

- 15. FEJEZET

- 16. FEJEZET

- 17. FEJEZET

- 18. FEJEZET

- 19. FEJEZET

- III. RÉSZ

- 20. FEJEZET

- 21. FEJEZET

- 22. FEJEZET

- 23. FEJEZET

- 24. FEJEZET

- 25. FEJEZET

- 26. FEJEZET

- 27. FEJEZET

- 28. FEJEZET

- 29. FEJEZET

- 30. FEJEZET

- EPILÓGUS