Stephen King
BILINCSBEN

(Tartalom)

A KÖNYVET
SZERETETTEL ÉS CSODÁLATTAL AJÁNLOM
HAT KIVÁLÓ HÖLGYNEK:
Margaret Spruce Morehouse-nak
Catherine Spruce Gravesnek
Stephanie Spruce Leonardnak
Anne Spruce Labree-nek
Tabitha Spruce Kingnek
Marcella Spruce-nak

A lány összeszedte magát. Lehetetlen lenne leírni megvető arckifejezését és azt a lenéző gyűlöletet, mely a hangjából áradt:
– Ti férfiak! Ti aljas, piszkos disznók! Egyformák vagytok mind, ahányan vagytok.
W. SOMERSET MAUGHAM: ESŐ
(Nagy Péter fordítása)

TELJES NAPFOGYATKOZÁS
1963. július 20. 17.41-17.45

A térképet Virginia Norey rajzolta a Maine állambeli Augusta képviselőházának gazdaságfejlesztési osztálya által kiadott eredeti alapján. 1963. április 15-én kiegészítették azokkal a helységekkel, amelyek a Sky és a Telescope című képes folyóiratokban szerepeltek.

1

Jessie hallotta, amint a ház körül sustorgó enyhe októberi szélben lazán, szabálytalan ritmusban csapkod a hátsó ajtó. Ilyenkor ősszel mindig megduzzad a tok, és az ajtót csak jó alapos rántással lehetett becsukni. Ezúttal azonban megfeledkeztek erről. Jessie már-már szólni készült Geraldnak, menjen vissza, és csukja be azt az ajtót, mielőtt még túlságosan belefeledkeznének a dolgukba, vagy mielőtt a csapkodás az idegeire menne. De aztán eszébe jutott, milyen nevetségesen hangzanék ez az adott helyzetben; oda lenne az egész hangulat.
De hát voltaképpen miféle hangulat?
Jó kérdés. És amikor Gerald a második zárban is elforgatta az üreges kulcsot, s Jessie hallotta a parányi kattanást a bal füle fölüli irányból, hirtelen ráeszmélt, hogy legalábbis ami őt illeti, erre a hangulatra kár vigyázni. Hiszen már eleve ezért is figyelt fel a nyitva hagyott ajtó zajára. A megkötözéses játékok gerjesztette nemi izgalom őt már jó ideje hidegen hagyta.
Geraldnál azonban másképpen állt a helyzet. Most is már csak a testhez tapadó alsónadrág volt rajta, és Jessie-nek fölösleges volt arcáig emelnie tekintetét; enélkül is látta, hogy érdeklődése mit sem csillapodott.
Micsoda hülyeség, gondolta, de ez a meghatározás így csonka volt; a helyzetben volt valami ijesztő is. Nem szívesen ismerte be, de a tény attól még tény maradt.
– Mondd, Gerald, miért nem hagyjuk abba ezt az egészet?
A férfi arcán kis fintor suhant át, egy másodpercig habozott, de aztán folytatta útját: a szobát átszelve a fürdőszobaajtótól balra álló öltözőasztalhoz lépett, s közben már fel is derült a képe. Jessie figyelte az ágyról, ahol felemelt és rézsútosan széttárt karral hevert; kicsit úgy festett, mint Fay Wray a King Kongban, ahogy láncra verve várja a hatalmas majom megjelenését. Két csuklója külön-külön oda volt bilincselve a mahagóniágy hátsó oszlopaihoz. A lánc mintegy tizenöt-tizenöt centiméternyi mozgásteret engedett két kezének. Nem valami sok...
Gerald az öltözőasztalra tette a kulcsokat – Jessie ezt a két leheletnyi koccanást is érzékelte; hallása, egy ilyen szerdai délutánhoz képest, igazán pompásan működött –, majd ismét odafordult Jessie-hez. Feje fölött, a hálószoba magas, fehér mennyezetén imbolyogva táncolt a tó fodros vizéről visszaverődő napfény.
– Mi a véleményed? Ami engem illet, a dolog sokat vesztett a varázsából. – Amiből kezdetben sem volt sok; de ezt már nem tette hozzá.
Gerald elvigyorodott. A kopaszodó homlok közepébe növő, háromszög alakú, fekete hajpászma alatt kerek és rózsaszín volt az arca, darabos vonásokkal, és sajátos vigyorában mindig volt valami, amit Jessie nem szeretett. Hogy miért, azt pontosan nem tudta volna megnevezni, de...
Ó, már hogyne tudnád! Elbambul tőle az arca. Ahány centiméterrel szélesedik ez a vigyor, annyiszor tíz ponttal süllyed az intelligenciahányadosa. És mire eléri legnagyobb kiterjedését, a férjed ez a nagymenő ügyvéd szakasztott úgy fest, mint a helyi elmegyógyintézet szabadságolt portása.
Kegyetlen hasonlat volt, bár nem teljességgel megalapozatlan. De hogyan mondhatná meg az ember egy férfinak, akivel csaknem húsz éve él házasságban, hogy valahányszor elvigyorodik, olyan lesz, mintha enyhe szellemi visszamaradottságban szenvedne? A válasz persze egyszerű: sehogy Amellett a mosolya már egészen más volt. Gerald elragadóan tudott mosolyogni; Jessie úgy vélte, éppen ez a meleg, őszintén kedves mosoly csábította el annak idején az első találkára. Valamikor az apja mosolygott így, amikor a vacsora előtti gines tonikját kortyolgatva az egész családot elszórakoztatta a napi eseményekről szóló beszámolójával.
Most azonban nem a mosollyal, hanem a vigyorral volt dolga – annak is azzal a változatával, amelyet Gerald mintha éppen ezekre a kis szeánszokra tartogatott volna. Jessie homályosan sejtette, hogy Gerald – aki elvégre belülről éli meg a dolgot – férfiasan izgatónak és kegyetlennek véli ezt a vigyort; talán még valami kalózost is érez benne. Az ő szemszögéből azonban, ahogy itt feküdt az ágyon egy szál bikinibugyiban, feje fölé emelt karral – csak bárgyúnak tetszett. Nem is bárgyúnak – gyengeelméjűnek. Végtére is Gerald nem az a vakmerő és kihívó kalandor, akihez hasonlókat valaha, magányos és súlyfelesleggel megvert kamaszként a férfimagazinokban bámult meg dühödt magömlések közepette; rózsás bőrű, túl széles képű ügyvéd lett belőle, akinek egyre feljebb csúszó homlokára már csak szűkülő V alakban jut haj. Szimpla, átlagos ügyvéd, akinek alsónadrágját most épp heveny merevedés púpozza, mellesleg – és ha már erről van szó – nem is túl hegyesre.
Ámbár igazán nem a megmerevedett tag mérete itt a kérdés. A lényeg a vigyor, amely viszont mit sem lohadt; ez pedig annyit jelent, hogy Gerald nem veszi komolyan, amit mondott. Végtére is Jessie-nek az a dolga, hogy tiltakozzék; az egész játék erről szól.
– Gerald... Én most komolyan beszéltem!
A vigyor tovább szélesedett. További apró, ártalmatlan ügyvédi fogak bukkantak elő, az intelligenciahányados pedig újabb húsz-harminc pontot zuhant. És azt, amit Jessie mond, továbbra sem akarta meghallani.
Biztos vagy benne?
Igen, biztos volt. Olvasni ugyan nem tudott Gerald lelkében – úgy gondolta, ehhez tizenhét év házasság önmagában még nagyon kevés –, de azért többnyire meglehetős pontosan tudta nyomon követni férje gondolatait. Úgy érezte, ha már erre sem lenne képes, akkor már jó adag homok került volna a gépezetbe.
De ha ez így van, kisanyám, akkor vajon ő miért nem tud olvasni a te gondolataidban? Ő hogyhogy nem érzékeli, hogy ez most nem holmi új jelenet a régi hálószoba-bohózatban?
Most az ő arca húzódott enyhe kis fintorba. Gyakran megesett, hogy a fejében hangokat hallott – úgy vélte, mindenki így van ezzel, noha az emberek éppúgy nem szoktak beszélni róla, mint a bélműködésükről, de ezek többnyire régi barátoktól származtak, s olyan kényelmesen megszokottak voltak, mint a kitaposott házicipő. Ez a mostani hang azonban új volt – és híján minden kedélyességnek. Erősen csengett, fiatalos harsánysággal, és tetejébe még türelmetlenség is érződött belőle. És most újra megszólalt, hogy feleljen a saját maga feltette kérdésre.
Nem arról van szó, kisanyám, hogy ne tudna olvasni a gondolataidban; éppen csak előfordul, hogy nincs hozzá kedve.
– Komolyan mondom, Gerald, nem vagyok most hangolva. Hozd ide azt a kulcsot, és nyisd ki a bilincset. Majd kipróbálunk valami mást. Ha akarod, én leszek fölül. Vagy azt is lehet, hogy csak fekszel szép nyugodtan, a tarkódon összekulcsolt kézzel, és én fordítva... érted már...
Igazán volna hozzá kedved?, kérdezte az az új hang. Biztos, hogy egyáltalán szeretkezni akarsz ezzel az emberrel?
Jessie lehunyta a szemét, mintha így el tudná némítani a hangot. Amikor ismét felnézett, Gerald ott állt az ágy végénél, és alsónadrágja most már úgy kidudorodott, mint a hajóorr. No jó, mondjuk, mint egy kissrác játék hajójáé. Vigyora még szélesebb lett, most már minden foga látszott – a legszélsők is az aranytöméssel. Jessie rádöbbent, hogy immár nemcsak idegesíti ez a bárgyú vigyor, hanem megvetést is kelt benne.
– Elengedlek, Jessie, de csak ha nagyon-nagyon jó kislány leszel. Mit gondolsz, képes vagy rá?
De gennyes, jegyezte meg az új hang, amelyet nem lehetett átejteni. Trés[1] limonádé.
Gerald úgy akasztotta be két hüvelykujját alsónadrágja korcába, mint valami abszurd parittyába. A gatya, mihelyt túljutott a has meglehetősen tekintélyes hurkáin, egykettőre földet ért; és a szerv kitárulkozott a maga pőreségében. Nem az a félelmetes szerelmi szerszám, amellyel Jessie először tizenévesként a Fanny Hill lapjain találkozott, hanem afféle jámbor, rózsaszínű, körülmetélt húsdarab; vagy tizenkét centi, és merevségében is teljesen jellegtelen. Két vagy három éve, ritka bostoni kiruccanásai egyikén Jessie látott egy filmet, aminek az volt a címe: Az építész hasa, és most arra gondolt: No szép. Ez pedig itt „Az ügyvéd hímtagja”. Be kellett szippantania arcát, hogy el ne nevesse magát. Tudta, hogy nevetni most nem volna jó politika.
És ekkor eszébe jutott valami, amitől végképp elszállt minden nevethetnékje. A gondolat így szólt: Gerald azért nem fogja fel, hogy komolyan beszél, mert az ő számára Jessie Mahout Burlingame, Gerald hitvese, Maddy és Will testvére, Tom és Sally leánya, egy vagy több meg nem született gyermek anyja igazából nincs is jelen. Abban a pillanatban, amikor a kulcsok halkan, fémesen percegve megfordultak a bilincs zárjában, ő megszűnt létezni. Gerald kamaszkori kalandmagazinjai már rég eltűntek; helyettük íróasztala legalsó fiókjában szexmagazinok halmozódtak, amelyekben egyetlen gyöngysoron kívül semmi egyebet nem viselő nők térdelnek a medvebőrön, mialatt partnerük – akinek fegyveréhez képest a Geraldé legföljebb egy a százhoz léptékű miniatűr változatnak mondható – hátulról meghágja őket. E magazinok hirdetési rovatában a pornográf telefonbeszélgetésre biztató reklámok között felfújható nőket is ajánlottak, akiknek méretei „anatómiailag a lehető legalkalmasabbak”; Jessie mindig mulatott ezen a képtelen megfogalmazáson. Most azonban éppen ezek a levegővel töltött bábuk jutottak eszébe, a rózsaszín bőrükkel, ránctalan műanyag testükkel, jellegtelen arcukkal, és ha nem borzadt is meg – legalábbis éppen csak egy kicsit –, de mintha vakító világosság gyúlt volna benne; ámult-bámult a felismerésen, amely mindenképp félelmetesebb volt, mint ez az ostoba játék, vagy az a körülmény, hogy ezúttal a tóparti nyaralójukban űzik, amikor a nyár már rég elmúlt, de még nagyon messze a következő.
Mindezek a gondolatok azonban csöppet sem tompították hallását. Most épp egy láncfűrészt hallott, amely meglehetősen messze, valahol az erdő mélyén harákolt; talán öt mérföldre is lehetett innen. Közelebbről, a Kashwakamak-tó középső, legtágasabb részéről, egy dél felé tartó évi utazásáról már-már lekéső óriás alka eresztette meg eszelős sikolyát a kék októberi ég felé. Még közelebbről, éppen innen, az északi partról kutyaugatás hallatszott. Csúnya, kereplőszerű hang volt, de Jessie most furcsamód megnyugtatónak találta, mert azt jelentette, hiába van október és közönséges hétköznap, rajtuk kívül más élőlény is van a közelben. Ezenkívül csak az ajtó mozgott, mint meglazult fog a sorvadó ínyben, neki-nekicsapódva a megduzzadt toknak. Jessie úgy érezte: ha ezt még sokáig kell hallgatnia, megbolondul.
Gerald, akin most már csak a szemüvege maradt, rátérdelt az ágyra, és lassan felé mászott. Szeme még most is csillogott.
Jessie azt gyanította: eddig csakis emiatt a csillogás miatt folytatta Geralddal a játékot, jóval azután is, hogy kezdeti kíváncsisága kielégült. Hosszú évek teltek el azóta, hogy Gerald ilyen izzó pillantásokat vetett rá. Jessie csinos nő volt – sikeresen küzdött a hízás ellen, s alakja alig változott –, de Gerald érdeklődése mégis egyre apadt. Jessie úgy sejtette, erről részben a pia tehet – Gerald újabban összehasonlíthatatlanul többet ivott, mint házasságuk kezdeti időszakában –, de tudta, hogy a pia önmagában még nem magyaráz meg mindent. A megszokás állítólag megvetést szül, bár az igazi szerelemre ez, mint mondják, nem vonatkozik, legalábbis így olvasta Jessie az angol irodalomból feladott romantikus költőknél, de a főiskola óta eltelt években rá kellett jönnie: vannak az életnek olyan tényei, amelyekről John Keats és Percy Shelley elmulasztott írni. Másfelől persze haláluk idején mindketten jóval fiatalabbak voltak, mint most Gerald meg ő.
És egyébként is: itt és most mindez kevéssé számít. Itt és most talán csak az számít, hogy ő tovább űzte ezt a játékot, mint igazából akarta – éppen mert szerette azt az izzó kis fényt Gerald szemében. Ha azt meglátta, fiatalnak, szépnek, kívánatosnak érezte magát. Csakhogy...
...csakhogy ha valóban azt hitted, hogy amikor így néz, akkor téged lát – nos, akkor nagyot tévedtél, kisanyám. Esetleg magad csaptad be magad. És úgy lehet, most eljött az idő, hogy komolyan – de valóban komolyan – eldöntsd: továbbra is le óhajtod-e nyelni ezt a megaláztatást? Mert ugyebár ez rá a pontos kifejezés?
Jessie sóhajtott egyet. Valóban, nagyjából ez a pontos kifejezés.
– Komolyan beszélek, Gerald. – Most már felemelte a hangját, és Gerald szemében először tört meg az a bizonyos fény. Helyes. Úgy látszik, előbb-utóbb azért csak meghallja. Így hát talán még működik köztük a kapcsolat, ha nem is valami remekül; hosszú ideje már annak, hogy remekül működött, de azért még most is tűrhető. Ekkor a csillogás ismét kitisztult, és egy másodperc múltán visszatért a bárgyú vigyor is.
– Majd megtörlek, én büszke grófnőm – mondta. Képes volt valóban ezt mondani, méghozzá úgy, mint a gróf egy rossz viktoriánus melodrámában.
Jó, hát csinálja. Végezzen, és essünk túl rajta.
Ez a hang már sokkal ismerősebb volt, és Jessie meg is akarta fogadni tanácsát, amely ízig-vérig gyakorlatias volt, s épp ezért fölöttébb vonzó. Lásson neki, és legalább túl leszünk rajta. Quod erat demonstrandum.
Ekkor Gerald keze – ez a puha, húsos kéz, amely éppoly rózsaszínű volt, mint hímvesszejének csúcsa – előreszökött; a kurta ujjak megmarkolták Jessie mellét, és benne ekkor valami – mint egy túlfeszített ín – váratlanul megpattant. Csípőjét és hátát hirtelen felfelé feszítve lökte le magáról a férfi kezét.
– Hagyd abba, Gerald. Nyisd ki ezt a hülye bilincset, és engedj fölkelni. Március óta – emlékszem, még nem olvadt el a tavalyi hó – nem szórakoztat többé a dolog. Ez már nem izgató, csak nevetséges.
Ezúttal Gerald végre valóban hallott minden szót. Jessie láthatta, hogy szemében úgy huny ki a csillogás, mint a gyertyafény, ha erős szélroham éri. Úgy vélte, két szó hatolt el végre tudatáig: a hülye és a nevetséges. Valamikor vastag szemüveges, dagi gyerek volt, az első randevúját tizennyolc évesen sikerült összehozni; a rá következő évben aztán erőteljes fogyókúrába kezdett, és mindent elkövetett, hogy ledolgozza magáról a petyhüdt hájtömeget, mielőtt belefulladna. Másodéves korára már, saját szavai szerint, „többé-kevésbé ráncba szedte az életét” (mintha csak az élet, vagy legalábbis az ő élete, afféle beidomítandó félvad ló volna). Jessie azonban nagyon jól tudta, hogy a középiskolás időszak Gerald számára kész horrorfilm volt, és lelke legmélyéből azóta sem sikerült kiirtania az általános gyanakvást és az önmaga iránti mélységes megvetést.
Önbizalmát és önbecsülését tovább erősítették a nagyvállalati ügyekkel foglalkozó jelentős ügyvédi cégnél elért jogászi sikerei (és Jessie meggyőződése szerint házasságuknak is fontos, sőt talán meghatározó szerepe volt a folyamatban), de az asszony úgy gondolta: vannak lidércnyomások, amelyeknek soha nem szakad végük. Lelke egy rejtett zugában a kötekedő cimborák most is elgáncsolták Geraldot az iskola dísztermében, most is röhögtek, amiért tornaórán csak annyi fekvőtámasz telt tőle, mint a lányoktól, és bizonyos szavak – a hülye és a nevetséges biztosan közéjük tartozott – úgy hívták elő ezt az időszakot, mintha tegnap lett volna. Jessie úgy vélte, a pszichológusok rengeteg zöldséget hordanak össze, gyakran úgy tetszett, éppenséggel szándékosan, de ami bizonyos emlékek félelmetes szívósságát illeti, e téren fején találták a szöget. Vannak emlékek, amelyek gonosz piócaként tapadnak meg az ember agyában, és bizonyos szavak – például a hülye meg a nevetséges – hatására lázas rángásokkal serkennek életre.
Várta, hogy szégyenkezés hasítson belé az övön aluli ütésért, és örült – vagy talán megkönnyebbült –, amikor a lelkifurdalás elmaradt. Alighanem beteltem a színleléssel, gondolta, s máris újabb gondolat fakadt benne: talán neki is megvan a maga szexuális programja, s ha ez így van, akkor ez a bilincsügy egész biztosan nincs belétáplálva. Lealacsonyítónak érezte a helyzetet csakúgy, mint a mögötte lévő elképzelést. Igaz, igaz, az első néhány kísérlettel – amelyet még sálakkal végeztek – még együtt járt valamiféle zavart izgalom, és megesett, hogy közben többször is eljutott a csúcspontra, holott amúgy ez csak nagy ritkán fordult elő vele. De már akkor is adódtak bizonyos nemszeretem mellékhatások, és a lealacsonyodás érzete csak egy volt a sorban. Gerald kis játékának e korai változataira a maga módján ő is lidércnyomásokkal reagált. Ilyenkor verítékben úszva, levegő után kapkodva riadt fel álmából, s azt tapasztalta, hogy öklét mélyen ágyékába vájja. A lidérces álmok közül csak egy maradt meg emlékezetében, az is távoli, zavaros emlékként: anyaszült meztelenül krokettezett, s közben egyszer csak kihunyt a nap.
Ne bánd ezt most, Jessie; majd máskor eltűnődhetsz rajta. Most csak az a fontos, hogy rávedd: engedjen szabadon.
Úgy bizony. Mert ez nem kettejük játéka, hanem egyes-egyedül Geraldé, és ő csak Gerald követelésére folytatta mostanáig. De legfőbb ideje, hogy abbahagyja. Az óriás alka kinn a tavon ismét hallatta magányos vijjogását. Gerald arcán a várakozás kába vigyorát durcás bosszúság váltotta fel. Eltörted a játékom, te dög – mondta a tekintete.
Jessie-nek hirtelen eszébe jutott, mikor is volt szerencséje ehhez az arckifejezéshez. Augusztusban Gerald egy fényes papírra nyomott katalógussal jött haza, és megmutatta, mit szeretne, ő pedig azt mondta, hát persze, hogy megveheti azt a Porschét, ha ehhez van gusztusa, egy Porschét most már igazán megengedhetnek maguknak, de szerinte talán okosabb lenne, ha inkább bérletet váltana a Forest sugárúti egészségklubba, amivel már két év óta fenyegetőzött. – Az alakod egyenlőre nem Porschéhoz szabott – mondta, s bár tudván tudta, hogy ez nem valami diplomatikus, úgy érezte, ebben a helyzetben nem indokolt a diplomatikus viselkedés. Különben is, Gerald egyre inkább ingerelte, s mostanára már odáig jutott, hogy fütyült az érzékenységére. Újabban egyre sűrűbben fogta el ez a hangulat, és noha meghökkentette, segíteni nem tudott rajta.
– Tulajdonképpen mit jelentsen ez? – kérdezte akkor a férje mereven. Jessie először nem akarta fárasztani magát a válasszal; rájött, hogy Geraldnál az efféle kérdések jóformán mindig elméleti jellegűek. A tulajdonképpeni mondanivalót a szöveg mélye hordozta: Ünneprontó vagy, Jessie. Csak feldühítesz.
Akkor azonban kivételesen – s talán tudat alatt már ehhez a mostani alkalomhoz edzve magát – úgy döntött, hogy nem vesz tudomást a szöveg mélyéről, és válaszol a feltett kérdésre.
– Azt jelenti, Gerald, hogy akár Porschén jársz, akár nem, télen akkor is betöltöd a negyvenhatot... és akkor is tizenöt kiló túlsúly lesz rajtad. – A válasz talán kegyetlenül hangzott, de lehetett volna fölöslegesen, öncélúan sértő is; például szavakba önthette volna a képet, amely a csillogó katalógus címlapján pompázó sportkocsi láttán megfogamzott benne: agyán ekkor egy rózsás arcú, ritkás hajú, kövér kisfiú képe suhant át, amint a strandon begyömöszöli magát a gumiabroncsba, de kibújni nem tud belőle.
Gerald ekkor kikapta kezéből a katalógust, és egyetlen szó nélkül elvonult. A Porsche kérdése azóta nem került többé szóba – de Jessie nemegyszer látta ott bujkálni férje ingerült és bosszúvágyó pillantásában, amely azt sugallta, erre a viccre nem vagyunk fogékonyak.
És most ugyanez a pillantás szegeződött rá, még izzóbb kiadásban.
– Azt mondtad, klassz lesz. Pontosan emlékszem a szavaidra.
Valóban mondott volna ilyesmit? Feltehetően. De akkor is tévedés volt. Enyhe kis baki, elcsúszás a közmondásos banánhéjon. De hogy közölje ezt az ember a férjével, amikor annak úgy biggyed le az alsó ajka, mint egy dackorszakát élő kisdednek a hisztériás roham előtt?
Jessie-nek fogalma sem volt róla, így hát lesütötte szemét – és meglátott valamit, ami csöppet sem volt ínyére. Gerald készüléke továbbra is üzemképes volt; úgy látszik, a műsorszünet híre még nem hatolt el odáig.
– Gerald, értsd meg, egyszerűen nincs...
– ...kedved hozzá? Mondhatom, jókor jössz ezzel.
Kivettem az egész napot, és ha éjszakára is itt maradunk, akkor ugrik a holnap délelőtt is. – Ezen elkérődzött egy-két másodpercig, majd megismételte: – Azt mondtad, klassz lesz!
Jessie, mint egy fáradt, öreg pókerjátékos, magában kiteregette mentségeit (Igen, de most fáj a fejem; igen, de menstruálni fogok, és máris rémes görcseim vannak; igen, de nő vagyok és a nőknek néha szabad szeszélyeskedniük; igen, de most, hogy itt vagyunk a vadon magányában, megijedtem tőled, te szép, erős, nagydarab férfi): az ilyen hazugságok általában táplálták Gerald tévképzeteit vagy önteltségét (a kettő gyakran összefolyt nála), de mielőtt még Jessie kiválaszthatta volna a legalkalmasabb lapot, megszólalt az új hang. Most először szólt hallhatón, és Jessie lenyűgözve tapasztalta, hogy a levegőben is szakasztott úgy vibrál, mint a fejében; erős volt, száraz, magabiztos, ellentmondást nem tűrő.
És volt benne valami furcsán ismerős is.
– Igazad van, tényleg mondtam effélét, de igazából az vonzott, hogy talán idekinn sikerül majd elengednünk magunkat, mint valaha, amikor még nem tétetted ki a neved az ajtóra a többi fejes mellé. Gondoltam, kicsit kipróbáljuk, hogy rugózik az ágy, aztán kiülünk a verandára, és élvezzük a csöndet. Ha lement a nap, esetleg egy parti betű römit is játszhatunk. Hát olyan súlyos kihágás ez, Gerald? Mondd meg, légy szíves, mert őszintén érdekel.
– De ha egyszer azt mondtad...
Az elmúlt öt percben Jessie mást sem tett, mint különböző módokon a tudtára adta: ki akar szabadulni ebből a rohadt bilincsből, és Gerald még mindig nem szabadította ki. Jessie türelmetlensége dühbe csapott át.
– Az isten szerelmére, Gerald, az egész játékot jóformán kezdettől fogva rühellem, és ha nem volna a fejed olyan nehéz, mint egy ólomgolyó, már te is rég rájöttél volna.
– Már megint nagy a pofád! Ezek a sima, gunyoros szövegeid! Néha az az érzésem, hogy tovább...
– Gerald, ha te egyszer valamit a fejedbe veszel, a halk, szelíd tiltakozás nem hatol el a füledig. Ez igazán nem az én hibám.
– Nem szeretem, amikor így viselkedsz, Jessie. Nem, amikor ilyen vagy, azt egy csöppet sem szeretem.
A helyzet romlott, méghozzá rohamosan; éppen ez a gyorsaság volt a legijesztőbb. Jessie egyszer csak nagyon fáradtnak érezte magát, és egy régi Paul Simon-szám egyik sora jutott eszébe: „Nem kérek ebből a buggyant szerelemből.” Csak így tovább, Paul. Nőhettél volna magasabbra, de eszed az van épp elég.
– Ezzel tisztában vagyok, de ez most nem számít, mert most történetesen nem az az érdekes, hogy szereted-e, ha közlöm, hogy valamilyen ügyben meggondoltam magam; ezúttal erről a bilincsügyről beszélünk. Elegem volt belőlük. Hallod, amit mondtam?
De máris felderengett benne a döbbenet: nem, nem hallja. Gerald még mindig le volt maradva egy kanyarral.
– Mindig olyan rohadtul következetlen vagy, olyan undorítóan fensőséges. Én igazán szeretlek, Jess, de a pimaszságodat, azt gyűlölöm az első perctől fogva. – Bal tenyerét végigtörölte duzzogóra csücsörített száján, és szomorúan nézett rá. Szegény, megviselt Gerald, micsoda asszonnyal verte meg a sors! Először kihurcolja őt ide az őserdőbe, és aztán megtagadja asszonyi kötelességének teljesítését. Csakhogy ez a szegény, megviselt Gerald a legcsekélyebb jelét sem adja annak, hogy hajlandó volna felemelni a bilincs kulcsait a fürdőszobaajtó melletti asztalról.
Jessie történetesen épp a hátát mutatta felé – és ezenközben kényelmetlen érzése valami mássá alakult. Emlékezete szerint eddigi életében csak egyszer érzett ilyen haraggal vegyes félelmet. Amikor tizenkét éves volt, Will öccse egy születésnapi zsúron a feneke vágásába bökött; ez az az ősi pajzánság, amit kecsketúrónak neveznek. Valamennyi barátnője látta a jelenetet, és jót vihogtak. Haha, de vicces, meg kell szakadni a röhögéstől! Jessie azonban nem mulatott rajta.
Will hahotázott a legharsányabban, kezét a combjára tapasztva valósággal kétrét görnyedt nevettében, a haja az arcába csüngött. Az eset egy vagy két évvel a Beatles, a Stones, a Searchers és a többiek feltűnése után történt, és Will olyan hosszúra növesztette a haját, hogy nem is igen láthatta Jessie-t; az bizonyos, hogy sejtelme sem volt róla, milyen dühös a nővére, holott rendes körülmények között nagyon is jól kiismerte magát hirtelen hangulatváltásai és indulatkitörései között. Most azonban csak röhögött és röhögött, mígnem Jessie-t úgy elborította a tajtékzó indulat, hogy rájött: ha nem vezeti le valamiképpen, még szétveti. Ezért aztán apró kezét keményen összeszorítva szájon öklözte szeretett öccsét, úgy, hogy az végre felemelte fejét és ránézett. Az ütés olyan kemény volt, mintha tekebábut vágtak volna hozzá, és a következő pillanatban hangosan bőgni kezdett.
Később Jessie győzködni próbálta magát, hogy Will inkább a meglepetéstől sírt, semmint a fájdalomtól, de még tizenkét esztendősen sem sikerült megtévesztenie magát. Tudta: valóban nagy fájdalmat okozott a fiúnak. Alsó ajka egy, felső ajka két helyen szakadt fel, és borzalmasan szenvedett. De vajon miért is ütött ő ekkorát? Mert Will ostoba csínyt követett el? De hát még csak kilenc éves volt, éppen kilenc – az ő zsúrja volt –, és ebben a korban minden gyerek kis hülyönc még. Nem, Jessie-t nem az ostoba csíny bőszítette fel, hanem a saját félelme. Az, hogy attól félt, ha nem kezd valamit ezzel a tajtékosan rátörő csúf zöld dühvel és zavarral, akkor
(kialszik a nap).
az szétveti a testét. Ez volt az igazság, amellyel azon a napon nézett először szembe: valahol mélyen egy mérgezett vizű kút van benne, és amikor William hátulról a fenekébe bökött, akaratlanul is vödröt eresztett ebbe a kútba; és amikor a vödör felemelkedett, csordultig volt mocskos habbal, és kavargott meg bugyogott. Ezért érzett Jessie akkora gyűlöletet öccse iránt, és úgy gondolta, igazából ez a gyűlölet vezérelte az öklét. Indulatainak ez a kiszámíthatatlan, feneketlen mélysége akkor igencsak megrémítette. És most, ennyi évvel később, kitűnt, hogy ezúttal is éppúgy megrettenti – de a düh is változatlan maradt.
Nem fog sikerülni kioltanod a napot, gondolta, bár sejtelme sem volt, mit jelentsen ez. Vesszek meg, ha sikerül!
– Nem óhajtok árnyalatokon vitatkozni, Gerald. Hozd ide azt a kibaszott kulcsot, nyisd ki a bilincset, és végeztünk!
És ekkor a férfi olyasmit mondott, ami Jessie-t úgy megdöbbentette, hogy először fel sem fogta.
– És ha nem teszem?
Először arra figyelt fel, milyen más lett a hangja. Általában nyersen, nehézkesen, kedélyesen beszélt – itt én vagyok a góré, és ez a mi mázlink, nem igaz? sugallta ez a hang –, de ez a csendes dorombolás újdonság volt Jessie fülének. A szeme már ismét csillogott; ott izzottak benne azok a forró kis szikrák, amelyek – egyszer volt, hol nem volt – Jessie-t olyan várakozással és izgalommal töltötték el, mint a hirtelen kigyúló rivaldafény Most nem láthatta őket valami élesen – Gerald szeme két, húspárnák közti réssé szűkült az aranykeretes szemüveg mögött –, de hogy a csillogás ismét ott volt, afelől kétség sem lehetett. Aztán meg itt volt ez a furcsa história a mit sem lankadó Fütyi úrfival, aki ezúttal talán még magasabban is hordta a fejét, mint eddig bármikor... bár meglehet, hogy ezt csak most képzelte így.
Valóban csak képzelődnél, kisanyám? Szerintem nem.
Jessie feldolgozta magában mindezeket az adatokat, mielőtt visszakanyarodott volna Gerald utolsó mondatához: És ha nem teszem? Ezúttal már nem a szokatlan hangnemmel, hanem a tartalommal foglalkozott, és mihelyt az mindenestől az agyába hatolt, mintha félelme és dühe előtt egy fokkal magasabbra emelték volna a lécet, az a bizonyos vödör pedig ismét lefelé gördült az aknában, hogy színültig megmerítkezzen az iszapos, piszkosan habzó vízben, ahol csak úgy hemzsegnek a mocsári kígyók mérgével teleszívott mikrobák.
A konyhaajtó nekiütődött a toknak, a kutya ismét csaholni kezdett az erdőben, most még közelebbről mint eddig. Hasadozott, kétségbeesett hang volt; aki sokáig hallgatja, annak előbb-utóbb ideges fejgörcse támad.
– Figyelj ide, Gerald – szólalt meg torkából ismét az az új, életerős hang. Jessie tudta, hogy a hang jobb időpontot is választhatott volna a jelentkezésre – elvégre itt van az isten háta mögött, a Kashwakamak-tó elhagyott északi partján, az ágy tartóoszlopához bilincselve, egy szál parányi nejlonbugyiban –; de azért Jessie – szinte önkéntelenül – csodálatot is érzett a hang iránt. – Figyelsz végre? Tudom, újabban nem nagyon érdekel, amit mondok, de ezúttal végig kell hogy hallgass, mert fontos. Szóval... de igazán figyelsz?
Gerald az ágyon térdelve úgy nézett mint valami eddig ismeretlen rovarfajtára. Arca, amelyet parányi, tekervényes, skarlátszínű szálak bonyolult hálózata barázdált (Jessie magában Gerald italvédjegyének nevezte őket), már-már lila volt. Homlokán is hasonló folt húzódott végig, olyan sötét s oly élesen körvonalazott, hogy anyajegynek is lehetett volna vélni.
– Aha – felelte azon az újszerű, doromboló hangon. – Figyelek, Jessie. De még mennyire, hogy figyelek.
– Nagyon helyes. Akkor most szépen odamégy az asztalhoz, idehozod a kulcsot, és kinyitod először ezt – jobb csuklójával csörömpölve megzörgette az ágy fejlapját – és aztán ezt: – Most a bal csuklóját koccantotta az ágyhoz. – Ha ezt megteszed, de most rögtön, akkor dughatunk egyet szép rendesen, normálisan, fájdalommentesen, a kölcsönös orgazmusig, mielőtt visszatérnénk a magunk szép, rendezett, fájdalommentes portlandi életébe.
Egy jelzőt kihagytál, gondolta. Az értelmetlent. A magunk normális, fájdalommentes, értelmetlen portlandi életébe. Meglehet, hogy a jelző találó volna; bár az is lehet, hogy csak kissé túldramatizálja a helyzetet (most fedezte fel, hogy az ágyhoz bilincselve az emberben feltámadnak efféle hajlamok), no de mindenképpen okosabb volt ezt a jelzőt ezúttal mellőzni. Legalább kiderült, hogy ebbe az új, kíméletlenül szókimondó hangba valami tapintat azért mégiscsak szorult. De aztán, mintegy azonnali cáfolatképpen, a hang – amely utóvégre mégiscsak az övé volt – dagadni kezdett, a düh összetéveszthetetlen ritmusára.
– De ha továbbra is itt szarakodsz és agyonidegesítesz, akkor innen egyenesen a nővéremhez megyek, megszerzem a válóperes ügyvédjének a címét, és felhívom. Nem viccelek. Abba akarom hagyni ezt a játékot.
És ekkor valami egészen hihetetlen dolog történt, olyasmi, amire ha megfeszül, sem gondolt volna: a vigyor ismét a felszínre bukkant, mint a tengeralattjáró, amely hosszú, veszélyekkel terhes utazás után végre baráti vizekre ért. Ám igazából nem is ez volt a hihetetlen. A hihetetlen az volt, hogy a vigyorgó Gerald arca immár nem ártalmatlan szellemi visszamaradottságról árulkodott – ez a vigyor egy veszélyes őrülté volt.
Keze ismét előreszökött, megsimogatta Jessie bal mellét, majd hirtelen jó erősen megszorította, és a fájdalmas művelet betetőzéséül belecsípett a mellbimbójába, amit eddig még soha nem tett.
– Juj, Gerald! Ez fáj!
Gerald helyeslőn s szinte ünnepélyesen bólintott; a mozdulat fura ellentmondásban volt a félelmetes vigyorral.
– Jól csinálod, Jessie. Már úgy értem, ezt az egész számot. Színésznőnek is elmehettél volna. Vagy telefonkurvának, persze a luxuskategóriából. – Majd némi habozás után hozzátette: – Ezt bóknak szántam.
– Az istenért, miről beszélsz tulajdonképpen? – Csak hát az volt a baj, hogy nagyon is jól tudta, és most már valóban félt. Valami gonosz erő szabadult el a hálószobában, és úgy forgott-pörgött, mint valami kerge búgócsiga.
Ám közben a düh is tovább forrt benne – éppoly vadul, mint azon a napon, amikor Will a fenekébe bökött.
Gerald – bármilyen hihetetlen – elkacagta magát.
– Hogy miről beszélek? Arról, hogy kis híján sikerült átejtened! Már-már komolyan vettem, amit mondsz! Nahát erről beszélek. – Azzal rátette kezét Jessie jobb combjára, majd ismét megszólalt, élénken és hátborzongató tárgyszerűséggel. – És most volnál szíves végre széttenni a lábad, vagy azt akarod, hogy én feszítsem szét? Talán ez is hozzátartozik az alakításhoz?
– Oldozz ki!
– Majd arra is rákerül a sor – Most a másik keze szökött előre, és ezúttal Jessie jobb mellét kezdte markolászni, de olyan durván, hogy az asszony idegszálai mintha egészen le a csípőjéig kis fehér szikrákat hánytak volna tőle. – Egyelőre rakd csak szét azt a karcsú lábad, én büszke grófnőm!
Jessie most alaposabban szemügyre vette, és valami szörnyűséget tapasztalt: ez az ember mindennel tisztában van. Pontosan tudja, hogy ő nem tréfál, és valóban abba szeretné hagyni. Tudja – de elhatározta, hogy nem vesz tudomást arról, amit tud. Hát van ember, aki ilyesmire képes?
De még mennyire, szólalt meg a tárgyilagos hang. Ha valaki nagymenő ügyvéd a Legfelkapottabb vállalati jogtanácsos cégnél, amely Boston és Montreal között csak található, akkor az illető maga szabhatja meg, miről óhajt tudomást venni és miről nem. Azt hiszem, kedveském, benne vagy a slamasztikában; az ilyen ügyek szoktak a válóperes bíróság előtt végződni. Jobb lesz, ha összeszorítod a fogad és behunyod a szemed, mert a fecskendő már meg van töltve, méghozzá dupla adag oltóanyaggal.
És az a vigyor... Az a förtelmes, rosszindulatú vigyor...
Mintha fogalma sem volna semmiről. És ezt oly buzgón játssza, hogy később akár a hazugságvizsgáló gépet is meg tudná téveszteni. Azt hittem, ez is hozzátartozik a műsorhoz, mondja majd tágra nyílt szemmel, kicsit sértődötten. Esküszöm, azt hittem. És ha Jessie makacskodnék, ha továbbra is dühöngene és nyaggatná, végül a legősibb férfimentséghez folyamodna, és úgy bújna meg benne, mint egy szikla repedésében. Igenis élvezted. Miért tagadod? Legalább magadhoz légy őszinte!
Belehajszolja magát abba, hogy semmiről se kelljen tudnia. Tudja, de akkor sem adja fel. Odabilincselte – méghozzá az ő egyetértő közreműködésével – az ágy hátsó oszlopaihoz, és most, ó, a kurva életbe, ne finomkodjunk itt, meg akarja erőszakolni, igen, pontosan erre készül, mialatt csapkod az ajtó, csahol a kutya, sivít a láncfűrész, és kinn a tavon jódlizik az óriás alka. Ezt akarja – se többet, se kevesebbet. Mi az, fiúk, hát ti még nem hallottátok? Aki még nem dugott úgy, hogy a pina táncoljon és ugráljon alatta, mint tyúk a forró sütőrácson, az nem is tudja, mi a pina. És ha Jessie e mélységesen megalázó tornagyakorlat után valóban felkeresi Maddyéket, ő továbbra is azt hangoztatná, hogy az erőszak még álmában sem jutott eszébe.
A két rózsaszín kéz a combjára nehezedett, és feszegetni kezdte. Jessie nem tanúsított különösebb ellenállást; pillanatnyilag úgy megbénította az ámulat és az iszony, hogy nem maradt ereje védekezni.
És így a helyes, szólalt meg most a fejében az ismerősebb hang. Csak feküdj szép nyugodtan, és hagyd, hogy ellője a puskaporát. Elvégre igazán nem olyan nagy ügy. Megtörtént már legalább ezerszer, és te mindig túlélted Ha netán elfelejtetted volna: már tavaly sem voltál piruló szűz lány – de tavalyelőtt sem!
És mi történnék, ha nem szívlelné meg a hang jó tanácsát? Mi a másik lehetőség?
Válaszként félelmetes kép bontakozott ki lelki szemei előtt. Önmagát látta, ahogy vallomást tesz a válóperes bíróságon. Valójában nem tudta, működik-e még Maine-ben ilyen, de ez mit sem tompított a látomás élességén. Látta magát a hagyományos szabású rózsaszín Donna Karen-kosztümben, alatta a barackszínű selyemblúzzal, ahogy ott ül illedelmesen összeszorított térddel és bokával, ölében a kis fehér, fogó nélküli retiküllel. Látta magát, ahogy elmondja a megboldogult Harry Reasonerre, a tekintélyes küllemű tévériporterre emlékeztető bírónak, hogy igen, valóban szabad akaratából követte Geraldot a nyaralóba, hozzájárult, hogy két Kreig-féle kézibilinccsel az ágy hátsó oszlopához szögezze. Úgy van, ezt is a maga szabad akaratából, és igen, való igaz, hogy már máskor is űztek efféle játékokat, csak éppen még a nyaralóban nem.
Igen, bíró úr. Így történt.
Igen. Igen. Igen.
Miközben Gerald tovább feszítette szét a lábát, Jessie önmagát hallgatta, amint elmondja a Harry Reasonerre emlékeztető bírónak, hogyan jutottak idáig. Először selyemsálakkal kezdték, és a játék az ő hozzájárulásával fajult el, sáltól a kötélen át a bilincsig, jóllehet ő maga hamar ráunt az egészre. Megundorodott a játéktól, de még mennyire hogy megundorodott! Olyannyira, hogy Gerald az ő hozzájárulásával tette meg a nyolcvanhárom mérföldes utat Portland és a Kashwakamak-tó között egy októberi hétköznapon; olyannyira borzadt az egésztől, hogy ismét engedte magát kutyaként láncra fűzni; valóban, olyannyira unta és utálta a dolgot, hogy nem is volt rajta más, mint egy leheletnyi nejlonbugyi, amin át akár a The New York Times apróhirdetési rovatát is el lehetett volna olvasni. A bíró pedig elhinné minden szavát, és mélységesen együtt érezne vele. Ez csak világos; miért is ne? Jessie látta magát, ahogy ott ül a tanúknak fenntartott széken, és kijelenti: „Szóval ott feküdtem az ágyhoz bilincselve, egyetlen szál intim fehérneműben, bájosan mosolyogva, de az utolsó percben meggondoltam magam, és ezt Gerald is tudta, vagyis egyértelműen nemi erőszakról van szó.”
Hát igen, itt nincs mese. Őrületes leégés lenne.
A nyomasztó képzelgésből feleszmélve azt tapasztalta, hogy Gerald épp a bugyiját ráncigálja. Ott térdelt a lábai között, olyan elmélyült, buzgó ábrázattal, mint aki nem a saját kelletlen feleségének, hanem az ügyvédi zárószigorlatnak akar nekigyürkődzni. Vastag alsó ajka közepéről fehér nyálerecske csordogált végig az állán.
Hagyd rá, Jessie, hadd süsse el a mordályát. Feszül a töke; te is tudod, hogy ettől csavarodott be. A férfiak már csak így vannak ezzel. Ha túlad a rakományán, majd ismét lehet beszélni vele, és akkor szépen megegyeztek. Szóval hagyd a cirkuszt – feküdj szép nyugodtan, amíg ki nem lövelli magából, ami lehúzza.
Igazán bölcs tanács volt, és ő alighanem meg is fogadja, ha az az új lakó be nem költözött volna a fejébe. A névtelen jövevény nem titkolta meggyőződését, miszerint Jessie megszokott tanácsadója – az a hang, amelyet az évek során ő maga Burlingame-né ténsasszonynak keresztelt el – puhány és szánalmas balek. Meglehet azonban, hogy Jessie ennek ellenére is megadta volna magát, ha nem szembesül egyidejűleg két felismeréssel. Először is rájött, hogy bár csuklója az ágyhoz van bilincselve, a lába szabad; továbbá észrevette, hogy a nyálerecske lecsordul Gerald álláról, egy másodpercig megnyúlva himbálózik a levegőben, hogy aztán épp a köldöke fölött, a rekeszizmán kössön ki. Valamiért ismerős volt számára ez az érzés; félelmetes erővel tört rá a déjá vu élménye. A szoba hirtelen elhomályosult körülötte, mintha az oldalsó ablakokba és a tetőablakba kormozott üveg került volna.
A gecije, gondolta, holott pontosan tudta, hogy nem az. A rohadt, istenverte gecije!
Amit most tett, az nem is annyira Gerald ellen irányult; inkább a lelke legmélyéből felcsapó és egész lényét elöntő undor ellen védekezett. A feje a szó legszorosabb értelmében üres volt; ösztönösen, a vak rémülettől és a viszolygástól űzve mozdult, mint az a nő, aki rájön, hogy a haja fogságában vergődő valami nem más, mint egy denevér.
Felhúzta a lábát – jobb térde közben kis híján Gerald kiugró állának ütközött –, majd két csupasz lábfeje kilőtt, mint a rugóra járó dugattyú. Jobb lába – sarkastól, talpastól – Gerald kerek hasába mélyedt, bal sarka pedig teljes erővel eltalálta a férfi felmeredő vesszejének tövét, és az alatta halovány, érett gyümölcsként csüngő herezacskót.
Gerald hátratántorodott, tomporával vaskos, szőrtelen bokájára zuttyant. Fejét a tetőablak és a napfény fodrozódó hullámait ringató fehér mennyezet felé emelte, és éles, fuldokló sikoltást hallatott. Épp ekkor jajdult fel ismét a tavon az óriás alka is, mintegy pokolbéli ellenpontként; Jessie-nek úgy tűnt, mintha két hímnemű lény siratná egymást.
Gerald szeme most már nem szűkült résnyire, és nem is csillogott. A tágra nyílt szempár olyan hibátlanul kék volt, mint ezen a mai napon az égbolt. (Amikor Gerald telefonált az irodából, hogy a mai tárgyalását elhalasztották, és nem volna-e kedve Jessie-nek legalább erre a napra és esetleg éjszakára kiruccanni a nyaralóba, Jessie-t elsősorban éppen az csábította, hogy ezt a makulátlan égboltot láthatja majd az ősziesen kihalt tó fölött.) És e nagyra nyílt kék szempár merev, elkínzott tekintetét látni is gyötrelem volt. A férfi nyakán kétfelől kidagadtak az inak, és Jessie arra gondolt: Utoljára azon az esős nyáron Láttam ilyennek a nyakát, amikor jószerével abbahagyta a kertészkedést, és inkább a J. W. Dent-féle whiskyt választotta hobbijául.
Az üvöltés halkulni kezdett, mintha valaki egy különleges, személyre szabott távirányítóval csavarná lejjebb. Persze az ok egészen más volt: Gerald feltűnően sokáig, talán teljes fél percig üvöltött, és csak kifogyott belőle a szusz. Csúnyán eltalálhattam, gondolta Jessie. Két orcáján és a homlokán a piros foltok lilára színeződtek.
Hát mégis megtetted!, kiáltotta feldúltan a ténsasszony. Aha, motyogta az új hang. Kurva jó volt az irányzék, mi? Tökön rúgtad a férjed! jajveszékelt a ténsasszony Az isten szerelmére, hát mit képzelsz magadról? És mi jogon mersz még viccelődni is rajta?
Jessie úgy érezte, erre a kérdésre tudja a választ. Azért tette, amit tett, mert a férje meg akarta erőszakolni, hogy aztán később az egészet csip-csup kis félreértésnek tüntesse fel, amely véletlenszerűen következett be egy boldog és kiegyensúlyozott házaspár ártalmatlan nemi játszadozása során. A játék hevében történt, mondta volna később, a vállát vonogatva; nem én tehetek róla. Ha nincs hozzá kedved, Jess, többé nem játszunk ilyesmit. Miközben persze nagyon jól tudta volna, hogy ha a világ minden kincsét ígéri is, Jessie akkor sem tartaná soha többé oda a kezét, hogy rácsatolja a bilincset. Ez a mai a zárszámadás napja volt; Gerald pedig pontosan felmérte ezt, és elhatározta: még ez egyszer az utolsó cseppig kiélvezi.
Az a bizonyos feketeség – igazolva Jessie balsejtelmeit – immár teljesen elszabadult a szobában. Gerald mintha még mindig üvöltött volna, noha fájdalmasan eltorzult, összecsücsörített szájából már semmilyen hang nem hallatszott (Jessie legalábbis nem érzékelt ilyet). Arca a vértolulástól helyenként már-már feketének rémlett. Jessie látta, ahogy nyaki vénája – vagy talán, ha ugyan ez számít ilyenkor, a nyaki artéria volt – hevesen lüktet a gondosan simára borotvált bőr alatt. De akár véna volt, akár artéria, úgy festett, mintha bármely pillanatban szétrobbanhatna, és Jessie-t vad rémület kerítette hatalmába.
– Gerald?! – Hangja vékony volt és bizonytalan, mint egy kislányé, aki a barátnője zsúrján összetört valamilyen értékes tárgyat. – Gerald, jól érzed magad?
A kérdés persze ostoba volt, képtelenül ostoba, de sokkal könnyebb volt kimondani, mint azokat, amelyek valójában foglalkoztatták: Nagyon nagy baj történt, Gerald? Csak nem fogsz meghalni, Gerald?
Ugyan, dehogy hal meg, mondta idegesen a ténsasszony. Nagy fájdalmat okoztál neki, és minden okod megvan rá, hogy szégyelld magad, de meghalni azért nem fog. Halálról itt ne is essék szó!
Gerald ráncokba gyűrődött, csücsöri szája továbbra is hangtalanul rezgett, ám a kérdésre nem válaszolt. Fél kezét a hasához szorította, a másikkal sérült heréit fogta. Aztán lassan mindkét kéz felemelkedett, és megállapodott a bal mellbimbó fölött, mintha két puffadt, rózsaszín madár repülés közben hirtelen elfáradva megállapodnék. És Jessie egyszer csak meglátta, ahogy egy meztelen lábnak – az ő lábának – a formája kirajzolódik férje kerek hasán – vádló vérvörös foltként a rózsaszín húson.
Gerald megpróbálta kifújni a levegőt; a savanykás pára szaga a rothadó hagymáéra emlékeztetett. Most áramlik ki a tartalék levegő, gondolta Jessie. Ezt tárolja a tüdő a legalsó tizedében; azt hiszem, valami ilyesmit tanultunk a középiskolában, biológiaórán. Igen, így volt. Ez az a bizonyos híres utolsó lélegzet; a vízbefúlóké, az akasztottaké. Aki ezt kifújja, vagy eszméletét veszti, vagy pedig...
– Gerald! – kiáltotta élesen, dorgálón. – Gerald, lélegezz!
Gerald szeme úgy dülledt ki üregéből, mint két gyurmába ragadt kék üveggolyó, és sikerült egyetlenegyszer, zihálva beszippantania egy korty levegőt. Éppen futotta belőle az utolsó szóra; az egyetlenre, amely még telt ettől a sokszor csillapíthatatlanul bőbeszédű férfitől.
– ...szív...
És azzal elnémult.
– Gerald! – A dorgáló hangot most már rémület színezte, mint amikor az aggszűz tanító néni rajtakapja a második osztály szépét, hogy szoknyáját felhúzva mutogatja a fiúknak, milyen aranyos nyuszik vannak a bugyiján. – Gerald ne hülyéskedj! Próbálj lélegezni, a rohadt életbe!
Gerald azonban nem engedelmeskedett. Ehelyett szeme visszasüppedt üregébe; látszott, milyen sárgás a szeme fehérje. Nyelve szellentésszerű zajjal szökött ki a szájából. Ellankadt hímvesszőjéből zavaros, narancssárga árnyalatú vizelet ívelt elő, lázforró cseppeket fröccsentve Jessie térdére és combjára. Jessie élesen, áthatóan felsikoltott. Észre sem vette, hogy a bilincseket cibálva húzódik a férfitól a lehető legtávolabbra, közben sután maga alá húzva a lábát.
– Hagyd abba, Gerald! Hagyd abba, mielőtt leesel az...
De már késő volt. Még ha Gerald hallotta is, amit mond (és Jessie a józanabbik eszével már elvetette ezt a feltételezést), már késő volt mindenhez. Visszahajló háta túljutott az ágy szélén, és utána már győzött a nehézségi erő: Gerald Burlingame, akivel Jessie valaha mogyorókrémes rudacskákat majszolt az ágyban, felhúzott térddel, lefelé csüngő fejjel, háttal a földre zuhant, mint egy ügyetlen kissrác, aki a keresztény ifjúsági egylet ingyenes úszóleckéjén el akarja kápráztatni pajtásait. Amikor koponyája nekiütődött a keményfa padlónak, Jessie újra sikított egyet; a koppanás úgy hangzott, mintha valami hatalmas tojást ütnének fel egy kőedény szélén. Bármit megadott volna, ha ezzel a hanggal nem kellett volna megismerkednie.
Aztán csend lett, amelyet csak a láncfűrész távoli zakatolása tört meg. Jessie tágra nyílt szeme előtt nagy, szürke rózsa bomlott ki a levegőben. A szirmok csak nőttek-terebélyesedtek, és amikor végre köré zárultak, mint valami hatalmas, színtelen moly poros szárnyai, és egy időre betöltötték látóterét, minden mást kirekesztve, csak egyetlen határozott érzése volt: a hála.

2

Úgy érezte, valami hosszú, hideg folyosón van, ahol fehér köd gomolyog. A padló meredeken lejtett oldalra; efféle folyosókon közlekednek a szereplők az olyan filmekben, mint a Rémálom az Elm utcában vagy a Szürkületi zóna. Jessie meztelen volt, és egyre jobban fázott, úgy, hogy az izmai is sajogtak bele, különösen a hátán, a nyakában és a vállaiban.
Ki kell innen szabadulnom, különben elájulok, gondolta. Máris görcsöt kaptam a ködtől meg a nyirkosságtól.
(De közben tudta, hogy itt nem a ködről és nem is nyirkosságról van szó.)
És Geralddal is valami baj van. Már nem emlékszem pontosan, hogy mi, de azt hiszem, rosszul lett.
(De közben tudta, hogy nem ez a helyes kifejezés.)
Csakhogy volt az egészben valami különös: valamilyen másik énje igazából nem akart kiszabadulni a ferde talajú, ködös folyosóból. Ez az énje azt súgta, hogy sokkal jobban jár, ha itt marad, és ha sikerül kijutnia, keservesen meg fogja bánni. Így hát elidőzött egy darabig.
Végül aztán a kutyaugatás rázta fel. Félelmetesen pocsék zaj volt: a mélyben súlyos és vastag, de a felső regiszterekben apró, metsző vakkantásokra hasadt. Valahányszor az állat rákezdte, úgy hangzott, mintha egy rakás éles üvegszilánkot okádna fel. Jessie korábban is hallotta már ezt az ugatást, bár úgy érezte: jobb, sőt százszorta jobb lenne, ha sikerülne elfelejtenie, hol és mikor, és hogy mi is történt akkor, amikor hallotta.
No de legalább megmozdult a hangra – bal-jobb, bal jobb, mennek a majmok –, és hirtelen eszébe jutott, hogy ha kinyitná a szemét, még át is láthatna a ködön, így hát ekképpen cselekedett. És nem holmi kísérteties folyosót látott a Szürkületi zónából, hanem a Kashwakamak-tó északi partján, az úgynevezett Hurok-öbölnél elterülő családi nyaralójuk hálószobáját. Arra is rájött, miért fázik: mindössze egy bikinibugyi van rajta, a nyaka meg a válla pedig azért sajog, mert oda van bilincselve az ágy tartóoszlopaihoz, és amikor elvesztette az eszméletét, a hátsója lejjebb csúszott az ágyon. Nem volt itt sem rézsútosan megdőlt folyosó, sem nyirkos köd. Csak a kutya volt valóságos, és ugatott most is, ahogy csak kifért azon a hülye torkán, méghozzá már egészen közelről. Ha Gerald ezt hallaná...
Geraldra gondolva összerezzent, és a mozdulattól bonyolultan indázó kis vibrálások szikráztak végig görcsbe rándult kétfejű és háromfejű izmain, de a könyökénél elakadt a bizsergés, és ebből Jessie kásás, félig még öntudatlan riadalommal rájött, hogy alkarja többé-kevésbé érzéketlen, a keze pedig akár kesztyű is lehetne, amelyet összetapadt krumplipürével tömtek ki.
Ez fájni fog, gondolta, és egyszer csak minden emlék visszatért... különösen az a kép, ahogy Gerald lezuhan az ágyról. A férje ott hever a padlón, holtan vagy eszméletlenül, ő pedig az ágyon fekszik és bosszankodik, amiért az alkarja és a keze megmacskásodott. Hát van határa az emberi önzésnek?
Ha meghalt, csak magát szidhatja érte, jelentette ki a tárgyilagos hang, és még szívesen hozzátett volna néhány hasonló bölcsességet, de Jessie elfojtotta. Most, félig még öntudatlanul, jobban át tudta tekinteni memóriabankja rejtettebb adatait, és hirtelen rádöbbent, kié is ez a pattogó, kissé nazális hang, amely mindig a gunyoros nevetés határát súrolja. A hang gazdája Ruth Neary volt, egykori főiskolai szobatársnője, és Jessie-t csöppet sem lepte meg a friss felismerés. Ruth soha nem fukarkodott a véleménynyilvánítással, és tanácsaival gyakran meg is botránkoztatta Falmouth Foreside-ba való, tizenkilenc esztendős, zöldfülű szobatársnőjét – mint ahogy, legalábbis részben, éppen ez is volt a szándéka. Ruth soha nem bajlódott gátlásokkal; és Jessie nem kételkedett benne, hogy annak, amit saját viselt dolgairól állít, legalább hatvan százaléka fedi is a valóságot, sőt nemi kérdésekben az arány még magasabb is lehet. Ruth Neary volt Jessie ismeretségi körében az első nő, aki nem volt hajlandó borotválni a lábát és a hónalját; ő töltött egy ízben eper illatú fürdőhabot egy különösen kellemetlen felügyelőnő párnájába; és ő volt az, aki elvből elment minden diákgyűlésre és minden kísérleti diákelőadásra. Ha más nem is jön ki belőle, kisanyám, biztosan lesz egy jóképű srác, aki meztelenre vetkőzik, mondta egy ízben, a Noé papagájának fia című happeningről megtérve Jessie-nek, aki ámultan és megbabonázva hallgatta. Nem mondom, hogy lehet fogadni rá, de általában bekövetkezik; elvégre mi másért írnák és adnák elő az iskolai darabokat, ha nem azért, hogy a hapsik meg a csajok a nyilvánosság előtt pucéran tapizhassák egymást?
Jessie évek óta nem is gondolt Ruthra, és lám, Ruth most egyszer csak beköltözött a fejébe, és mint a régi szép időben, bőkezűen méri aranyigazságait. De hát miért is ne? Ki osztogathatna bölcsebb tanácsokat feldúlt és összezavarodott embertársainak, mint Ruth Neary, aki miután kijárta a New Hampshire-i egyetemet, egymás után három házasságot kötött, kétszer kísérelt meg öngyilkosságot, és négy ízben volt elvonókúrán drog- és alkoholfüggőség miatt? A jó öreg Ruth – újabb ragyogó példa rá, milyen pompásan veszi a középkorba való átmenetet a valamikori hippy-nemzedék.
– Ó, Okos Kata odalenn a pokolban, már csak ez hiányzott! – mondta Jessie, és jobban megrettent fátyolos, zavarosan összetorlódó beszédétől, mint keze és alkarja zsibbadtságától.
Megpróbált visszahúzódzkodni abba a félig-meddig ülő pozitúrába, amelyet épp Gerald ugrószáma előtt sikerült kiharcolnia. (Vajon azt az elpattanó tojásra emlékeztető, rémisztő hangot is csak álmodta? Remélte, hogy igen.) Ám a rémület egyszeriben kisöpörte Ruth emlékét: nem sikerült megmozdulnia. Csak az az indázó bizsergés futott ismét végig az izmain – más semmi nem történt. Karja továbbra is ernyedten csüngött a magasban, olyan mozdulatlanul és érzéketlenül, mint két vastag rúd medvecukor. Kótyagossága hirtelen elszállt – most jött rá, hogy a rémület mennyivel hatásosabb szer a repülősónál –, és a szíve nagyobb sebességre kapcsolt; de többre nem futotta erejéből. Szemhéja mögött felvillant egy kép valamelyik régi történelmi olvasmányból: nevető, mutogató embergyűrű fog közre egy kalodába zárt fiatal nőt. A kaloda a nyaknál és a csuklónál zárul a bűnös köré, s a szerencsétlen teremtés háta meggörnyed, mint a mesében a boszorkányoké, előrehulló haja pedig úgy takarja el az arcát, mint a vezeklőcsuklya.
Ez itt Burlingame-né ténsasszony, és azért bűnhődik, mert kárt tett a férjében, gondolta. És azért büntetik őt, mert nem találták meg az igazi felelőst – azt, akinek a hangja annyira emlékeztet az egykori szobatársnőmére.
De vajon csak arról van-e szó, hogy sérülést okozott a férjének? Nem valószínűbb-e, hogy egy halottal osztja meg a hálószobát? Továbbá nem valószínű-e, hogy – eltekintve a kutyától – a tópartnak ez a része, itt, a Hurok-öbölnél, teljesen kihalt, és ha kiabálni kezdene, legföljebb az óriás alkától remélhetne választ? Az hangzanék, s más semmi már...
És éppen ez a gondolat, amelybe oly különösen vegyült Poe A holló-jának[2] visszhangja, döbbentette rá, mi történik itt, mibe keveredett, és hirtelen teljes erővel markolta meg szívét az eszelős rettegés; vagy húsz másodpercig nem is tért magához belőle. (Ha őt kérdezik, meddig tartott az eszeveszett rémületnek ez az ájult rohama, találomra azt mondta volna, legalább három percig, de valószínűleg öt is lehetett.) Agya egy zugában még haloványan pislákolt egy csöppnyi józanság, de nem segíthetett rajta; inkább csak tehetetlen szemlélőként figyelte, ahogy az ágyon vergődő nő tiltakozásképpen ide-oda rázza a fejét, úgy, hogy a haja is repül vele, és közben rekedt hangon, rémülten sikoltozik.
Az epizódnak az vetett véget, hogy nyaka tövébe, épp oda, ahonnan a bal válla kiindult, mély, dermesztő fájdalom hasított. Izomgörcs volt, méghozzá a kíméletlen fajtából. Jessie nyöszörögve ejtette fejét az ágy fejtámlájának különálló mahagóniléceire. A túlerőltetett izom természetellenesen meghajlott és kőkeménnyé dermedt. A szörnyű fájdalomhoz képest eltörpült, hogy a megerőltetés következtében alkarjába, egészen a tenyeréig, bizsergető tűszúrásokkal visszatért az élet. Egy-kettőre kiderült, hogy hiába támaszkodik az ágy hátának, ez csak fokozza a meggyötört izomra nehezedő nyomást.
Jessie ekkor ösztönösen, minden szándék nélkül, az ágytakarónak feszítette sarkát, s ülepét megemelve vadul mozgatni kezdte a lábát. Könyöke meghajlott, a vállára és felsőkarjára nehezedő nyomás pedig enyhült, majd a következő pillanatban a deltaizmát összerántó görcs is felengedett. Hosszú, hörgésszerű sóhajjal szakadt ki belőle a megkönnyebbülés.
Odakinn süvített a szél – most vette észre, hogy már rég nem enyhe szellő fújdogál –, és megsuhogtatta a ház és a tó közötti lejtő fenyőfáit. A konyha túlsó végében (de ez már messze kívül esett Jessie mostani világán) az ajtó, amelyet Gerald meg ő elmulasztottak becsapni, nekiütődött a duzzadt toknak – egyszer, kétszer, háromszor, négyszer Ez hangzott, s más semmi már A kutya, legalábbis egyelőre, abbahagyta az ugatást, és a láncfűrész is elcsendesedett; még az óriás alka is mintha kávészünetet tartott volna.
A kép, amint a tavi alka kávészünetet tart, s netán az irodai ivókút felszínén libegve udvarolgat az alkahölgyeknek, valami poros, recsegő hangzást fakasztott Jessie torkában: kellemesebb körülmények között vihogásnak is elment volna. Mindenesetre így is sikerült végképp feloldania a vakrémületet. Jessie továbbra is félt, de immár ismét ura volt gondolatainak és tetteinek. Az átélt borzadály után azonban valami rossz, fémes íz maradt a nyelvén.
Ez az adrenalin, kisanyám, vagy minek hívják azt a mirigyváladékot, aminek hatására hirtelen karmaid nőnek, és megmászod a kőfalat. És ha majd valaki azt kérdi tőled, tudod-e, mi a pánik, most majd megmondhatod: teljes érzelmi űr, ami után úgy érzed, mintha egy maroknyi aprópénzt szopogattál volna el.
Alkarját mintha ezernyi tű szurkálta volna, és a bizsergés végre az ujjaira is átterjedt. Jessie többször egymás után ökölbe szorította, majd ellazította kezét, aprókat nyöszörögve hozzá. Hallotta, amint a bilincs láncai bágyadt csörömpöléssel odakoccannak az ágy oszlopaihoz, és egy másodpercre elidőzött a gondolatnál: vajon Gerald meg ő ép eszüknél voltak-e. Most határozott nemmel felelt a kérdésre, noha nem kételkedett benne, hogy világszerte ezrek és ezrek űznek nap mint nap hasonló játékokat. Még olyan szexuális szabadgondolkodókról is olvasott, akik felakasztották magukat a szekrényükben, hogy mialatt agyuk vérellátása lassan nullára csökken, elélvezzenek. Az efféle hírek csak megerősítették abbéli hitében, hogy a férfiakat inkább megverte, semmint megáldotta farkukkal a teremtés.
De ha csak játék volt (játék és semmi több), akkor miért érezte Gerald szükségét, hogy igazi bilincset vásároljon? Ez ám az érdekes találós kérdés, nem igaz?
Meglehet, Jessie, de szerintem most nem ez a legfontosabb, nem gondolod?, kérdezte odabentről Ruth Neary. Pedig hát igazán bámulatos, hány különböző csapáson képes egyszerre haladni az emberi elme. Jessie például többek között azon is eltűnődött most, hogy vajon mi lett Ruthból, akit utoljára tíz évvel ezelőtt látott, és már annak is három éve, hogy utoljára hírt hallott felőle. Ez az utolsó híradás egy képeslap formájában érkezett, amely fiatal férfit ábrázolt díszes vörös bársonyöltözékben, nyaka körül fodorral; a szája tátva volt, és hosszú nyelve sokatmondóan meredt ki belőle. CSAK NE ADD FEL, HÓFEHÉRKE, HA IDEÉR, NEM LESZ VÉGE, szólt az aláírás. Jessie még emlékezett, hogy amikor elolvasta, arra gondolt: íme, az űrkorszak humora. A viktoriánus kornak ott volt Anthony Trollope; az elveszett nemzedék megkapta H. L. Menckent; mi viszont itt állunk a trágár üdvözlőlapjainkkal meg az ütközőre ragasztott sziporkázó matricaszövegekkel, az ENYÉM ITT A PÁLYÁ-val és társaival.
A lapon elmosódott arizonai bélyegző díszlett, s szövege többek között azt a közlést is tartalmazta, miszerint Ruth belépett egy leszbikus kommunába. A hír nem kólintotta főbe Jessie-t; még el is tűnődött, hogy régi barátnője, aki hol szörnyen idegesítő, hol meglepőn, már-már megindítóan gyengéd, hol pedig egyidejűleg ilyen is, olyan is tudott lenni, most talán végre megtalálta az élet nagy játékasztalán azt a lyukat, amelyet épp az ő furán rendhagyó figurája számára fúrtak.
Aztán betette Ruth lapját íróasztala bal felső fiókjába, ahol mindenféle kóbor, válaszra alighanem hiába váró postai küldeményt őrizgetett, és voltaképpen ekkor gondolt utoljára hajdani szobatársnőjére – arra a Ruth Nearyre, aki egy hajmeresztőn száguldozó Harley-Davidson motorról álmodozott, de még Jessie jámbor öreg Ford Pintójának igazán szokványos sebváltójával sem tudott elboldogulni; Ruthra, aki még három évi ott-tartózkodás után is sűrűn tévedt el a New Hampshire-i egyetemi városban; Ruthra, aki kétségbeesve bőgött, amikor a villanyfőzőn szénné égett az ott felejtett étel; ez utóbbi baleset oly sűrűn fordult elő, hogy kész csoda volt, miért nem égett le egyszer sem a szobájuk vagy akár az egész kollégiumi épület. Milyen különös, hogy ez a Jessie fejében megszólaló magabiztos, tárgyilagos hang éppen az övé...
A kutya ismét vonítani kezdett. Nem hallatszott ugyan közelebbről – de messzebbről sem. Annyi bizonyos, hogy a gazdája nem madarakra vadászik; nincs az a vadász, amelyik megtűrne maga mellett ilyen locsi-fecsi ebet. Ha pedig a kutya és gazdája éppen csak délutáni sétáját bonyolítja, miképpen lehetséges, hogy az ugatás már vagy öt perce ugyanonnan hallatszik?
Mert jól gondoltad az imént, suttogta az agyában egy újabb hang: ennek a kutyának nincs gazdája. A hang nem Ruthtól és nem is Burlingame-né ténsasszonytól eredt, és nem is a saját hangja volt (vagy amit annak képzelt): nagyon fiatalosan csengett és nagyon riadtan. De akárcsak Ruthé, furcsamód ismerős is volt. Ez kóbor kutya, amelyik egymagában csatangol. Ettől hiába vársz segítséget, Jessie. Ettől hiába várunk segítséget.
Ámbár az is lehet, hogy túl sötéten látja a helyzetet. Elvégre mégsem bizonyos, hogy valóban kóbor kutyáról van szó. Ez csak feltételezés; és ameddig meg nem győződik róla, hogy helytálló, addig nem is hajlandó elhinni. – Perelj be, ha nem tetszik – mondta halkan, rekedten.
Addig pedig inkább Geraldon kellene törnie a fejét. A rémület, majd az azt követő fájdalom hatására róla szinte meg is feledkezett.
– Gerald? – A hangja még mindig tompán, idegenszerűen hatott. Megköszörülte a torkát, és újra próbálkozott. – Gerald?
Semmi. Egy pisszenés sem hallatszott.
Ebből még nem következik, hogy halott volna. Fel a fejjel, öreglány; nehogy itt újra bepörögj.
Jessie-ben meg is volt minden jó szándék, hogy ehhez tartsa magát, de azért zsigereiben most hirtelen mélyről jövő, remegő bizonytalanság támadt, amely valami kétségbeesett hontalanságra emlékeztetett. Ha Gerald nem válaszol, ez még nem jelenti azt, hogy halott, de annyi szent, hogy a legjobb esetben is eszméletlen.
És több mint valószínű, hogy halott is, tette hozzá Ruth Neary. Igazán nem akarom cikizni a mutatványodat, Jess, de ugyebár nem hallod, hogy lélegezne? Márpedig, ha jól tudom, az eszméletlen emberek is szoktak lélegezni, vagy legalábbis hörögve levegő után kapkodni, nemdebár?
– Honnan a rossebből tudnám? – felelte, de ez persze hülyeség volt. Főiskolai éveiben lelkesen tevékenykedett önkéntes tanulónővérkeként, és ennek során az ember hamar megtanulja, milyen hangot adnak a halottak: tudniillik semmilyet. Ruth nagyon jól tudta, mennyi időt töltött Jessie a portlandi városi kórházban – ő maga néha ágytálkorszaknak nevezte ezeket a hónapokat –, de még ha Ruth mindezt nem is sejtené, ez a hang akkor is tájékozott volna, mert ez a hang már nem Ruthé volt, hanem az övé. Igaz, Jessie-nek erre minduntalan emlékeztetnie kellett magát, mivel a hang egyszersmind különös, sőt borzongató módon önálló életet is élt.
– Olyan, mint azok a hangok, amiket régen hallottál, mormolta a fiatalos hang. A sötétség napja után...
Erre azonban nem akart gondolni. Ez volt az, amire soha nem akart gondolni. Nincs már enélkül is épp elég baja?
De Ruth hangja igazat mondott. Az eszméletüket vesztett emberek – kivált ha a fejüket érte valami kurva nagy ütés – valóban hortyogni szoktak. Ez pedig annyit jelent, hogy...
– Alighanem meghalt – mondta azon a tompa, rekedtes hangon. – Ez a helyzet.
Óvatosan bal felé hajolt, vigyázva, nehogy megerőltesse a nyakizmát, amely az imént oly fájdalmasan begörcsölt. Még meg sem feszült egészen a jobb csuklóját fogva tartó lánc, amikor megpillantott egy húsos, rózsaszín kart és a hozzá tartozó kéz kisujját és gyűrűs ujját. A jobb kéz volt; onnan tudta, mert jegygyűrűt nem látott. Látta viszont a körmök fehér félholdját. Gerald mindig roppantul hiú volt a kezére és a körmeire, bár hogy mennyire, azt Jessie csak most mérte fel. Mulatságos, milyen pontatlanul figyeli meg az ember a dolgokat, még olyan esetekben is, amikor bizonyos benne, hogy már nem érheti semmiféle meglepetés.
Igazad lehet, aranybogár, de azért most bízvást lehúzhatod a redőnyt, mert többre nem vagyok kíváncsi. Ennyi jöhet, s más semmi már És mégis: a vakot játszani most túl nagy fényűzés lenne. Erről egyelőre kénytelen lemondani.
Így hát végtelen óvatossággal, nyakát és vállát féltőn kímélve, tovább csúszott bal felé, amennyire csak a lánc engedte. Nagy mozgástere igazán nem volt – legföljebb ha még hat-hét centimétert megtehetett –, de látószöge azért kitágult annyira, hogy megpillanthatta Gerald felsőkarjának, jobb vállának, sőt fejének is egy kis részét. Nem volt bizonyos benne, de úgy rémlett, hogy ritkuló haján néhány pici vércsöppet is lát, bár úgy gondolta, elvben lehetséges, hogy ez csak képzelődés. Legalábbis remélhetőleg...
– Gerald? – suttogta. – Gerald, hallod, amit mondok? Kérlek, válaszolj.
Válasz azonban most sem érkezett. A test meg sem rezdült. Jessie-t pedig, mintha beforratlan seb fakadna fel, ismét elárasztották a reménytelen kitaszítottság hullámai.
– Gerald...? – suttogta ismét.
Minek suttogsz? Hiszen halott! A férfi, aki egyszer rég egy hétvégi arubai utazással lepett meg –, ki tudja, miért, de pont Aruba jutott az eszébe és valamelyik szilveszterestén fogta magát, és a krokodilbőr cipőd akasztotta a fülére – halott. Akkor meg mi a francnak kell itt suttogni?
– Gerald! – Ezúttal már hangosan kiabált. – Gerald, ébredj fel végre!
Saját sikolyától csaknem ismét az iménti görcsös rémületbe zuhant, és nem is az volt a legfélelmetesebb, hogy Gerald továbbra sem válaszol vagy mozdul, hanem a tudat, hogy a vak, eszelős rémület továbbra is lesben áll, s kitartó türelemmel ólálkodik józan tudata körül, ahogy a lecsapni kész ragadozó kerülgeti a barátaitól valahogy elkóborolt és a sötét, kiúttalan erdőben eltévedt nő lassan kihunyó tűzrakását.
De te nem tévedtél el, jelentette ki Burlingame-né ténsasszony, csakhogy ebben a hangban Jessie már nem bízott; fegyelmezettsége hamisnak tűnt, józansága vékony, épp csak a felszínt takaró festékrétegnek. – Tudod te nagyon jól, hol vagy.
Hát igen; valóban tudta. Egy ide-oda kanyargó, kitaposott földes út végén volt, amely innen délre, két mérföld távolságban tért le az öböl körüli útról. Amikor a kocsival végighajtottak rajta, a földet végig vörös és sárga falevelek borították, némán tanúsítva, hogy három hét alatt – ekkor kezdett színt váltani, majd hullani a lomb – aligha használta valaki ezt az ösvényt, amely a Hurok-öböl túlsó végéig vezet. A tónak ez a része jóformán csak nyáron népesült be, és Jessie elképzelhetőnek tartotta, hogy az ösvényen a munka ünnepe, vagyis az első szeptemberi hétvége óta nem is járt senki. Öt mérföldet kell megtenni, először az ösvényen, majd az öböl menti úton, mielőtt az ember kiérne a 117-es főútra, ahol már néhány, egész évben lakott ház is áll.
Itt vagyok egyedül, az isten háta mögött, a férjem holtan hever a földön, én pedig oda vagyok bilincselve az ágyhoz. Ordíthatok, amíg belekékülök, azzal sem megyek semmire; nincs, aki meghallaná. A legközelebbi ember, az a láncfűrészes, legalább négy mérföldre lehet innen; még az is lehet, hogy a tó túlsó partján űzi az ipart. A kutya valószínűleg meghallana, de szinte bizonyos, hogy magában kóborol. Gerald halott, és ez disznóság; ha én öltem meg, ez legkevésbé sem állt szándékomban; de ő legalább viszonylag gyorsan bevégezte. Én ebben sem reménykedhetem; ha Portlandben senki sem kezd aggódni miattunk, és miért is tennék, legalábbis a közeli napokban nem...
Nem kellene hagynia, hogy gondolatai ebbe az irányba kalandozzanak, ezzel csak közelebb csalja a szörnyet. Ha nem sikerül másfelé terelnie figyelmét, nemsokára belebámulhat a bárgyú, iszonyatos szemekbe. Nem, szigorúan tilos tovább haladni ezen a csapáson. Csak épp az a feneség, hogy ha egyszer az ember agya erre a csapásra téved, nagyon nehéz visszatéríteni.
De lehet, hogy nem is érdemelsz jobbat – szólalt meg hirtelen Burlingame-né ténsasszony izgatott, kötekedő hangon. Ez jár neked, Jessie – merthogy igenis te ölted meg. Ne is próbálj hazudni magadnak, mert úgyse engedném. Persze tudom, nem volt valami jó formában, és a baj előbb-utóbb magától is bekövetkezett volna – kaphatott volna szívrohamot az irodában, vagy mondjuk egy este, hazafele menet, az autópálya gyorsítósávjában, amikor épp újabb cigarettára akar gyújtani, és mögötte egy hatalmas, tízkerekű kamion vadul rádudál, hogy engedjen már utat, és pucoljon vissza a külső sávba. De neked ugyebár sürgős volt, és nem bírtad kivárni, nem bizony; Tom Mahout engedelmes, jó kislánya ezt már nem győzte türelemmel. Nem voltál hajlandó szép nyugodtan feküdni, amíg ellövi a puskaporát. Jessie Burlingame, akit most vágtak ki egy Juppie-magazinból, a fejébe vette, hogy őt bizony teremtett férfi le nem láncolhatja; ezért aztán muszáj volt szétrúgnia a férje mogyoróit, nem igaz? Méghozzá pont akkor, amikor a termosztátja már jócskán a vörös vonal fölé ugrott. Mondjuk csak ki, angyalom, kerek perec: ez gyilkosság volt. Úgyhogy talán – talán, azt mondom – rá is szolgáltál, hogy most itt feküdj, az ágyhoz bilincselve...
– Baromság – mondta ki hangosan, és micsoda viharos megkönnyebbülés volt hallani, ahogy a másik hang – a Ruthé – feltört a torkából. A ténsasszonyhangot néha (izé, a gyakran talán közelebb járna az igazsághoz) már gyűlölte – és félt tőle. Tisztában volt vele, hogy a hang sokszor felszínes csacskaságokat hablatyol, de egyszersmind annyira kemény és határozott volt, hogy nehezen tudott feleselni vele.
A ténsasszony mindig különös előszeretettel biztosította, hogy az új ruha megvásárlásával melléfogott, hogy nem a megfelelő cégtől rendelte meg a vacsorát a szokásos nyár végi összejövetelekre, amelyeket Gerald a többi cégtárs és házastársuk számára rendezett (habár ezeket az estélyeket voltaképpen Jessie rendezte, Gerald legföljebb ott állt a vendégek között, közhelyeket motyogott, és nyugtázta az elismerő szavakat); és a ténsasszony mutatott rá újra meg újra, hogy legfőbb ideje öt kilót leadnia, és az sem elégítette ki, ha Jessie-nek már a bordái is kilátszottak. Kit érdekelnek a bordáid? – visítozta önelégülten szörnyülködve. Nézd meg a csöcseidet, fiam, és ha még ettől sem hányod el magad akkor nézd meg a combodat!
– De még mekkora baromság! – mondta, és igyekezett, hogy a hang még erőteljesebben csengjen, de hiába, inkább valami apró remegést érzett benne, s ez nem volt öröm, nem, egy csöppet sem. – Gerald nagyon jól tudta, hogy komolyan beszélek. Akkor pedig ki tehet az egészről?
De vajon valóban így van-e ez? Bizonyos értelemben így – látszott, hogy Gerald feltette magában: azért sem vesz tudomást arról, amit Jessie szeméből és hangjából kiolvas, mert nem engedi, hogy elrontsák a játékát. Másfelől azonban – és ez volt az igazság mélyebb rétege – mégsem volt így, mert közös életük utolsó tíz-tizenkét évében Jessie mondhatott vagy akarhatott bármit, Gerald nem nagyon vette komolyan. Szinte mellékfoglalkozása lett, hogy ne hallja meg, amit a felesége beszél, hacsak nem az étkezésről vagy valamilyen esti programtervről volt szó (jól vésd az agyadba Gerald!). Volt még egy kivétel a szabály alól: ha Jessie kellemetlen megjegyzéseket tett a súlyára vagy az ivási szokásaira. Ilyenkor odafigyelt, és nem volt valami boldog, de aztán csak legyintett, mint valami mitikus természeti törvényszerűségre: ahogy a hal úszik vagy a madár repül, úgy a feleségnek az a dolga, hogy kárpáljon.
Tehát voltaképpen mit várt ettől az embertől? Hogy majd azt mondja: Hát persze, szívem, máris kioldozlak, ja és kösz, hogy felnyitottad a szemem!
Hát igen. Lelke valamilyen titkos zugában, ahol egy, a valóságtól még érintetlen, naiv és harmatos szemű kislány élt, alighanem épp erre számított.
A láncfűrész, amely már egy ideje ismét rákezdett a maga hörgő-zörgő nyikorgására, hirtelen elnémult. Mint ahogy, legalábbis egyelőre, elcsitult a kutya, az alka meg a szél is, és a csend olyan tapinthatóan sűrűnek tetszett, mint egy üres házban a tíz éven át felgyűlt porréteg. Motorbúgást sem hallott, még a távolból sem. És a most megszólaló hang már nem volt senki másé, csakis az övé. Úristen, suttogta a hang. Úristen. Lélekegyedül vagyok itt kinn a vadonban.

3

Jessie szorosan lehunyta a szemét. Ezelőtt hat évvel öt hónapot tékozolt el azzal, hogy pszichiátriai tanácsadásra járt, anélkül hogy Geraldnak szólt volna róla; tudta, hogy a férfi csak gúnyolódnék rajta, no meg minden bizonnyal azon aggódna, nem tálal-e ki Jessie olyasmit is, amit nem kellene. Ő mindenesetre azzal állított be, hogy rosszul bírja a stresszt, és Nora Calrlighan, a pszichiátere, megtanította egy egyszerű relaxációs eljárásra.
– A legtöbben azt hiszik, csak Donald kacsa számol tízig, nehogy elveszítse a fejét, mondta volt Nora, holott arról van szó, hogyha tízig számolsz, közben áthangolhatod az egész érzelmi skáládat – és akinek erre nincs szüksége napjában legalább egyszer, annak valószínűleg sokkal súlyosabb problémái vannak, mint akár neked, akár nekem.
Ez a hang is tisztán szólt – elég tisztán, hogy mélabús kis mosolyt csaljon Jessie ajkára.
Kedveltem Norát. Igazán őszintén kedveltem.
Vajon tudta ezt már akkoriban is? Némi csodálkozással állapította meg, hogy már nem emlékszik rá; mint ahogy azt sem tudta pontosan, miért is hagyta egyszer csak abba a kedd délutáni szeánszokat. Valószínűleg egyszerre szakadt rá egy csomó más feladat: a jótékonysági alap, a hajléktalanok Court Street-i menhelye, talán még az új könyvtár érdekében elindított gyűjtés is; ahogy egy másik, aranyköpésszámba menő űrkorszakbeli bárgyúság hirdette, „a szar az égből is jöhet”. De mindenképpen okos dolog volt, hogy abbahagyta a kezelést. Valahol meg kell húzni a határt, mert ha nem, akkor a végén már nincs megállás, és a terápia csak döcög-döcög tovább, amíg csak a pszichiáter és betege együttesen be nem totyog a nagy mennyei csoportos foglalkozásra.
Ne bánd most ezt. Rajta, számolj, úgy, ahogy Nora mutatta, a lábujjaidon kezdve.
Az egy a lábfej, öt-öt ujjacska, összebújnak, mint tíz nyulacska.
Kár, hogy a nyulacskákból nyolc nevetségesen egymásra görbül, a két nagyujj pedig úgy áll ki, mint a félgömbölyű fejű kalapács.
A kettő a lábam; hosszabbat nem láttam!
Ami azt illeti, a hosszúság vitatható volt; Jessie elvégre csak százhatvanöt centire nőtt, és a felsőteste volt az igazán hosszú, de Gerald fennen hangoztatta, hogy ami a szexepiljét illeti, a lábára lehet a legbüszkébb, és Jessie mindig mulatott ezen a teljesen őszintének tetsző megállapításon. Úgy látszott, Geraldnak nem tűnt fel, milyen húsos a combja, és azt sem vette észre, hogy a térde olyan csúnyán göcsörtös, mint az almafa törzse.
Az ölem jön harmadiknak; ami jó, az nem teremhet rosszat.
Ez enyhén – sokak szerint bizonyára nem is enyhén – hercigeskedő volt, miközben homályos is maradt. Jessie kissé megemelte a fejét, mintha meg akarná vizsgálni a szóban forgó műtárgyat, de a szemét nem nyitotta ki. Látta anélkül is, hogy meg kelljen néznie; ezzel a kellékkel már régóta élt együtt. Alteste közepén háromszög alakú, gyömbérszínű, kócos szőrpamacs nőtt körül egy jellegtelen rést, amely nem volt vonzóbb a rosszul begyógyult forradásnál. Ez a micsoda – ez a szerv, amely voltaképpen nem több egymást keresztező izomrostokkal átszelt, mély húsredőnél – Jessie szerint egyáltalán nem alkalmas holmi mítoszok gerjesztésére, pedig hát a férfinem kollektív tudata mégis mitikus jelentőséggel ruházza fel, s a varázslat völgyét látja benne – a karámot, amely előbb-utóbb a legszilajabb egyszarvút is magába zárja.
– Atyavilág, micsoda hülye sóder – mondta, és mosolygott hozzá, de a szemét még mindig nem nyitotta ki.
Csak hát persze sódernek nem is olyan hülye. Ezt az igénytelennek látszó kis rést ostromolja vágyával minden férfi – már ha nem homoszexuális –, de gyakorta valami rejtélyes megvetést, bizalmatlanságot, sőt gyűlöletet is táplálnak iránta. Nem minden tréfálkozásukon sütött át ez a sötét indulat, de sokon érződött a hatása, egyes bemondások pedig másról sem szóltak. Mi a nő? A pina önfenntartó rendszere.
Állítsd le magad Jessie, rendelkezett Burlingame-né ténsasszony zaklatott és utálkozó hangon. De egy-kettő. Jessie is úgy vélte, hogy az ötlet kiváló, és sürgősen visszatért Nora kiszámolósdijához. A négyes volt a csípője (amelyet túl szélesnek talált), az ötös a hasa az meg túl hájas volt). Hatodiknak jött a melle, meggyőződése szerint a legsikerültebb testrésze, bár azt gyanította, hogy Geraldot némiképp zavarta a sima domborulat alatt homályosan kirajzolódó kékes érhálózat; a magazinjaiban látható címlaptündérek mellén nyoma sem volt a szöveteket tápláló csatornarendszernek, mint ahogy apró szőrszálak sem serkentek a bimbóudvaruk táján.
Hetediknek a túl szélesre sikeredett válla következett, nyolcra jött a nyaka (amely valaha igazán formás volt, bár az elmúlt néhány évben egyre inkább a tyúkéra emlékeztetett), kilencre a meglehetősen csapott áll, a tízes pedig...
Na, álljunk csak meg egy polgári szóra!, szólt közbe dühösen a józan tárgyilagos hang. Miféle hülyeséggel szarakodsz te itt?
Jessie-t úgy elképesztette a hangból szikrázó indulat, és úgy megijesztette a hang különös önállósága, hogy még szorosabban összehúzta a szemét. Most, friss dühében, a hang mintha nem is a központi forrásból: saját agyából jött volna, hanem önálló, idegen lélekként bukkant volna fel, hogy megszállja és birtokba vegye az övét, mint Pazuzu szelleme Az ördögűző kislány szereplőjéét.
Na mi van, nincs kedved válaszolni? kérdezte Ruth Neary, alias Pazuzu. Jó, talán túl bonyolultan fogalmaztam. Megpróbálom egyszerűbben, Jessie. Ki gyúrta át Nora Callighan suta kis relaxációs rigmusát az öngyűlölet mantrájává?
Senki, válaszolt magában készségesen, de rögtön tudta, hogy a józan hang úgysem érné be ezzel, így hát hozzátette: A ténsasszony. Ő és senki más.
Hazudsz, vágott vissza habozás nélkül Ruth; érezhetően bosszantotta ez a félszínű áthárítási kísérlet. A ténsasszony butuska, és most éppen egy kicsit be is van gazolva, de alapjában véve derék teremtés, aki mindig jót akart, míg az, aki átszerkesztette Nora litániáját, bárki légyen is, határozottan rosszindulatú volt, Jessie. Hogyhogy ezt nem látod át? Hogyhogy...
– Semmit nem láthatok át, mert a szemem be van csukva – mondta Jessie remegő, gyerekes hangon. Már-már hajlott rá, hogy kinyissa, de valami azt súgta, hogy ezzel nemhogy javítana, csak rontana a helyzeten.
Ki volt az, Jessie? Ki ültette a fejedbe, hogy csúnya vagy és értéktelen? Ki az, aki épp Gerald Burlingame-et szemelte ki életed párjának és mesebeli hercegnek, alighanem már jó néhány évvel ezelőtt, hogy a republikánus párt ismerkedési buliján összefutottatok? Ki döntött úgy, hogy ő az, akire nemcsak szükséged van, de akinél nem is érdemelsz jobbat?
Jessie iszonyatos erőfeszítéssel söpörte ki agyából a hangot – és lázasan reménykedett, hogy a többi hang is vele ment. Elölről kezdte a mantrát, ezúttal fennhangon.
– „Az egy a láb, öt-öt ujjacska, összebújnak, mint tíz nyulacska, kettő a lábam, hosszabbat nem láttam, az ölem jön harmadiknak, ami jó, az nem teremhet rosszat, a csípőm a négy, ívelt, kerek, szép, ötödiknek jön a hasam, amit ettem, az most ott van...” – A folytatásra nem emlékezett (amiért minden bizonnyal csak hálás lehetett; erősen gyanakodott, hogy Nora maga farigcsálta a rigmust, alighanem abban a titkos reményben, hogy előbb-utóbb sikerül rásóznia a váró asztalán heverő, epekedőn bárgyú önépítő magazinok valamelyikére), és így beérte a puszta felsorolással.
– A hatos a mellem, a hetes a vállam, a nyolcas a nyakam...
Lélegzetvételnyi szünetet tartott, és megkönnyebbüléssel tapasztalta, hogy szívverése vágtáról gyors kocogásra váltott.
– ...kilenc az állam, és tízre a szemem jő; nyílj ki, szem, itt az idő!
A szót tett követte, és egy csapásra életre kelt körülötte a hálószoba, amely most egész újszerűen festett, és legalábbis egyelőre csaknem annyira elbűvölte, mint amikor Gerald meg ő az első nyarukat töltötték a házban. Ez még 1979-ben történt – abban az évben, amely egykor magának az űrkorszaknak tetszett, mára viszont képtelenül régi időt idézett.
Jessie szeme végigsiklott a szürke lécekből összerótt falakon, a magas, fehér mennyezeten, amelyen ott villódzott a tó visszfénye, és az ágytól jobbra és balra álló két nagy ablakon. A bal oldali nyugat felé nézett, a teraszra, azon túl pedig a lankás tájra és a tó szívszaggatóan csillámló kékjére. A jobb oldali ablakból kevésbé romantikus kilátás nyílt: a kocsifelhajtóra lehetett látni, és rajta a méltóságteljesen öregedő szürke Mercedesre, amelynek hűtőrácsa körül most, nyolcéves korában, már kiütköztek az első rozsdapettyek.
Éppen szemközt, a szoba túlsó végében, az öltözőasztal fölött, ott lógott a falon bekeretezve a batikolt pillangó, és Jessie-nek most szinte kísérteties természetességgel ötlött az eszébe, hogy ezt a harmincadik születésnapjára kapta Ruthtól. Az ágyról nem látszott a vörös cérnával kihímzett parányi autogram, de Jessie tudta, hogy ott van: Neary, '83. Az is afféle sci-fibe illő év volt...
Nem messze a pillangótól krómakasztón ott függött Gerald Alpha Kappa Rho söröskancsója (amelynek eszelős csörömpölését Jessie soha nem merte férje szemére vetni). Az Alpha Kappa Rho nem volt épp valami fényes csillag a bajtársi egyletek galaktikájában – más egyletek tagjai Alpha Útkappa-Rhónak csúfolták –, de Gerald valami elferdült büszkeséggel hordta a jelvényét, a kriglit pedig ott tartotta a falon, és minden júniusban, amikor először jöttek ki a házba, ebből itta az első nyári sörét. A kis szertartás láttán – jóval a mai ünnepi műsor előtt – Jessie már nemegyszer eltűnődött, vajon egyáltalán beszámítható állapotban volt-e, amikor hozzáment Geraldhoz.
Valakinek közbe kellett volna lépnie, gondolta csüggedten. Igazán jó lett volna, mert lám, mi sült ki belőle.
A fürdőszobaajtó másik oldalán ott látta a széken az ujjatlan blúzt és a hetyke kis nadrágszoknyát, amelyet ezen a szokatlanul meleg őszi napon viselt: a melltartója az ajtó kilincsgombján lógott. Az ágyterítőn és a lábán pedig – bearanyozva az apró, puha pihéket a combján – rézsútos sávban nyújtózott végig a délutáni napfény. Ez már nem az a jókora négyszög volt, amely déli egy órakor telepedett az ágy közepére, és nem is az egy órával későbbi téglalap; mostanra széles csík lett belőle, amely nemsokára majd egyre keskenyebb lesz, és bár egy régebbi áramkimaradás következtében az öltözőasztalon álló rádió digitális órája végképp csődöt mondott (folyamatosan déli tizenkettőt villogott azóta is, oly engesztelhetetlenül, mint egy bár neonreklámja), a fénysáv elárulta, hogy négy körül járhat az idő. Előbb-utóbb az elvékonyult fénycsík végképp lesiklik majd az ágyról, ő pedig árnyékokat pillant meg a sarkokban és a fal mentén álló kisasztal alatt. Aztán, ahogy a sáv zsinórra fogyva suhan végig a padlón, majd kúszik fel a túlsó falra, az árnyak lassan előbújnak a helyükről, és tintafoltként szétterjedve falják fel a fényt. A nap már süllyedt; még egy óra vagy legföljebb másfél, és végképp lebukik, utána pedig, úgy negyven perc múlva, sötét lesz.
Ez a gondolat – legalábbis egyelőre – nem ejtette vakrémületbe, de azért hangulata borongós lett, és a szívébe valamilyen nyirkos iszonyat fészkelte be magát. Látta önmagát, ahogy itt fekszik megbilincselve az ágyon, miközben a padlón holtan hever Gerald, a férje, és látta, ahogy mindketten csak fekszenek-fekszenek tovább a sötétben, jóval azután is, hogy a láncfűrész kezelője hazamegy lámpafényes otthonába, feleségéhez és gyermekeihez, a kutya tovább kóborol, és egyetlen élőlényként csak az a nyomorult tavi alka marad a közelében – csak az, és más semmi már.
Mr. és Mrs. Gerald Burlingame, az utolsó, hosszúra nyúló közös éjszakájukon...
Jessie a söröskancsóra meg a batikolt pillangóra nézett, ezekre a valószerűtlen szomszédokra, akiket legföljebb az év egyetlen szakán visel el az ember, és arra gondolt: könnyű a múlton elmélkedni, és éppoly könnyű (ha sokkal kellemetlenebb is) elmélázni a jövő lehetséges fejleményein. Annál keményebb dió két lábbal a jelenben maradni; de hiába, mindenképpen meg kell kísérelnie, mert különben ez a kínos helyzet minden valószínűség szerint még sokkal kínosabbá válhat. Nem bízhatott semmiféle deus ex machinában, amely kirántaná a csávából, és ez elég hervasztó; de ha sikerülne magától kimásznia belőle, az komoly előnnyel is járna: hiszen milyen kínos lenne majdnem pucéran tűrni, amint valami seriffhelyettes kiszabadítja, közben faggatózva, mi a fene történt itt, és egyszersmind jó alaposan szemügyre véve az újdonsült özvegy hamvas, fehér testét.
Mindeközben két további tényt is érzékelt, s bár sokat adott volna érte, hogy egyikkel se kelljen foglalkoznia, nem sikerült. Vécére kellett mennie, és szomjas volt. Ez idő szerint a folyadékleadás ingere erősebb volt, mint a felvételé, igazából mégis a szomjúság aggasztotta. Most még nem gyötörte túlságosan, de ha nem tud kibújni a bilincsből és eljutni a vízcsapig, a helyzet hamarosan megváltozik – és a lehetséges következményekre gondolni sem akart.
Vicces lenne, ha kétszáz méterre Maine kilencedik legnagyobb tavától szomjan halnék, gondolta, aztán megrázta a fejét. Ez itt nem a kilencedik legnagyobb tó Maine államban; ugyan mi járt a fejében? A kilencedik legnagyobb a Dark Score-tó, amelynek partján szüleivel és két testvérével valaha annyi időt töltöttek. Réges-régen, még a hangok kora előtt. Még az előtt, hogy...
Hirtelen, de annál határozottabban elvágta ezt a szálat. Már nagyon rég nem gondolt a Dark Score-tóra, és bilincs ide, bilincs oda, semmi teteje most visszatérni hozzá. Okosabb, ha inkább a szomjúsággal foglalkozik.
Mit kell azzal foglalkozni, kisanyám? Egyszerű pszichoszomatikus jelenség. Azért vagy szomjas, mert tudod, hogy nem kelhetsz fel, és nem juthatsz vízhez. Ilyen egyszerű.
Csak éppen ez nem volt igaz. Alaposan összeveszett a férjével, és a két gyors rúgás, amelyben részeltette, elindította Geraldban azt a láncreakciót, amely végül a halálában tetőzött; ő maga pedig egy nagyméretű hormonális felbolydulás utóhatásait sínyli. A jelenséget szaknyelven sokknak hívják, és a sokk egyik alaptünete éppen a szomjúság. Alighanem még örülhet a szerencséjének, amiért a szája nem száradt ki teljesen, legalábbis pillanatnyilag, és...
És talán ezen még tudok is segíteni.
Gerald megrögzött rabja volt a szokásainak, és a szokások közé tartozott, hogy az ágy fölötti polcon egy pohár víz legyen a keze ügyében. Jessie felfelé tekerte a fejét, jobbra nézett, és valóban: ott állt a nagy pohár víz, a tetején egymáshoz torlódott, olvadozó jégkockák lebegtek. A pohár nyilván valami alátéten áll, nehogy nyomot hagyjon a polcon – apró dolgokban Gerald már csak mindig ilyen körültekintő volt. A pohár oldalához, verítékgyöngyökként, a levegőből kicsapódott páracseppek tapadtak.
És ahogy elnézte ezeket a cseppeket, Jessie-be most nyilallt először az igazi szomjúság. Önkéntelenül megnyalta az ajkát, majd jobbra csúszott, amilyen messzire csak a bal oldali bilincs lánca engedte; ez ugyan nem volt több tizenöt centiméternél, de így is át tudott érni Gerald térfelére. A helyváltoztatás eredményeképpen néhány sötét foltot is meglátott a takaró bal oldalán. Néhány másodpercig üres tekintettel meredt rájuk, csak aztán jutott eszébe, hogy Gerald haláltusája közben vizeletet ürített. Ekkor gyorsan ismét a pohárra fordította szemét, a pohárra, amely ott állt a magasban valamilyen kartonpapír alátéten; alighanem holmi divatos yuppie sörmárka, talán a Beck's vagy a Heineken reklámja lehetett.
Jessie nagyon lassan nyújtotta felfelé a karját, mintegy szuggerálva, hogy elég magasra érjen. Hasztalan. Ujja hegye mintegy hat-hét centire elmaradt a pohártól. A tikkasztó szomjúság – torka picit összeszorult, nyelvén könnyű bizsergés támadt – ismét jelentkezett, majd elmúlt.
Ha holnap reggelig senki nem téved erre vagy én nem tudok valahogy kivergődni a bilincsből, már ahhoz sem lesz erőm, hogy felnézzek erre a pohárra.
A gondolat hűvös tárgyszerűsége már önmagában is félelmetes volt. De hát holnap reggelre ő már egész biztosan nem lesz itt, és ez a lényeg. Micsoda nevetséges gondolat. Micsoda kótyagos agyrém. Rá sem érdemes hederíteni. Hiszen ez...
Állj, szólalt meg a fölényesen józan hang. Abbahagyni. És Jessie engedelmeskedett.
Mert szembe kellett néznie azzal, hogy a gondolat egyáltalán nem olyan nevetségesen képtelen. Az eshetőséget, hogy akár itt is halhat meg, nem volt hajlandó elfogadni vagy akárcsak fontolóra is venni – ez valóban agyrém –, de ha nem sikerül lefújnia a pókhálót a fejében ketyegő gépezetről, hogy nagyobb sebességre kapcsoljon – nos, akkor valóban hosszú és kínos óráknak nézhet elébe.
Hosszú, kínos – és esetleg fájdalmas óráknak, szólalt meg idegesen a ténsasszony. De a fájdalom egyszersmind afféle vezeklés is lenne, nem gondolod? Elvégre magadnak köszönheted az egészet. Igazán remélem, hogy még nem unod a nótámat, de ha hagyod, hogy ellője a puskaporát...
– Igenis unom a nótát, ténsasszony – mondta Jessie. Nem tudta, vajon korábban is válaszolt-e már fennszóval valamelyik belső hangnak; mindenesetre eltűnődött, vajon nem az őrület jelei ütköznek-e ki rajta. Aztán arra a következtetésre jutott, hogy akár igen, akár nem, tökmindegy.
Jessie ismét becsukta a szemét.

4

Ezúttal lehunyt szemhéja mögött nem a saját testét látta a sötétben, hanem az egész szobát. No persze a középpontban most is ő volt, saját személyében – Jessie Mahout Burlingame, aki még hajszállal a negyven alatt van, százhatvanöt centijével és ötvennyolc kilójával még egész formás, szeme szürke, haja vörösesbarna (amióta öt évvel ezelőtt, az első ősz szálak mutatkoztak, szépen csillogó színezővel mosta be, és megesküdött volna rá, hogy Gerald semmit sem vett észre). Igen, ő volt a középpont: Jessie Mahout Burlingame, aki, maga sem tudta pontosan, miért és hogyan, ekkora zűrbe keverte magát; Jessie Mahout Burlingame immár minden jel szerint nem hitvese, hanem özvegye Gerald Burlingame-nek, változatlanul gyermektelen, és ami jelen állapotát illeti, két pár rendőrségi kézibilinccsel van ehhez az istenverte ágyhoz kötve.
Az utolsó tételhez érve képzeletével fölidézte a szóban forgó tárgyat; lehunyt szeme közé barázdát vájt a feszült igyekezet.
Összesen négy mandzsetta, amelyet páronként vagy tizenöt centis gumiborítású acéllánc kapcsol össze. A zárlemezbe az F-17 feliratot préselték; ez nyilván valami sorozatszám lehet. Emlékezett rá, mit mesélt Gerald, amikor a játék még újdonságszámba ment: a mandzsetták bőségét farkasfogrovátkás záró karral lehet szabályozni, a lánc pedig igény szerint rövidíthető, amíg végül a fogoly csuklói fájdalmas módon egymáshoz szorulnak; vele azonban Gerald kegyes volt, és a láncot mindig a leghosszabbra engedte.
Miért is ne?, gondolta. Elvégre csak játék volt – nem igaz, Gerald? s mégis, most megint felmerült benne az iménti kérdés, és ismét eltűnődött, vajon Gerald számára valóban csak játék volt-e az egész.
Mi a nő? – súgta egy ufószerű hang, amely úgy tört fel belőle, mint valami mély kútból. A pina önfenntartó rendszere.
Tűnj el, gondolta Jessie. Tűnj el, mert csak hátráltatsz.
Ám az ufószerű hang fittyet hányt az utasításra. Ehelyett azt kérdezte: Miért van a nőnek szája is, pinája is? Hogy egyszerre tudjon vizelni és nyögni. További kérdések, kis hölgyem?
Nem; ilyen idegesítően szürreális válaszok hallatán az embernek elmegy a kedve a kérdésektől. Ehelyett forgatni kezdte kezét a bilincsben. Csuklójának vékony húsát megnyomta az acél. Feljajdult, de a fájdalom nem volt erős, és a keze elég könnyen mozgott. Lehet, hogy Gerald is úgy gondolta: a nő csak arra jó, hogy működtesse a pinát, de az is lehet, hogy nem; annyi bizonyos, hogy a bilincset nem szorította meg, és vigyázott, hogy ne okozzon neki fájdalmat; no persze az ilyen szándék ellen már eddig is fellázadt volna, ehhez nem kellett megvárni a mai napot (legalábbis most így gondolta, és egyik belső hang sem volt olyan elvetemült, hogy ezt kétségbe vonja). De kibújni azért nem lehetett a mandzsettákból. Ahhoz épp elég szorosak voltak.
Biztos ez?
Jessie kísérletképpen rántott egyet rajtuk. Ahogy a keze lejjebb ereszkedett, úgy csúszott a csuklóján feljebb a bilincs, mígnem az acél karperec jó erősen beékelődött a csont- és porcszövetek közé annál a bonyolult csatlakozási rendszernél, ahol a csukló és a kéz mesterien eltervezett találkozása végbemegy.
Jessie még nagyobbat rántott a bilincsen. A fájdalom most már sokkal hevesebb lett. Hirtelen eszébe jutott az eset, amikor apu rácsapta az öreg Country Squire furgonnak a sofőrülés melletti ajtaját Maddy bal kezére, mert nem tudta, hogy a kislány a változatosság kedvéért az ő oldalán akar kimászni. Hogy sikoltozott a nővére! Valami csont is eltört – a nevét már elfelejtette –, de arra élesen emlékezett, milyen büszkén mutogatta Maddy a puha gipszkötést, hozzátéve: „És még a hátsó ínszalagom is elszakadt!” Jess és Will első hallásra vihogtak ezen, nem annyira gúnyosan, mint inkább a meglepetéstől, lévén, hogy számukra a „hátsó” szó a popsijuk illedelmesebb elnevezését jelentette, de Maddy így is komor képpel viharzott el, hogy beárulja őket anyunak.
Hátsó ínszalag, gondolta, és az egyre erősödő fájdalom ellenére tudatosan fokozta a nyomást. Hátsó ínszalag és valami orsócsonti izé vagy mi. Nem számít, kisanyám. Ha képes vagy kibújni ebből a mandzsettából, akkor gyerünk, és bízd a dokira, hogyan rakja később helyre az egész hóbelevancot.
Lassan, de folyamatosan fokozta a nyomást, minden akaraterejét arra összpontosítva, hogy leparancsolja kezéről a bilincset. Ha csak egy kicsivel tovább csúszna – egy centiméter esetleg, másfél pedig egész biztosan megtenné –, akkor a szerkentyű túljutna a legkiugróbb csontzátonyon, és azután már puhább, engedékenyebb szövet következnék. Legalábbis ebben reménykedett. Persze a hüvelykujjban is van csont, de ezen ráér tűnődni, ha majd itt lesz az ideje.
Még erősebben húzta visszafelé a karját; az ajka szétvált, fogai fájdalmas, erőlködő fintorban bújtak elő. Felsőkarján lapos, fehér ívben dudorodtak ki az izmok. Homlokán, arcán, de még az orra alatti kis bemélyedésben is gyöngyözni kezdett a veríték; öntudatlanul kiöltötte nyelvét, hogy az utóbbi pontról lenyalja.
A művelet nagyon fájdalmas volt, de nem emiatt hagyta abba, hanem pusztán azért, mert rájött: izmaitól már nem telik ennél nagyobb erőkifejtés, és a bilincs így sem mozdult tovább egy fikarcnyival sem. A rövid életű remény, hogy egyszerűen kibújik belőle, egy utolsót pislákolt, aztán kihunyt.
Biztos, hogy teljes erőből húztad? Nem lehet, hogy csak becsaptad magad, mert annyira fáj?
– Nem – mondta, még most sem nyitva ki a szemét. – Úgy húztam, amennyire csak bírtam. Esküszöm.
De a másik hang tovább makacskodott. Most valahogy nem is hallani, inkább látni vélte; olyan volt, mint egy képregényben a kérdőjel.
Csuklója húsában, a hüvelykujj párnája alatt, a tenyere alján és még lejjebb, az erek finom, kék rajzolata fölött mély fehér barázdák húzódtak, ott, ahol az acél belémart. Hogy feloldja a bilincsre nehezedő nyomást, ismét felemelte kezét, míg végül már meg tudta ragadni a fejtámla egyik lécét, de hiába: csuklója továbbra is fájdalmasan lüktetett.
– Hajaj – mondta reszketeg, bizonytalan hangon. – Hát ezt jól megszívtam.
De vajon valóban teljes erejéből húzott-e? Biztos ez?
Nem érdekes, gondolta, és felbámult a mennyezeten villódzó visszavert fényfoltokra. Nem érdekes, és azt is megmondom, miért nem. Még ha nagyobb erőt tudnék is kifejteni, mindkét csuklómmal csak az történnék, ami Maddy bal csuklójával történt, amikor rácsapódott a kocsi ajtaja: eltörnének a csontok, a hátsó ínszalag úgy pattanna el, mint a gumi, és az orsócsonti francnyavalya úgy robbanna szét, mint agyaggalamb a céllövöldében. Mindössze annyi változna, hogy már nemcsak megláncolva és szomjasan feküdnék itt, hanem megláncolva, szomjasan és ráadásul két törött csuklóval. Ami még meg is dagadna. Véleményem a következő: Gerald meghalt, még mielőtt a nyeregbe kapaszkodhatott volna, de ha meg nem is baszott – alaposan kibaszott velem.
Eddig megvolnánk. Vannak-e további lehetőségek?
Nincsenek, közölte Burlingame-né ténsasszony azon az elfúló hangon, amellyel a nők jelezni szokták, hogy már csak egyetlen könnycseppnyire vannak a teljes összeomlástól.
Jessie várt, hátha a másik hang – a Ruthé – is beszáll a vitába, de hiába várta. Meglehet, hogy az alkákkal együtt Ruth is ott úszkál az irodai ivókútban. Annyi bizonyos, hogy őt cserbenhagyta; most már egymagában kell boldogulnia.
Hát akkor rajta, gondolta. Arról már megbizonyosodtál, hogy a bilincsből csak úgy egyszerűen nem tudsz kibújni. Akkor most mit fogsz tenni? Egyáltalán mi az, amit tehetsz?
Mindkét készlet két darab bilincsből áll – szólalt meg habozva a fiatal hang, az, amelyet még nem tudott megnevezni. Te abból próbáltál kibújni, amelyik a kezeden van. Ez nem ment. De mi van a másikkal, azzal, amelyik az ágy oszlopára van akasztva? Ez még nem jutott eszedbe?
Jessie a párnába nyomta fejét, és hátrafeszítette a nyakát, hogy szemügyre vehesse a támlát és az oszlopokat. Az, hogy ezt csak alulnézetből teheti, nem sokat számított. Az ágy nem volt királyi méretű, de azért a szokásos dupla ágynál valamivel szélesebb. Volt valami fantázianeve is – ha nem királyi, akkor talán az udvari bolond vagy a főudvarmesternő címét viselte –, de Jessie azt tapasztalta, hogy amilyen mértékben éveinek száma szaporodik, úgy hullanak ki egyre gyorsabban az agyából az ilyen adatok; maga sem tudta, hogy ezt a bölcsesség vagy a fenyegető szenilitás jelének tekintse-e. Annyi tény, hogy az ágy, amelyen tanyázott, dugáshoz épp megfelelt, de ahhoz, hogy két ember kényelmesen végigaludja rajta az éjszakát, valamelyest keskenyebb volt a kelleténél.
Az ő számukra ez nem jelentett hátrányt, lévén, hogy öt év óta itt is, csakúgy, mint portlandi házukban, külön szobában aludtak. Nem Gerald határozott így, hanem ő; megelégelte férje évről évre hangosabb horkolását. Ha nagy ritkán szállóvendéget fogadtak a nyaralóban, olyankor együtt aludtak, itt, ebben a szobában, meglehetős kényelmetlenül, de máskülönben az ágyon csak szeretkezéskor osztoztak. És az igazság az, hogy elsősorban nem is Gerald horkolása miatt költözött ki innen; csak úgy vélte, ez az ürügy a diplomatikusabb. Valójában nem a füle, hanem az orra lázadt fel; férje éjszakai izzadásának szaga először viszolygást, később már leküzdhetetlen utálkozást keltett benne. Hiába zuhanyozott Gerald lefekvés előtt; hajnaltájban már áradt pórusaiból a whisky pállott bűze.
A kialakult menetrend szerint először szeretkeztek – egyre rövidebb ideig és egyre felületesebben –, aztán szunyókáltak egy kicsit (Jessie hovatovább ezt a szakaszt kedvelte a legjobban), majd Gerald lezuhanyozott, és magára hagyta. Így volt ez egészen eddig az évig; ám március óta bizonyos változások következtek be. A sálakkal, majd később a bilinccsel űzött játék – kivált az utóbbi – jobban kimerítette Geraldot, mint korábban a régi jó misszionárius-pozitúra, és gyakran megesett, hogy vállával Jessie vállához simulva, mély álomba merült. Jessie ezt nemigen bánta; az effajta bizalmas együttlétekre többnyire délutánonként került sor, és ilyenkor Geraldból csak egyszerű, közönséges izzadságszag áradt az éjszakai sűrű whiskybűz helyett. Egyébként, ha már erről van szó, ilyenkor a horkolása is enyhébb volt.
Csakhogy ezekre a délutáni előadásokra, ezekre a sálas-bilincses produkciókra mind a portlandi házban került sor, gondolta. Majdnem az egész júliust és az augusztus egy részét is itt töltöttük, de ha szeretkeztünk – ami nem volt mindennapos, de azért előfordult megmaradtunk a régi, bevált házi recepteknél. Jane hanyatt, Tarzan fölébe mászik. Itt soha nem űztük ezeket a kis játékokat – egészen a mai napig. Vajon mi lehetett az oka?
Alighanem az ablakok miatt volt; túl nagyok és szabálytalan formájúak, nem lehet őket elfüggönyözni, és soha nem került rá sor, hogy a keretbe füstüveget tetessenek, holott Gerald mindig tervezgette, egészen... szóval...
Egészen a mai napig, fejezte be a mondatot a ténsasszony. Jessie igazán hálás volt a tapintatos fogalmazásért. És jól sejted: minden bizonnyal az ablakok miatt alakult így, legalábbis nagyrészt. Gerald nem díjazta volna, ha Fred Laglan vagy Jamie Brooks váratlan sugallat hatására átruccan, hogy megtudakolja, nincs-e kedve egy parti golfhoz, és rajtakapják, amint épp tömi Mrs. Burlingame-et, aki véletlenül épp az ágy tartóoszlopaihoz van rögzítve két Kreig-féle kézibilinccsel. Az ilyen szokatlan esetnek alighanem híre megy. Fred és Jamie ugyan elég rendes fickók...
Azt meghiszem! Két középkorú hányadék, vágott közbe savanyúan Ruth, de ők is csak emberek, és az ilyen remek sztorit nem könnyű megtartani maguknak. És van itt még valami más is, Jessie...
De Jessie beléfojtotta a szót. Nem akarta, hogy ez a gondolat megfogalmazódjék, méghozzá épp a ténsasszony kellemes, de hervasztóan finomkodó hangján.
Gerald, úgy lehet, azért nem követelte soha, hogy a nyaralóban is folytassák a játékot, mert attól félt, hogy valahonnan egyszer csak kipattan egy megkergült keljfeljancsi. De hát miféle keljfeljancsiról lehet szó? Nos, gondolta Jessie, maradjunk annyiban, hogy Gerald félig-meddig talán valóban azt vallotta: a nő nem más, mint a pina önfenntartó rendszere... de egy másik, vagyis a jobbik énje – pontosabb kifejezés most nem jut eszembe – tisztában volt az igazsággal, és félt, hogy a szellem netán kiszabadulhat a palackból. Mint ahogy végső soron így is történt, nem igaz?
A tételt nehéz volt megcáfolni. Ha van helyzet, amelyre illik a fenti kifejezés, akkor ez aztán igazán olyan.
Jessie-t hirtelen elfogta valami fájdalmas sóvárgás, és vissza kellett fognia magát, nehogy pillantása a padlóra tévedjen. Maga sem tudta, őszintén gyászolja-e néhai; férjét, de annyit tudott: ha igen, éppen most nem vájkálhat ebben az érzésben. És mégis: jólesett, hogy valami kellemes emléke is van arról a férfiről, akivel annyi éven át élt együtt, és ez az emlék – hogyan merült álomba mellette Gerald szeretkezés után – igazán szép volt. Jessie nem lelkesedett a sálakért, a bilincset pedig éppenséggel megutálta, de szívesen elnézte Geraldot, amint meglepi az álom, és széles, rózsaszín arcán kisimulnak a ráncok.
És bizonyos értelemben most is itt alszik mellette – nem igaz?
Hiába időzött a napfény keskenyülő sávja éppen a combján – még az is kihűlt erre a gondolatra. Igyekezett is félretolni, hogy inkább ismét az ágy támláját tanulmányozza.
Az oszlopok valamivel beljebb álltak az ágy szélénél, így ha karja széttárult is, nem feszült ki kényelmetlenül, kivált, hogy a lánc vagy tizenöt centi mozgásteret is hagyott számára. A két oszlopot négy vízszintes léc kötötte össze; ezek is mahagóniból készültek, egyszerű, de tetszetős hullámvonalas mintázattal. Gerald egy ízben azt javasolta, hogy vésessék bele az egyik közbülső lécbe nevük kezdőbetűit – azt mondta, Tashmore Glenben ismer egy mesterembert, aki szíves örömest áthajtana, és megcsinálná, de Jessie lehűtötte lelkesedését; hivalkodónak s egyszersmind furcsamód gyerekesnek találta az ötletet. Nem óhajtotta utánozni a tizenéves szerelmeseket, akik nyíllal átlőtt szíveket karcolnak a tanulópadjukba.
A polc a legfelső léc fölött helyezkedett el, épp a megfelelő magasságban, hogy ha az ember hirtelen felül, be ne verje a fejét. Gerald vizespoharán kívül néhány, a nyárról itt maradt papírfedelű könyv hevert rajta, és Jessie térfelén néhány, ugyancsak a nyárról itt felejtett kozmetikai szer. Jessie biztosra vette, hogy a tégelyek azóta kiszáradtak, és ezt módfölött fájlalta; a női magazinokból is tudható, hogy az ágyhoz bilincselt nőket leginkább egy kis „Falusi hajnal” márkájú arcpírral lehet felvidítani.
Jessie lassan, óvatosan felemelte a karját, olyan szögben, hogy ökle ne súrolja a polc alját, és hátradöntötte fejét: vajon mi a helyzet a láncok túlsó végénél? A két bilincs másik gyűrűje a második és harmadik keresztléc között zárult az oszlop köré. Ahogy Jessie felemelte ökölbe szorított kezét, mintha csak valami láthatatlan súlyzót nyomna ki, a bilincs feljebb csúszott az oszlopon, egészen a következő lécig. Ha azt is meg a következőt is valahogyan el tudná mozdítani, utána egyszerűen átemelhetné a bilincseket a két oszlop végén.
Voilá.
Ez valószínűleg túl szép – vagy inkább túl könnyű ahhoz, hogy igaz legyen, szivi, de ennyi pénzért akár ki is próbálhatnád. Ha másért nem, hát hogy elüsd az időt.
Átfogta a mintás keresztlécet – azt, amelyiktől az oszlop köré csatolt karperec már egy hajszálnyival sem tudott feljebb mozdulni. Mély lélegzetet vett, belekapaszkodott, és nagyot rántott rajta. De egyetlen elszánt kísérletből is világos volt, hogy ez az út is járhatatlan; akárha egy acél tartórudat akarna kihúzni a betonfalból. Érezte, hogy a léc egyetlen millimétert sem engedett.
Tíz évig ráncigálhatnám ezt a dögöt, és még csak meg sem rezdülne, nemhogy kiszakadna az oszlopok közül, gondolta, és kezét renyhén ellazítva visszaejtette az ágy fölé, ameddig a lánc engedte. Önkéntelen, kétségbeesett kis sikoly szakadt ki belőle; neki úgy tetszett, mintha egy szomjas varjú károgna.
– Mitévő legyek? – kérdezte a mennyezeten táncoló fényfoltoktól, és végre szabad utat engedett a rettegés és a kétségbeesés könnyeinek. – Mi a fenéhez kezdek most?
Mintegy válaszként ismét felharsant az ugatás, és ezúttal olyan közelről, hogy Jessie felsikoltott. Úgy rémlett, mintha a hang már a keletre néző ablak alól, a kocsifelhajtóról szólna.

5

A kutya nem a kocsifelhajtón volt, hanem még annál is közelebb. Az aszfalton elnyúló árnyék, amely már-már a Mercedes elülső ütközőjét súrolta, arra vallott, hogy a hátsó verandán tartózkodik. A hosszú, formátlan árnyék mintha valami vásáron mutogatott félelmetes torzszülött állaté lett volna, és Jessie-ben az első pillanattól iszonyt keltett.
Ne légy már ilyen eszelősen ostoba, korholta magát. Az árnyék csak azért nyúlik meg így, mert a nap lemenőben van. Inkább tátsd ki a szád fiam, és csapj valami zajt; elvégre nem szükségszerű, hogy kóbor kutya legyen.
Ez persze igaz; a gazdi valóban itt járhat a közelben, de azért Jessie nem fűzött vérmes reményeket ehhez a feltevéshez. Gyanította, hogy a kutyát az ajtó előtt álló, drótfonatú szeméttartó vonzhatta a hátsó verandához. Gerald mosómedvemágnesnek keresztelte el a cédruslemezekkel borított, tetején kettős kallantyúval ellátott csinos kis alkotmányt. Nos, ezúttal mosómedve helyett kutyát csalt a házhoz, ennyi az egész; és szinte bizonyos, hogy kóbor kutyát. Valami alultáplált, a vakszerencsére utalt korcsot.
Hiába, akkor is meg kell kísérelnie...
– Halló! – süvítette. – Halló, van itt valaki? Ha igen, segítsen rajtam! van itt valaki?
A kutya abban a pillanatban elhallgatott. A pókszerű, torz árnyék megrándult, elfordult, távolodni kezdett... aztán újra megállt. Portlandból idejövet Jessie és Gerald bekapott egy-egy óriás szendvicset, hosszában vágott, sajttal és szalámival megrakott zsíros kenyérszeletet, és mihelyt megérkeztek, Jessie-nek első dolga volt, hogy a maradékot meg a csomagolást összeszedje és a szeméttartóba dobja. Bizonyára az olaj meg a hús nehéz szaga csábította ide a kutyát, afelől pedig semmi kétség, hogy hiába hallotta meg az emberi hangot: a szag marasztalja itt, emiatt nem vágtat vissza az erdőbe. A szag vonzása erősebb a kutyaszívben ébredő ösztönös sugallatnál.
– Segítség! – sikoltotta Jessie, bár egy belső hang arra intette, hogy ez könnyelműség, a kiáltozással csak annyit ér el, hogy bereked, és még szomjasabb lesz, de a józan intésnek nem sok esélye volt a sikerre. Jessie orrát megcsapta saját rettegésének párája, és éppúgy megbabonázta, mint a kutyát a maradék szendvics szaga; ez hajszolta nem is vakrémületbe, hanem már-már valami időleges tébolyba. – SEGÍTSÉG! SEGÍTSEN MÁR VALAKI! SEGÍTSÉG! SEGÍTSÉG! SEGÍTSÉ-É-É-ÉG!
Végül aztán kifulladt, és elhallgatott. Fejét, amennyire lehetett, jobbra fordította; szeme kidülledt, haja kócosan, a verítéktől összetapadva csüngött homlokába és arcába. Immár mellékgondolatként sem motozott benne a félelem, hogy így találnak rá meztelenül, bilincsbe verve, halott férjével a földön. A rettegésnek ez a mostani rohama olyan volt, mint valami kísérteties lelki napfogyatkozás – kiszűrte a józan ész és a remény minden sugarát, és a legborzalmasabb lehetőségeket vetítette elé: az egyre kínzóbb éhezést, a szomjúságot, amely előbb-utóbb tébolyhoz vezet, a görcsöket, majd a halált. Ő nem volt sem Heather Locklear, sem Victoria Principal, ez pedig itt nem egy nagy reklámmal beharangozott tévés krimi az amerikai kábeltelevízión. Nincsenek se kamerák, se reflektorok, és nincs rendező, aki azt kiáltaná: kikapcs! Ez itt valóban megtörténik vele, és ha nem jön segítség, akár addig folytatódhat, amíg csak egy szikrányi élet pislákol benne. Most már fittyet hányt rabsága körülményeire; odáig jutott, hogy akár Maury Povichot és a Futó viszonyok című sorozat egész stábját a hála könnyeivel fogadta volna.
Ám őrjöngő kiáltásaira senki nem válaszolt – se egy gondnok, aki épp a rábízott tóparti házakat járja be, se holmi kíváncsi helybéli, aki épp a kutyáját sétáltatja (és tán azt vizslatja, melyik szomszédja termel esetleg egy kis marihuánát a susogó fenyők között); Maury Povich pedig mégúgy sem bukkant fel. Továbbra sem látott mást, csak azt a hosszú, furán viszolyogtató árnyékot, amely egy vékony, ideges lábakon billegő kutyaszerű pókra vagy pókszerű kutyára emlékeztette. Jessie mélyet, reszketeget lélegzett, és megpróbálta összeterelni szertekószáló gondolatait. Torka forró volt és száraz, az orra kényelmetlenül nedves, és még el is dugult a sírástól.
És most mi lesz?
Fogalma sem volt róla. Oly csalódott volt, hogy agya sajgón lüktetett, és egyelőre nem termett meg benne semmiféle építő gondolat. Csupán egyvalamiben hitt teljes meggyőződéssel: abban, hogy a kutya nem számít. Egy ideig még majd itt téblábol a hátsó verandán, és aztán, ha rájön, hogy ahhoz, ami idecsalta, úgysem férkőzhet hozzá, el fog kullogni. Jessie halkan, elkeseredetten felnyögött, és behunyta a szemét. Szempillái közül szivárgott a könny, és lassan végigfolyt az arcán. A késő délutáni napfény aranyszínűre festette a cseppeket.
És most mi lesz? – kérdezte ismét. Odakinn heves szél támadt, a nyomában zizegtek a fenyők, a lazán betámasztott ajtó pedig újra csapkodni kezdett. Mi lesz, ténsasszony? Mi lesz, Ruth? Mi lesz, társult ufók és egyéb lézengők? Van-e köztetek... Van-e köztünk olyan, aki tud valami megoldást? Szomjas vagyok, pisilnem kell, a férjem meghalt, és egyetlen társaságom egy kóbor kutya, akinek számára a mennyországot a gorhami Amato bisztró háromféle sajttal és genovai szalámival dekorált óriás szendvicsének romjai jelentik. De nemsokára ő is ráeszmél majd, hogy neki a mennyországból csak a szag jut, és elkotródik. Tehát – mi lesz most?
Válasz nem jött. Valamennyi belső hang elnémult. Ez kellemetlen volt – köztük legalább nem érezte magát annyira egyedül –, de volt egy jó hír: eloszlott a pánik is, és csak valami nehéz, fémes utóíz maradt utána.
Alszom egy kicsit, gondolta, és csodálkozott, hogy ezt, ha akarja, meg is tudja tenni. Alszom egy kicsit, és talán mire felébredek, támad valami ötletem. És ha többre nem is megyek legalább a félelemtől sikerül egy időre megszabadulnom.
A lehunyt szeme sarkában húzódó apró vonalak, az iménti erőlködés nyomai lassan kisimultak, majd eltűnt a szemöldöke közti mélyebb barázda is. Még érezte, ahogy lebegni kezd; megkönnyebbülve és hálásan fogadta, hogy van hová menekülnie önmaga elől. Az újabb szélroham már távolinak tetszett, a szüntelen ajtócsapkodás pedig még messzebbről szólt: bam-bam, bam-bam, bam...
Ahogy lassan elbóbiskolt, egyre mélyebben és lassabban lélegzett – aztán egyszer csak összeszorult a torka, és a szeme felpattant. Álomittas zavarodottságában először csak valami értetlen ingerültséget érzett: a rohadt életbe, majdnem sikerült, és akkor ez a rohadt ajtó...
Igaz is: tulajdonképpen mi van azzal a rohadt ajtóval?
A rohadt ajtóval az volt, hogy a már megszokott csapkodás egyszer csak megszakadt. És mintha ez az észlelet szülte volna a neszt: Jessie meghallotta a kutya körmeinek jellegzetes kaparászását a küszöbön. Tehát bejött a nyitott ajtón. És most itt van a házban.
Jessie válasza nem váratott magára, és egyértelmű volt. – Takarodj innen! – üvöltötte, észre sem véve, hogy túlerőltetett hangja olyan rekedten szól, mint a ködkürt. – Mars ki, nyomorult dög! HALLOTTAD? ELMÉGY A FRANCBA A HÁZAMBÓL!
Elhallgatott; nehezen kapkodta a levegőt, a szeme kitágult. Bőrét mintha elektromos töltetű rézhuzalok hálózták volna be, s a legfelső két vagy három réteg sistergett és bizsergett. Homályosan érezte, hogy tarkóján úgy mered fel a szőr, mint a sündisznó tüskéje. Az elalvás reménye a messzeségbe veszett.
Hallotta, ahogy a kutya először aggodalmasan kaparászik a bejáratnál... aztán csend lett. Úgy látszik, sikerült elriasztanom. Nyilván egyből kiiszkolt az ajtón. Az ilyen kóbor kutya mind retteg az embertől, meg a lakott helyektől.
– Hát én nem tudom, kisanyám, – szólalt meg Ruth hangja, szokatlanul tétován. – Nem látom az árnyékát a kocsifelhajtón.
Persze hogy nem látod. Bizonyára megkerülte a ház túloldalát, és rohant vissza az erdőbe vagy le a tóhoz. Úgy megrémült, hogy hanyatt-homlok elinalt. Ez csak világos, nem?
Ruth hangja nem felelt, és hallgatott a ténsasszony is, noha Jessie ezúttal bármelyiküket szívesen fogadta volna.
– Sikerült elriasztanom! – mondta. – Tuti!
De azért továbbra is feszülten figyelt; ám csak a vér dobolt a fülében. Legalábbis egyelőre.

6

Nem sikerült elriasztania.
A kutya – ebben Jessie-nek igaza volt – valóban félt az emberektől és a lakott házaktól; csakhogy most a végsőkig el volt keseredve, és ezzel Jessie nem számolt. Korábban Princnek hívták, és ez a név most félelmetesen nevetségessé vált. Ahogy az ősz folyamán kiéhezve kóborolt a Kashwakamak-tó környékén, számos, a Burlingame házaspáréhoz hasonló szeméttartó akadt az útjába, és hiába áradt ebből olyan dús szalámi-, sajt- és olívaolaj-illat, gyorsan leküzdötte a csábítást. A valamikori Princ okult keserves tapasztalataiból: tudta, hogy a pazar illat forrásához nem férhet hozzá.
Csakhogy voltak itt egyéb szagok is, és valahányszor a szél feltépte a hátsó ajtót, meg-megcsapták a kutya orrát. Ezek a szagok gyengébbek voltak, mint a szeméttartóból eredőek, és belülről, a házból jöttek, de csábításukat nem lehetett elhessegetni. A kutya tudta, hogy minden bizonnyal el fogják kergetni, ordítozó gazdik ugranak majd utána, és nagyot rúgnak belé azzal a furcsa lábukkal, de a szagok felülkerekedtek félelmén. Mardosó éhségét csak egy dolog fékezhette volna meg; de lőfegyverrel még nem találkozott. Másképp lesz majd ez is, ha netán megéri a vadászati évadot, de addig még hátra volt két hét, és egyelőre nem tudott elképzelni nagyobb veszélyt az ordítozó gazdiknál és kemény, fájdalmas rúgásaiknál.
Amikor a szél legközelebb felrántotta az ajtót, besurrant rajta, és betrappolt az előtérbe... de túl messzire nem merészkedett. Készen volt rá, hogy mihelyt veszély fenyeget, gyors visszavonulót fújjon.
Füle elárulta, hogy ebben a házban szukagazdi lakik, és ordítása jelezte, hogy meg is neszelte ittlétét, de felemelt hangjából a kutya nem dühöt, hanem félelmet olvasott ki. Miután ijedtében először ösztönösen hátrahőkölt, ismét felbátorodott, és nem tágított. Várta, nem csatlakozik-e a szukagazdi visításához egy másik gazdi hangja, aki esetleg rá is ront majd, de amikor ez nem következett be, a kutya előrenyújtotta nyakát, és beleszimatolt a ház kissé áporodott levegőjébe.
Először jobbra fordult, a konyha irányába; valahányszor az ajtó kicsapódott, innen jöttek az illatfelhők. Csupa száraz, de kellemes szag: mogyoróvaj, ropi, mazsola, zabpehely (ez utóbbi szaga az egyik konyhaszekrényből áradt, mert doboza aljába lyukat rágott egy éhes mezei egér).
A kutya egyet lépett a konyha felé, majd az ellenkező irányba fordította fejét, hogy meggyőződjék róla, nem közelíti-e meg lopva valamilyen gazdi; a gazdik ugyan többnyire hangosan ordítanak, de hébe-hóba cselesek is akadtak köztük. Ám a balra vezető folyosón senki nem mutatkozott, a kutya pedig egyszer csak megérezte, hogy onnan valamilyen jóval erősebb szag árad, és gyomra görcsbe rándult az iszonyatos vágyakozástól.
A kutya elindult a folyosón. Szemében félelem és sóvárgás tébolyult elegye szikrázott, pofája ráncba szaladt, mint egy gyűrött rongyszőnyeg, hosszú felső ajka görcsös, ideges vicsorgásban hullámzott, elő-elővillantva apró fehér fogát. A szorongástól vizelet lövellt ki belőle, és lecsorgott a padlóra; ezzel a bejárati folyosó – és általa az egész ház – a kutya birodalmává lett, bár a röpke, halovány neszt még az éberen fülelő Jessie sem érzékelhette.
A kutya a vér szagát érezte meg. Erős, de egyszersmind tiltott szag volt, ám végül a marcangoló éhség elbillentette a mérleget: a kutya tudta, hogy ha nem jut hamarosan ennivalóhoz, megdöglik. És a valamikori Princ lassan megindult a folyosón a hálószoba felé. Útközben a szag egyre erősebb lett. Vérszag volt, semmi kétség; de tiltott véré: gazdivéré. Ám hiába: olyan dús volt, olyan ellenállhatatlan, hogy hatalmába kerítette a kutya apró, kétségbeesett agyát. Battyogott tovább, és a hálószoba ajtajához érve morogni kezdett.

7

Jessie hallotta a kaparászást, és rájött, a kutya valóban a házban van még, sőt épp errefelé tart. Sikoltozni kezdett, bár tudta, ennél rosszabbat aligha tehetne; épp elégszer hallotta, hogyha az ember olyan állattal kerül szembe, amelyik veszélyessé válhat, nem mutathatja ki, hogy fél tőle. De hiába, nem tudott uralkodni magán. Nagyon is jól tudta, mi vonzza a kóbor kutyát a hálószoba felé.
Felhúzta a lábát, és ugyanakkor a bilincs segítségével felrántotta magát, hogy hátát a támlának vesse; közben pedig egy másodpercre sem vette le szemét a folyosóra nyíló ajtóról. Most már a kutya morgását is hallotta, s úgy érezte, belei elernyednek, forróvá és cseppfolyóssá válnak.
A kutya megállt a küszöbön, ahol már meggyúlt az árnyék, és Jessie csak valamilyen homályos, a földhöz lapuló alakzatot látott. Nem volt nagy kutya, de azért nem is holmi játékszernek való pudli vagy chihuahua. A visszaverődő napfény két keskeny narancssárga félholddá változtatta a szemét.
– Takarodj innen! – ordított rá Jessie. – Takarodj! Mars ki! Senki nem hívott! – Ez utóbbi megjegyzés igazán nevetséges volt, de az adott helyzetben mi nem lett volna nevetséges? Még egy perc, gondolta, és megkérem, hozza ide a kulcsokat az öltözőasztalról.
A küszöbön álló homályos alakzat hátsó fertálya megmozdult: a kutya a farkát csóválta. Valamiféle érzelmes lányregényben ez bizonyára azt jelentette volna, hogy a kóbor eb összetévesztette az ágyon elterülő nő hangját rég elsiratott, kedves gazdájáéval. Jessie azonban tájékozottabb volt. A kutya nemcsak örömében szokta csóválni a farkát, hanem – akárcsak a macska – olyankor is, amikor még habozik, még csak mérlegelni próbálja a helyzetet. Ez a kutya itt jóformán meg sem rezdült a hangjától, de azért a félhomályos szoba némiképp bizalmatlanná teszi. Legalábbis egy időre.
A hajdani Princ még nem ismerte a puskát, de az augusztus utolsó napja óta eltelt hat hétben épp elég más természetű kellemetlen tapasztalatot gyűjtött. Azon a napon tette ki az erdőbe Mr. Charles Sutlin, a massachusettsbeli Braintree-ben működő ügyvéd; inkább pusztuljon el a kutya, semhogy hazavigye, és leperkálja érte az államnak és a városnak járó hetvendolláros egyesített ebadót. Charles Sutlin úgy vélte, hetven dollár túl szép pénz egy vacak turmix kuvaszért; legalább hatvannal több a kelleténél. Igaz, épp idén júniusban vett magának egy motoros vitorlás jachtot, és a vételár az ötjegyű számok eléggé magas régiójában mozgott; szó ami szó, egyesek szerint elég nagy káosz lehet annak a fejében, aki a hajó vételárához képest sokallja az ebadó összegét, de csak tessék, fújják csak a magukét, igazából nem erről van szó. Igazából arról van szó, hogy a motoros hajó megvásárlását eltervezte. A tétel már jó két éve szerepelt a távlati költségvetésében, míg a kutyát pillanatnyi felbuzdulásból szerezte be Harlow-ban, egy út menti zöldségesstandnál, és esze ágában sem lett volna megvenni, ha nincs vele a kislánya, aki egyből beleszeretett a kis korcsba. – Ezt akarom, apu! – bökött rá. – Amelyiknek fehér folt van az orrán, és külön áll a többitől, mint egy kis herceg. – Így aztán megvette neki a kölyköt – rá senki sem mondhatja, hogy nem szerez örömet a lányának –, és ha már a kislány hercegnek nevezte, el is keresztelték Princnek; de azért hetven dollár (amiből, ha Princet B kategóriába, a nagyobb kutyák közé sorolják, még akár száz is lehet) mégiscsak komoly pénz egy korcsért, amelyikhez egyetlen fecni papírt sem adtak. Bizony, nagyon komoly pénz, vélte Mr. Charles Sutlin, ahogy közeledett a tóparti nyaraló évenként esedékes bezárásának napja. Ahhoz, hogy a Saab hátsó ülésére téve hazavigye Braintree-be, igen kevéssé fűlt a foga; telehullatná a szőrével a kocsit, és még az is lehet, hogy lehányná vagy lekakálná az üléshuzatot. Esetleg vehetne neki egy olyan Vari-féle úti kosarat, de azok a kis csecsebecsék huszonkilenc-kilencvenötnél kezdődnek, és az áruk meredeken kapaszkodik felfelé. Különben is, az ilyen Princ-féle kutya rosszul viselné a bezártságot; sokkal jobb lesz neki, ha szabadon rohangálhat, és az egész északi erdőséget a maga birodalmának érezheti. Így van, gondolta magában Sutlin, amikor augusztus utolsó napján leállította a kocsit az öböl körüli út egy elhagyatott szakaszán, és kicsalogatta a kutyát a hátsó ülésről. Elég ránézni a jó öreg Princre, máris látszik, micsoda nyughatatlan, kóbor lélek. Sutlin nem volt ostoba, és félig-meddig tudta, hogy mindez csak zagyva, de kényelmes önáltatás, ám az egész mese egyszersmind fel is lelkesítette, és amikor visszaült a kocsiba és elhajtott – miközben Princ az út széléről nézett utána –, a Szabadnak született című dal témáját fütyörészte, sőt időnként egy-egy szövegfoszlány is kifakadt belőle: – Szabadnak születtél... kövesd a szíved szavát! – Aznap éjjel kitűnően aludt, egyetlen gondolatot sem vesztegetve a néhai Princre, amely ugyanezt az éjszakát egy kidőlt fa alá kucorodva töltötte, éhesen, álmatlanul, remegve a hidegtől, és nyüszített félelmében, valahányszor bagoly huhogott vagy valamilyen állat átsuhant a fák között.
És most a kutya, amelyet Charles Sutlin a Szabadnak született dallamára a szabadba taszított, ott állt Burlingame-ék nyaralójában, a hálószoba küszöbén (Sutlinék házikója a tó túlsó partján állt, és a két család nem ismerkedett össze, legföljebb az elmúlt három-négy évben időnként biccentettek egymásnak, ha épp összefutottak a kisváros csónakkikötőjében). Fejét leszegte, szeme kitágult, nyakán felborzolódott a szőr. Szünet nélkül morgott, de ezt maga sem tudta; minden figyelme a szobára összpontosult. Ösztönösen érezte, hogy a vérszag hamarosan legyőzi minden óvatosságát, tehát mielőtt ez bekövetkeznék, a lehető legalaposabban meg kell bizonyosodnia, nem leselkedik-e rá valamilyen csapda. Nem óhajtott találkozni sem keményeket, fájdalmasakat rúgó gazdikkal, sem olyanokkal, akik nehéz köveket hajítanak utána.
– Sipirc! – Jessie ordítani próbált, de csak vékony, reszketeg hangok törtek fel a torkán. Tisztában volt vele, hogy kiabálással úgysem kergethetné el a kutyát; a dög valamiből megérezte, hogy nem tud felkelni, és nem árthat neki.
Ez nem lehet igaz, gondolta. Hogyan is lehetne, amikor mindössze három órája még ott ültem beszíjazva a Mercedes utasülésén, hallgattam a magnóról a Rainmakers-t, és arra gondoltam: el ne felejtsem megnézni, mit játszanak a tóparti moziban, ha netán kedvünk lenne odakinn éjszakázni. Hogy is lehetne halott a férjem, amikor mind a ketten együtt dúdoltunk Bob Walkenhorsttal? Azt énekeltük: „Csak még egy nyarat, még egy éjszakát, még egy kis szerelmet.” Isteni szám, azért tudtuk végig a szövegét – hát akkor hogy is lehetne Gerald halott? Lehetetlen, hogy egyik percről a másikra ekkorát változzon minden. Nagyon sajnálom, hölgyeim, de ez akkor is csak rossz álom. A valóság nem lehet ilyen képtelen.
A kutya lassan beljebb sompolygott, lába merev volt az izgalomtól, farka lekonyult, kitágult szeme sötéten fénylett, szétnyílt szájából minden foga kilátszott. Őt nem foglalkoztatták a valóság képtelenségei.
A valamikori Princ, akivel a nyolc esztendős Catherine Sutlin nemrég még oly vígan hancúrozott (legalábbis amíg nem kapott a születésnapjára egy Marnie névre hallgató, úgynevezett „káposztalevélben talált” babát, ami a kutya iránti érdeklődését egy időre lelohasztotta), keverék volt, félig labrador, félig skót juhász, de korcsnak igazán nem bélyegezhette senki. Amikor Sutlin augusztus végén, az öblöt megkerülő országúton kitette, még negyven kilót nyomott, sima szőre egészségesen fénylett, színe kellemes, barnásfekete volt, mellén és pofája alatt a skót juhászokra jellemző, előkeszerű fehér folttal. Mostanra épphogy elérte a húsz kilót, és ha valaki megsimogatja az oldalát, minden bordáját kitapinthatta volna – mint ahogy azt is megérezte volna, milyen vadul, lázasan kalapál a szíve. Fél füle csúnyán be volt szakadva, koszlott, fénytelen bundájába bojtorján akaszkodott. Egyik combján félig beforrt rózsaszínű sebhely indázott végig – akkor kapta emlékül, amikor fejveszetten menekülve bújt át egy szögesdrót kerítés alatt, pofájából pedig, torz szakáll gyanánt, sündisznótüskék meredtek ki. Egy héttel ezelőtt bukkant rá az állat tetemére egy fatuskó alatt, de amikor a tüskék az orrába fúródtak, lemondott a zsákmányról. Már akkor is éhes volt, de a kétségbeesés még nem lett rajta úrrá.
Mára azonban éhes is volt, kétségbeesett is. Utoljára néhány kukaclepte ételmaradványt sikerült kikotornia egy elhajított szemeteszacskóból, amely a 117-es út melletti árokban hevert – és már ennek is két napja volt. A kutya, amely oly gyorsan megtanulta, hogy visszahozza a piros gumilabdát, ha Catherine Sutlin végiggurította a nappali vagy a bejárati folyosó padlóján, most a szó legszorosabb értelmében négy lábon állva haldokolt az éhségtől.
Csakhogy most itt a földön, látótávolságon belül, kilószámra hevert a friss hús, és hozzá zsír meg édes velővel teli csont. Mintha a kóbor kutyák istene hajolt volna le a hajdani Princhez.
És Catherine Sutlin elfeledett kedvence tovább nyomult Gerald Burlingame holtteste felé.

8

Ez úgysem történhet meg , biztatta magát Jessie. Az ki van zárva, tehát kár magad felizgatni.
Ezt hajtogatta magában, egészen addig, amíg a kutya felső részét eltakarta előle az ágy bal oldala. A jövevény most még hevesebben csóválta a farkát, és Jessie hirtelen ráismert a hangra. Ilyen hangot szoktak hallatni a kutyák, ha forró nyári napon vizet lefetyelnek a pocsolyából – és mégsem egészen ilyet. Ez a hang valahogy érdesebb volt, és inkább nyalásra emlékeztetett, semmint lefetyelésre. Jessie rámeredt a sebesen mozgó farokra, és lelki szeme előtt hirtelen kirajzolódott a kép, amelyet az ágy sarka elrejtett. A hajléktalan kóbor kutya, amelyiknek olyan fáradt és gyanakvó volt a tekintete, és a bundájába bojtorján akaszkodott – éppen férje gyérülő hajzatából nyalja ki a vért.
– AZT MÁR NEM! – kiáltotta, és fenekét megemelve bal felé lendítette a lábát. – HAGYD ŐT BÉKÉN! MARS KI! – Vaktában rúgott egyet, és egyik sarkával súrolta a kutya egyik kiálló csigolyáját.
A kutya azonmód visszahőkölt, és felkapta fejét; szeme úgy kitágult, hogy látszott a szembogarát körülvevő finom fehér gyűrű. Fogsora szétvált, és a délután gyengülő fényénél az alsó és felső metszőfogai között kifeszülő pókhálóvékony nyálfonalak sodrott aranyszálnak tetszettek. Aztán máris rá akarta vetni magát Jessie meztelen lábfejére. Jessie sikoltva rántotta vissza; már érezte bőrén a kutya leheletének gőzölgő páráját, de a lábujját sikerült megmentenie. Önkéntelenül újra maga alá húzta a lábát, és meg sem érezte, milyen felháborodva tiltakoznak agyongyötört vállizmai, milyen kelletlenül forognak csonthüvelyükben az ízületek.
A kutya néhány másodpercig még acsarogva nézte, szeméből sütött a fenyegetés. Egyezzünk meg, hölgyem, mondta ez a tekintet. Maga is teszi a dolgát, én is teszem a magamét. Ez az alku lényege, oké? s jobban teszi, ha rábólint, mert ha az utamba áll, magának ugrom, és akkor megnézheti magát. Különben is, ez az illető már halott, ezt maga éppoly jól tudja, mint én, és kár lenne, ha pocsékba menne, miközben én majd megveszek az éhségtől. Maga a helyemben ugyanezt tenné. Most persze ezt aligha látja be, de szerintem előbb-utóbb csatlakozik majd az én felfogásomhoz, méghozzá hamarabb, mint hinné.
– TAKARODJ INNEN! – süvítette Jessie. Most karját széttárva ült a sarkán; még soha nem hasonlított ennyire Fay Wrayre, amint az őserdőben felállított áldozati oltáron kuporog, miközben testtartása a pikáns magazinokban látható, izgató és szenvedelmes szexbombákat is idézte, ahogy fejét felszegve, mellét kidomborítva feszítette hátra a vállát, úgy, hogy csontjain kifehéredett a bőr az erőlködéstől, besüppedő nyaka és tarkója zugában pedig háromszögletű árnyék fészkelt. Éppen csak a kötelező, fülledten kacér csábmosoly hiányzott; arckifejezése inkább arról tanúskodott, hogy ez a nő már nagyon közel sodródott az épelméjűség és a téboly tartománya közötti határvonalhoz. – TAKARODJ INNEN!
A kutya még néhány másodpercig nézte, dühös vicsorgással. Aztán úgy látszott, végképp megnyugodott, és nem tart újabb rúgástól; ettől kezdve nem törődött többé Jessie-vel, és ismét lesunyta fejét. Ezúttal a lefetyelés és a nyalás hangja is elmaradt, inkább valamilyen harsány cuppogást hallatott. Jessie-nek a hangról azok a lelkes puszik jutottak eszébe, amelyeket Will öccse nyomott Joan nagyi képére, ha ellátogattak hozzá.
A kutya még morgott néhány másodpercig, de most valami fura, fojtott hangon, mintha párnát nyomtak volna a fejére. Jessie haja már-már az ágy fölötti polcot súrolta, és ebből az újszerű ülő testhelyzetből már nemcsak Gerald jobb karját és kezét látta, hanem dundi lábfejét is, amely úgy ingott ide-oda, mintha bebopozna egy kicsit valami forró számra – mondjuk, a Rainmakers „Még egy nyarat” című dalára.
Az új, előnyös pozitúrából a kutyát is jobban látta: az egész törzse kirajzolódott, éppen a nyakáig. Ha a kutya felemeli a fejét, az is látszott volna, de hát éppenséggel leszegte, hátsó lábát pedig keményen, mereven a földnek vetette. Majd egyszer csak valami sűrű, hörgésszerű hang hallatszott, mint amikor a náthás ember a váladékos torkát köszörüli. Jessie felnyögött.
– Elég volt... Jaj, miért nem hagyod abba?
A kutya oda sem figyelt. Volt idő, amikor két lábra állva pitizett néhány finom falatért; akkor még vidáman csillogott a szeme, és gazdái szerint még vigyorgott is hozzá, de ezek az idők mára éppúgy kikoptak emlékezetéből, mint ahogy már a nevére sem hallgatott volna. A kutya a jelenben élt, a jelen pedig olyan, amilyen. Aki életben akar maradni, az nem udvariaskodhat és nem kérhet elnézést. A kutya két nap óta egy falatot sem evett, az ennivaló most itt volt előtte, és bár az itteni gazdi is sajnálta tőle (hol van már az idő, amikor a gazdik nevetve veregették meg a fejét, JÓ KUTYÁ-nak nevezték, és szerény mutatványkészletéért jóízű maradékokkal jutalmazták), ennek a gazdinak apró, puha lába van, amellyel nem tud fájdalmat okozni, és a hangján átsüt a tehetetlenség tudata.
A néhai Princ morgása fojtott lihegésbe csapott, Jessie-nek pedig látnia kellett, amint Gerald már nemcsak a lábával, hanem egész testével táncikálni kezd. Először csak ide-oda himbálódzott, majd egyszer csak csúszkálni kezdett, mint aki végre minden idegszálában érzi a ritmust.
Ne hagyd táncba vinni magad, Diszkós Gerald!, gondolta Jessie tébolyodottan. Taposs a kutya lábujjára!
Ha még ott a szőnyeg, a kutya nem tudta volna megmozdítani a testet, csakhogy Jessie már korábban intézkedett, hogy szeptember elején, a munka ünnepe után eresszék be a padlót, Bill Dunn, a gondnokuk pedig odarendelte a „Ragyogó otthon” nevű takarítóvállalat embereit, akik igazán kitettek magukért. Dolguk végeztével már csak arra vágytak, hogy a ház úrnője, ha legközelebb leruccan, kellően értékelje a minőségi munkát; ezért aztán takarosan összegöngyölték a hálószoba szőnyegét, és berakták az előszobaszekrénybe. Így hát mihelyt a kutyának sikerült Diszkós Geraldot táncra bírnia, a test szinte oly könnyedén siklott a fényes és sima parketten, akár John Travolta a Szombat esti láz-ban. A kutyának csak annyi gondja volt, hogy ő szabja meg az iramot. E célból bevájta hosszú, piszkos körmét a fénylő padlóviaszba, rövid, szaggatott nyomokat hagyva maga után, miközben foga az ínyéig mélyedt Gerald felsőkarjának petyhüdt húsába.
Ha nem tudnátok, ez mind nem igaz; ez az egész nem a valóságban történik. Az imént még együtt hallgattuk a Rainmakerst, és Gerald csak annyi időre vette le a hangot, hogy elmondja: szombaton Oronóba készül a focimeccsre. A maine-i egyetemi csapat játszik a Brown ellen. Még arra is emlékszem, hogy beszéd közben megvakarta a jobb fülcimpáját. Hát akkor hogy is lehetne halott? Ki hiszi el, hogy egy kutya a karjánál fogva vonszolja végig a hálószobánkon?
Gerald maradék haja összekócolódott – nyilván a kutya nyalta össze, amikor a vért szopogatta ki belőle –, de a szemüvege még a helyén volt. Jessie a szemét is látta: félig nyitva, üvegesen meredt duzzadt üregéből a mennyezeten egyre bágyadtabban keringő fénypöttyökre. Vonásait most is eltorzították a mérgeslila és bíborszínű foltok, mintha még halálában is neheztelne, amiért Jessie hirtelen szeszélyből meggondolta magát. (Vajon valóban úgy gondolta, hogy csak futó szeszélyről van szó? Minden bizonnyal, ez nem is lehet vitás.)
– Engedd el – szólt a kutyára, de immár szomorúan, erőtlenül, szinte alázatosan. A kutyának épphogy megrebbent a füle a hangra, de egy pillanatra sem hagyta abba tevékenységét. Rendületlenül vonszolta tovább azt a foltos bőrű, borzas valamit, ami többé nem táncikált diszkótáncos módján – most már csak halott volt. A padlón egy tetem szánkázott végig, amelynek semmi köze nem volt a petyhüdt húsában vájkáló éles fogakhoz.
A kutya pofájához foszlott bőrcafat tapadt. Jessie arról győzködte magát, hogy tapétának látszik, de hát – amennyire tudta – nemigen szokás szemölcsökkel és oltási heggel dekorált tapétát forgalmazni. Most már látta Gerald húsos, rózsaszínű hasát is; simaságát csak a köldök törte meg, amely kis kaliberű golyó ütötte lyukra hasonlított. Hímvesszeje ide-oda himbálózott szeméremszőrzete fekete fészkében. Ülepe hátborzongató könnyedséggel siklott tova a keményfa padlódeszkákon.
És ekkor a ránehezedő fullasztó rémületbe sistergő, tüzes nyúlként hasított a düh, olyan fényesen és izzón, mintha a fejébe hővillám csapott volna, ő pedig nemcsak elfogadta, hanem örömmel üdvözölte ezt az újszerű indulatot. A düh ugyan aligha oszlatja szét ezt a lidércnyomást, de úgy érezte, hasznos ellenszere lehet tompa zavarodottságának.
– Te rohadék! – mondta halk, remegő hangon. – Te gyáva, alattomos rohadék!
A polcnak Gerald feje fölé eső részét nem tudta ugyan elérni, de rájött: ha bal csuklóját úgy forgatja a bilincsben, hogy keze a válla fölött hátrafelé mutasson, akkor a polc hozzá közeli részének egy kis szakaszán végig tudja futtatni ujjait. Annyira nem csavarhatta el a fejét, hogy lássa is, amit megérint – a tárgyak kívül voltak látómezején, még szeme sarkából sem pillanthatta meg őket –, de ez most nem számított; nagyjából úgyis tudta, mi van ott a magasban. Ide-oda mozgatta ujjait, könnyedén megérintve a tubusokat és tégelyeket; volt, amelyiket hátrább lökte, volt, amelyiket lesodorta. Az utóbbiak közül egy-kettő az ágyterítőn kötött ki, és akadt, amelyik az ágyról vagy a bal combjáról végül a földre pottyant. A célnak, melyet maga elé tűzött, egyik sem felelt meg. Végül ujjai egy Nivea krémes tégely köré zárultak, és egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy ez lesz az igazi, de a tégely csak mintadarab volt: még ha plasztik helyett üvegből készült volna, akkor is túl kicsi és könnyű ahhoz, hogy a kutyának fájdalmat okozzon. Így hát visszaejtette a polcra, és vakon tovább tapogatózott.
Már mozgástere legszéléig jutott, amikor ujjai valami üvegtárgy lekerekített peremének ütköztek; kutatása során ennél nagyobb tárggyal még nem találkozott. Egy pillanatig fogalma sem volt, mi lehet, aztán kapcsolt. A falra akasztott söröskriglin kívül más emléktárgy is idézte Geraldnak az Alpha Útkappa-Rhóban eltöltött szép napjait: egy hamutartó. Erre bukkant rá, és csak azért nem tudta rögtön azonosítani, mert igazából Gerald térfelén volt a helye, közvetlenül a vizespohár mellett. Valaki – talán Mrs. Dahl, a takarítónő, vagy Gerald maga – áttolta az ő feje fölé, mondjuk, portörlés közben vagy csak mert épp útban volt. Az ok most úgysem számít, az a fő, hogy itt van, az adott helyzetben ennyi éppen elég.
Jessie átfogta a peremét, s kitapintotta a két rovátkát – a cigaretta parkolóhelyét. Aztán megmarkolta a hamutartót, amennyire tudta, hátrahúzta kezét, majd ismét előrelendítette. A szerencse pillanatnyilag mellé pártolt: még éppen lefelé ránthatta csuklóját, profi csatárként cselezve ki a védelmet, mielőtt a megfeszülő lánc lefékezte volna lendületét. Az egész mozdulatsort merőben ösztönösen hajtotta végre; megkereste, megtalálta és már el is hajította a lövedéket, még mielőtt ideje lett volna végiggondolni és ezzel zátonyra futtatni az egész akciót. Mert hiszen józan ésszel hogyan is képzelhető el, hogy egy nő, aki a főiskolai íjászgyakorlaton a legalsó szintet is alig teljesítette, eltaláljon egy hamutartóval egy kutyát, kivált ha az tőle legalább öt méterre van, az ő keze pedig történetesen az ágy oszlopához van bilincselve.
És mégis, mindezek ellenére eltalálta! A hamutartó röptében egyszer elfordult: egy töredék másodpercnyi időre felvillant az Alpha Kappa Rho jelszava. Jessie az ágyból nem tudta kibetűzni, de nem is volt rá szükség; szolgálat, haladás, bátorság – e szavakat vésték latin nyelven egy fáklya köré. Aztán a hamutartó repült tovább, de nem futhatta be ívét, mert teljes súlyával nekicsapódott a kutya csontos, az erőlködéstől megfeszülő vállának.
A kutya felvonított a váratlan fájdalomtól, Jessie-t pedig egy pillanatra heves, elemien ősi diadalérzet fogta el. Szája széthúzódott; ő úgy érezte, mosolyog, de aki látja, azt gondolhatta volna, üvölteni készül. Mint ahogy fel is üvöltött, mámorosan, közben megfeszítve hátát és kinyújtva lábát. A vállában megnyúlt a porc, és ízületei, amelyek már emlékként sem őrizték húszéves korának rugalmasságát, kis híján kificamodtak a megerőltetéstől, de ő ezúttal sem érzékelte a fájdalmat. Később majd megfizet mindenért – minden mozdulatért, rántásért, csavarásért, de egyelőre a mennyekbe röpítette a szilaj gyönyörűség, amiért a dobás ilyen jól sikerült, és úgy érezte: valamiképpen le kell vezetnie ezt a tomboló lelkesedést, mert különben szétveti. Lábával dobolni kezdett az ágyterítőn, testét pedig úgy ingatta ide-oda, hogy nedves haja az arcát és a halántékát csapkodta, nyakában pedig drótkötegként dudorodtak ki az inak.
– ÁÁÁ! – Ordította. – MOST MEGFOGTALAK! ÁÁÁ!
A kutya, amikor a hamutartó eltalálta, hátraugrott, és amikor a lövedék nagy csörömpöléssel földet ért, megint ugrott egyet. Füle a fejéhez lapult: megérezte, hogy a szukagazdinak más lett a hangja – félelem helyett most diadal sugárzott belőle. Most majd egy-kettőre felkel az ágyról, és jönnek a rúgások; a puhának látszó láb nagyon is keménynek bizonyul majd. A kutya tudta, hogy ha tovább időzik, újabb fájdalom éri. Nincs más hátra: kereket kell oldani.
Elfordította a fejét, hogy megbizonyosodjék róla, szabad-e még a visszavonulás útja, és közben ismét megcsapta a friss hús és vér bűvöletes illata. Szájában savanyú ízt érzett, gyomra ismét görcsbe rándult a leküzdhetetlen éhségtől. Idegesen nyüszített. Csapdába került: két ellentétes, de egyformán erős parancs csatázott benne, és a szorongástól ismét vizelnie kellett. A szag – saját vizeletének szaga – testi és lelki gyengeségről árulkodott, ahelyett hogy erőt, magabiztosságot ígért volna, és ez csak növelte zavarát és csalódottságát. Hirtelen ismét csaholni kezdett.
Jessie feljajdult a kellemetlen, metsző hangra – ha módjában áll, befogta volna a fülét –, a kutya pedig újabb változást érzékelt a helyiségben. Mintha a szukagazdi most másmilyen szagot árasztana. Az iménti szaga, bár még friss és szokatlan volt, máris gyengült, és a kutya hovatovább úgy érezte: a vállát ért ütés talán mégsem azt jelenti, hogy további ütlegekre is számíthat. Meg aztán még az első sem fájt annyira; inkább a meglepetés zaklatta fel. A kutya kísérletképpen közelebb lépett az ernyedten heverő karhoz, amelyet elengedett – és szinte elkábult a vér és a hús egybevegyülő, bűvöletes kipárolgásától. De azért közben éberen figyelte a szukagazdit is. Lehet, hogy tévedett, amikor kezdetben ártalmatlannak vagy tehetetlennek, esetleg ártalmatlannak és tehetetlennek ítélte. Mindenesetre most már résen kell lennie.
Jessie, ahogy az ágyon feküdt, ködösen már érezte, hogy lüktet a válla; ennél élesebben, hogy a torka is sajog, de a legélesebben az a tudat nyilallt belé, hogy hamutartó ide, hamutartó oda, a kutya változatlanul itt van. Iménti forró diadalmámorában magától értetődőnek vélte, hogy eliszkol, és mégis: valamilyen okból állta a sarat, és a szobában maradt. Mi több: már ismét nyomult előre. Igaz, óvatosan és bizalmatlanul, de nyomult. Jessie úgy érezte, mintha valami keserű, zöld, gyilkos méreggel, talán bürökkel teli duzzadt tömlő lüktetne benne, és attól félt, ha a tömlő kipukkad, meg fog fulladni. Saját dühe, csalódottsága, elkeseredése fojtja meg.
– Kotródj innen, szarházi – mondta a kutyának fátyolos, reszketeg, hisztérikusan vibráló hangon. – Kotródj, vagy megöllek. Még nem tudom, hogyan, de esküszöm, megteszem!
A kutya ismét megállt, és idegesen, nyugtalanul bámult rá.
– Helyes, jól teszed, ha jó erősen ide figyelsz – mondta Jessie. – Nem is tehetnél okosabbat. Ugyanis halálos komolyan beszélek. – Aztán minden átmenet nélkül újra kiabálni kezdett, bár hangszálai már úgy kimerültek, hogy a rikácsolás időnként suttogásba ment át. – Megöllek, esküszöm, hogy megöllek, ha nem takarodsz el innen!
A kis Catherine Sutlin egykori kedvencének ide-oda járt a szeme; hol a húsra nézett, hol a szukagazdira, aztán megint a húsra. Végül – ahogy Catherine apja mondta volna – kompromisszumos megoldást választott. Előredőlt, közben felfelé fordított szemével Jessie-t is figyelve, és fogával megragadta az inakból, zsírból és porcogóból álló szétmart húscafatot, amely egykor Gerald Burlingame jobb felsőkarja volt, majd dühösen morogva rántott rajta egyet. Gerald karja a magasba emelkedett; ernyedt ujjai mintha kimutattak volna a keletre néző ablakon, a kocsifelhajtó és az ott álló Mercedes felé.
– Elég volt! – sikoltott Jessie. Elgyötört kiáltása most már mind sűrűbben váltott át fejhangú, hörgő suttogásba. – Hát még most sem elég? Hagyd végre békén!
A kutya nem törődött vele. Gyors ütemben csóválta a fejét, úgy, mint korábban, amikor Cathy Sutlin meg ő ide-oda cibáltak valamilyen gumijátékot. Csakhogy ez most nem volt tréfadolog. Lázasan fejtette le a húst a csontról, sebesen mozgó állkapcsán tajték csorgott végig. Gerald gondosan manikűrözött keze vadul imbolygott ide-oda a levegőben, mintha karmesterként nógatná muzsikusait élénkebb tempóra.
Jessie ismét hallotta azt a sűrű, nyálkás krákogást, és hirtelen rátört a hányinger.
Ne, Jessie! A hang Ruthé volt, és őszinte rémület szólt belőle. Ezt nem szabad! A szag hozzád vonzaná... egyenesen rád!
Jessie arca görcsös fintorba torzult, ahogy viaskodott az ingerrel. Aztán ismét megütötte fülét az az érdes, hörgő krákogás, és egy másodpercre meg is látta a kutyát. Az most már újra négy lábon állt, szilárdan és mereven, s mintha valami sötét, vaskos gumipánt hevert volna előtte, olyan színű, mint a befőttesüveg tömítőgyűrűje. Jessie ennyit látott – aztán lehunyta a szemét. Ösztönösen el akarta takarni az arcát is – kínjában egy pillanatra elfelejtette, hogy meg van bilincselve. Amikor a mozdulat félbemaradt, két kezét még legalább hatvan centiméter választotta el egymástól, és a lánc megcsörrent. Jessie felnyögött, már a kétségbeesésen is túl. Ez már a végső csüggedés, a lemondás hangja volt.
Még egyszer utoljára hallotta azt a reszelős, harákoló hangot, amely aztán ismét örömteli cuppogásba váltott. A szemét nem nyitotta ki.
A kutya a folyosóra nyíló ajtó felé hátrált, egy pillanatra sem véve le szemét az ágyon fekvő szukagazdiról. És a szájában ott fénylett egy jókora darab Gerald Burlingame testéből. Ha a szukagazdi el akarja venni tőle, akkor most van itt az ideje. A kutya – legalábbis a szó emberi értelmezése szerint – nem tud gondolkodni, de kifinomult ösztönrendszere eredményesen pótolja a gondolkodást, és ezért a valamikori Princ nagyon is tisztában volt vele, hogy amit tett – és amire készül –, az a kutyák világában halálos bűnnek számít. De hiába: már régóta éhezett. Egy ember, aki hazafelé menet a Szabadnak született dallamát fütyörészte, kitette az erdőben, és éhhalálra ítélte. És ha a szukagazdi most el akarná ragadni tőle a húst – hát akkor harc lesz.
Még egy végső pillantást lövellt felé, látta, hogy nem mozdul, és akkor végre megfordult. Végigügetett a folyosón, majd az előtérben állapodott meg, keményen mancsa közé szorítva a zsákmányt. A szél hirtelen feltámadt: feltépte, majd bevágta az ajtót, aztán elült. A kutya kurta pillantást vetett az ajtó felé, és a maga sajátos kutyaészjárásával megállapította, szükség esetén orrával bármikor kilökheti, és elmenekülhet. Ezzel az utolsó kérdést is tisztázta. Most már nekiláthatott az evésnek.

9

Ha lassan is, végül elmúlt a hányinger. Jessie a hátán feküdt, szorosan lehunyt szemmel. Most már valóban érezte, milyen fájdalmasan lüktet a válla. Lassú, körkörös hullámokban tört rá a fájdalom, és Jessie-nek az a kínos érzése támadt, hogy ez még csak a kezdet.
Tovább akarok aludni, gondolta. Ez ismét a gyerekhang volt, de ezúttal ijedtség és méltatlankodás érződött belőle. Ezt a hangot még nem érdekelte a logika, a „lehet” és a „nem lehet” kérdései még nem foglalkoztatták. Már majdnem aludtam, amikor jött az a ronda kutya. Tovább akarok aludni.
Jessie őszintén együttérzett az óhajjal, a gond csak az volt, hogy az álmossága elmúlt. Egy kutya épp az imént tépett ki egy nagy darab húst a férjéből, és Jessie most már valahogy csöppet sem volt álmos.
Más baja támadt: szomjas volt.
Kinyitotta a szemét, és elsőre Geraldot pillantotta meg, amint ott fekszik a ragyogó sima padlóra vetülő tükörképén: alakja valamiféle hátborzongatóan bohókás, emberformájú korallzátonyra emlékeztetett. A szeme még mindig nyitva volt, és dühösen meredt a mennyezetre, de a szemüvege mostanra már félrecsúszott, s az egyik szára a fülébe fúródott. Feje olyan éles szögben bicsaklott meg, hogy pufók arcának bal fele már-már a bal vállát súrolta. Jobb válla és könyöke között csak valami sötétvörös mélyedés tátongott, csipkézett fehér széllel szegve.
– Ó, édes Jézusom – motyogta Jessie, gyorsan elfordítva tekintetét. A nyugatra néző ablak felé pillantott. Közeledett a napnyugta, s az aranyló fény elkábította. Ismét behunyta a szemét, s figyelte a csukott szemhéja mögött táncoló vörös és fekete foltok árapályát. Néhány másodperc múlva rájött, hogy a lázas iramban szökellő rajzolatok rendszeresen ismétlődnek; mintha véglények keringését figyelné egy mikroszkóp vörösre színezett üveglapján. Az ismétlődő ábrák nemcsak lekötötték figyelmét, de meg is nyugtatták. Úgy gondolta, nem is kell lángésznek lenni ahhoz, hogy az ember megértse, mitől oly vonzóak az adott helyzetben ezek a vissza-visszatérő egyszerű alakzatok. Ha az ember életében egyszer csak minden összeomlik, s ilyen döbbenetes váratlansággal esnek szét a megszokott formák és ritmusok, kell valami, ami egyszerű és kiszámítható, amibe bele lehet kapaszkodni. És ha az ember történetesen nem talál mást e célra, mint a szemhéja mögött egészségesen, jól szervezetten lüktető vérnek és az októberi napfény utolsó sugarainak váltakozását – nos, akkor elfogadja és szépen meg is köszöni. Mert ha nem talál még ilyen fogódzót sem, ha nem akad rá valamire, ami legalább ilyen elemi szinten ésszerű és megmagyarázható, akkor új világrendjének idegenszerűsége előbb-utóbb az őrületbe kergeti.
Ilyen idegenszerűek voltak például az előtérből most idáig szűrődő zajok is, amelyek elárulták: egy koszlott, éhenkórász kóbor kutya most kezd lakmározni abból az emberből, aki élete első Bergman-filmjére vitte el, akivel együtt jártak az Old Orchard-öböl melletti vidámparkban, aki felcsalta még a nagy viking hajóra is; amely ingaként lengett ide-oda a levegőben, és amikor Jessie másodszor is fel akart rá szállni, könnyesre nevette magát. Akivel egyszer addig szeretkeztek a fürdőkádban, amíg Jessie a szó szoros értelmében sikoltozni nem kezdett a gyönyörtől. És most ez az ember csomókban és cafatokban csúszik le a kutya torkán.
Hát ilyenek ezek az idegenszerű jelenségek.
– Fura világot élünk, szépasszony – mondta. – Fura világ ez, bizony. – Beszéde rekedt, görcsös károgássá torzult. Maga is úgy gondolta, okosabb, ha befogja a száját, és pihenteti hangszálait, de a hálószoba csendjében ismét túl erősen zakatolt a rémület. Nem sikerült elhessegetni. Továbbra is ott settenkedett hatalmas, párnás lábán, és várta, mikor adódik számára újabb lehetőség, mikor csaphat le egy óvatlan pillanatban. Igazi csend különben sem volt. A láncfűrész gazdája ugyan takarodót fújt, de az óriás alka most is fel-felrikkantott, a szél pedig az éjszaka közeledtével egyre erősödött, hangosabban – és gyakrabban – csapdosva az ajtót, mint eddig bármikor.
No és persze itt volt a kutya is, amely lármásan falatozott a férjéből. Mialatt Gerald sorban állt a bisztróban az óriás szendvicsükért, Jessie beszaladt a szomszédba, a Michaud-féle ábécébe. Michaud-nál mindig kitűnő halat lehetett kapni; ahogy a nagyanyja szokta volt mondani, olyan frisset, mintha még fickándozna. Jessie vett is két adag étvágygerjesztő nyelvhalfilét, hogy majd kisüti, ha netán itt maradnának éjszakára. Gerald ugyan legszívesebben örökké marhasültet és csirkét evett volna, legföljebb néha áldozott az egészséges és változatos táplálkozásnak egy-egy adag rántott gombával –, de a nyelvhalat saját bevallása szerint kedvelte. És Jessie-nek vásárlás közben semmiféle előérzet nem súgta meg, hogy ma este Gerald már nem fog vacsorázni. Ma ő maga szerepel majd az étlapon.
– Őserdőben élünk anyuskám – mondta Jessie azon a rekedt, károgó hangon, és rájött, hogy most már nem pusztán gondolkodik Ruth Neary hangján, hanem úgy is beszél, mint Ruth, aki főiskolás éveikben – ha rajta múlik – megélt volna Dewar-féle whiskyn és napi másfél doboz Marlborón.
És mintha csak varázslámpát dörzsölt volna meg: a nyers, józan hang valóban meg is szólalt. Emlékszel arra a Nick Lowe-számra, amit egyszer tavaly télen, a kerámia-tanfolyamról hazamenet a WBLM-adón hallgattál? Tudod, amin olyan jót nevettél!
Jessie emlékezett, ha nem is szívesen. A szám címe is felködlött benne: „Menő csaj volt...” Legalábbis így kezdődött: „Menő csaj volt szegény Phoebe / De most a kutya se kér belőle.” A cinikus-mulatságos popszám a magányról elmélkedett, szándékosan oda nem illő, élénk, napsugaras zenére. Szó ami szó, múlt télen valóban jót derült rajta – most azonban a szöveg korántsem hangzott olyan mulatságosan.
– Állítsd le magad, Ruth – recsegte. – Ha már ingyen élősködsz a fejemben, legalább annyi tisztesség legyen benned, hogy nem ugratsz.
Még hogy ugratlak? Isten ments, kisanyám. Én csak fel akarlak ébreszteni.
– De hiszen ébren vagyok! – közölte Jessie nyűgösen. A tavon – mintha csak egyetértését akarná kifejezni – ismét felvijjogott az óriás alka. – És ezt részben neked köszönhetem!
Hazudsz. Amúgy istenigazában te már nagyon rég nem vagy ébren. Tudod-e, mit szoktál csinálni, Jess, ha valami baj ér? Azt mondod magadnak: „Á, kár izgulni, ez csak rossz álom. Időnként meglepi az embert, de nem probléma: csak átgurulok a hátamra, és már nincs is semmi baj.” És most is pontosan ezt csinálod, te szerencsétlen kis hülyönc!
Jessie válaszra nyitotta a száját – az ilyen légből kapott csacskaságokra száraz szájjal és fájó torokkal is meg kell felelni –, de még össze sem szedhette gondolatait, amikor Burlingame-né ténsasszony is megjelent a páston.
Hogy mondhatsz ilyen szörnyűségeket? Te gonosz, utálatos teremtés! Azonnal menj el innen!
Ruth ismét felnyerített azon a józan, cinikus hangján, és Jessie elmerengett: milyen nyugtalanító, milyen félelmetes élmény, ahogy az ember egyik énje egy régi, tudja isten, hová tűnt ismerős megjátszott hangján nevet a saját fejében.
Menjek el? Az kéne, mi, cicus-micus, aranybogár, apuci kicsi lánya? valahányszor túl közelről kerülget az igazság, valahányszor derengeni kezd, hogy az álom talán mégsem csak álom, szedjük a sátorfánkat és elpucolunk, mi?
Ugyan, ez nevetséges!
Na ne mondd! És akkor mi történt Nora Callighannel?
Ez egy másodpercre kibillentette egyensúlyából a ténsasszony hangját – de még a sajátját is, azt, amelyik élőszóban is, gondolatban is „én”-nel jelölte magát. Csend lett, de ebben a csendben különös és egyszersmind ismerős kép bontakozott ki: a nyakánál és kezénél fogva kalodába zárt fiatal lányé, akit nevető, mutogató emberek – főképp nők – állnak körül. A lányt alig lehetett látni, mivelhogy nagyon sötét volt – tulajdonképpen még javában tartott a nappal, és mégis, valamilyen okból egészen sötét volt –, ám a lány arca még fényes napsütésben is rejtve maradt volna, mert a haja úgy borult rá, mint a vezeklőcsuklya, ámbár valószínűtlennek tetszett, hogy valami igazi szörnyűséget követhetett volna el, hiszen látszott, hogy nem lehet több tizenkét évesnél. Akármiért büntették is ily súlyosan, egy bizonyos: a férje ellen nem véthetett. Évának ez a leánya még a nők havi menetrendjével sem ismerkedhetett meg, nemhogy feleségül mehetett volna bárkihez.
Ez sem igaz, szólalt meg hirtelen egy hang agya mélyebb rétegeiből, dallamosan, mégis félelmetes erővel, mintha egy cethal kiáltana. Már tíz és fél éves korában megvolt neki. Talán épp ez volt a baj. Talán az a bizonyos illető megérezte a vér szagát, akár a kutya ott kinn az előtérben. És talán ettől vesztette el a fejét.
– Fogd be a szád! – kiáltotta Jessie. Most ő vesztette el a fejét. – Fogd be a szád, erről nem beszélünk!
És ha már a szagoknál tartunk – ez a másik, ez honnan jön? – kérdezte Ruth, most már nyersen és izgatottan, mint a talajkutató, aki végre belebotlik a rég keresett ércbe. Arról az ásványi szagról beszélek, amelyik sóra meg régi, kopott aprópénzre is emlékeztet...
Megmondtam, hogy erről nem beszélünk!
Ott feküdt az ágyterítőn, lehűlt bőre alatt megfeszültek az izmok; az új veszély hatására most még fogságáról és férje haláláról is megfeledkezett. Érezte, ahogy Ruth – vagy saját lényének az a betokozódott része, amelynek nevében Ruth megszólalt – tépelődik: erőltesse-e tovább ezt az ügyet. És amikor megszületett a döntés, miszerint a kérdés, legalábbis egyelőre, lekerül a napirendről, Jessie is, Burlingame-né ténsasszony is felsóhajtott a megkönnyebbüléstől.
Nem bánom – beszélgessünk akkor Noráról, mondta Ruth. A pszichiáternődről – vagy nevezzük inkább lelki tanácsadónak? Egy szó mint száz: arról a hölgyről, akit akkor kerestél fel először, amikor abbahagytad a festést, mert megijedtél a tulajdon műveidtől. Mellesleg – nem tudom, véletlen-e az egybeesés vagy sem – ugyanebben az időben fogyatkozott meg irántad Gerald szexuális érdeklődése, és te szagolgatni kezdted az ingeit, nem érzik-e rajtuk idegen parfüm. Na szóval, emlékszel még Norára. Vagy tévednék?
Nora Callighan minden lében kanál, tapintatlan spiné volt, fakadt ki felháborodva Burlingame-né ténsasszony.
– Nem igaz – motyogta Jessie. – Egy pillanatig sem vitatom, hogy tele volt jó szándékkal, csak éppen mindig egy lépéssel továbbment a kelleténél. Mindig volt egy fölösleges kérdése.
Azt állítottad, hogy nagyon kedveled. Mered tagadni?
– Nincs kedvem gondolkodni – jelentette ki Jessie megbicsakló, bizonytalan hangon. – Elsősorban pedig nem akarok többé hangokat hallani és vitatkozni velük. Baromság az egész.
Márpedig most az egyszer jobb, ha ide figyelsz, mondta Ruth zordul, mert ezúttal nem tudsz elszaladni, úgy, ahogy Norától – vagy, ha már itt tartunk, éntőlem elszaladtál.
Nem igaz! Tőled soha nem szaladtam el, Ruth – tiltakozott Jessie felháborodottan, ám nem valami meggyőzően. Mert hiszen az állítás nagyon is jogos volt. Annak idején egyszerűen összecsomagolt, és kiköltözött lerobbant, de kedélyes kollégiumi szobájukból. Igazán nem azért, mert Ruth egyszer csak túl sok kellemetlen kérdést tett fel Jessie gyerekkoráról, a Dark Score-tóról, meg arról, hogy mi is történt ott voltaképpen azon a nyáron, közvetlenül azután, hogy Jessie-nek először jött meg a havi vérzése. Ugyan, ilyesmi még nem futamít meg egy igazi jó barátnőt. Ő nem azért költözött ki, mert Ruth faggatózni kezdett, hanem azért, mert akkor sem hagyta abba, miután ő szépen megkérte rá. Ez pedig Jessie szemében azt jelentette, hogy éppenséggel Ruth nem bizonyult jó barátnőnek. Ruth nagyon jól látta, hogy Jessie meghúzta a határt – és mégis, szántszándékkal átlépte. Szakasztott úgy, mint hosszú évekkel később Nora Callighan.
És egyáltalán, hogy is tudna innen elszaladni, amikor oda van bilincselve az ágyhoz! Ki hallott már ilyen hülyeséget?
Na ne játszd az eszed fiacskám! – mondta Ruth. A gondolataid nincsenek az ágyhoz bilincselve, és te ezt éppoly jól tudod mint én. Ha akarsz, most is el tudsz szaladni, de én azt javaslom, méghozzá nyomatékosan, hogy ne tedd mert rajtam kívül nincs más esélyed. Ha csak heverészel itt és bemeséled magadnak, hogy ez az egész csak rossz álom, és amiatt van, mert a bal oldaladon aludtál, akkor bilincsben fogsz meghalni. Ezt szeretnéd? Ezzel jutalmazod magad amiért bilincsben élted le az egész életedet, amióta csak...
– Erre nem akarok gondolni! – sikoltotta bele Jessie az üres szobába.
Ruth néhány másodpercre elhallgatott, de még mielőtt Jessie azzal áltathatta volna magát, hogy végképp eltűnt, már vissza is tért, sőt valósággal rászállt, hogy cibálja-gyötörje, mint foxi a rongylabdát.
Ugyan már, Jess – tudom, inkább azt szeretnéd hinni, hogy megbuggyantál, csakhogy ne kelljen abban a régi kriptában kotorásznod, de nagyon sajnálom, teljesen épelméjű vagy. Mind a ketten, a ténsasszony is, én is te magad vagyunk, sőt mi több, mind te magad vagyunk. Nagyjából tudom, mi történt azon a napon a Dark Score-tónál, amikor a család többi tagja nem volt otthon, és annak, ami igazán érdekel, javarészt nincs is köze magukhoz az eseményekhez. Én tudniillik arra volnék kíváncsi, hogy létezik-e benned egy olyan, számodra ismeretlen én is, amelyik azt szeretné, ha holnap ilyenkorra találkozhatna Geralddal a kutya gyomrában. Csak azért kérdem, mert szerintem ennek kevés köze van a hitvesi hűséghez. Ezt inkább elmebajnak hívják.
Jessie arcán ismét végigfolyt a könny, de maga sem tudta, miért sír. Azért-e, mert végre megfogalmazódott a lehetőség, hogy akár itt is pusztulhat, vagy mert legalább négy év óta most először gondolt arra a másik nyaralóra, a Dark Score-tó mellettire, meg arra, ami ott történt, azon a napon, amikor kialudt a nap.
Valamikor régen kis híján kikotyogta a titkot, egy csupa nőből álló önmegismerési csoport ülésén... Ez még a hetvenes évek elején történt, és persze szobatársnője sugallatára ment el, de tény, hogy készségesen fogadta az ötletet, és kezdetben nem is bánta meg; az egész igazán ártalmatlannak ígérkezett, afféle újabb epizódnak az akkori főiskolai élet csodás-bolondos karneváljában. Azt az első két évet Jessie szívből jövő lelkesedéssel csinálta végig, kivált mert Ruth Neary személyében igazi szakértő kalauzolta végig a mutatványossoron. Olyan korszak volt ez, amikor az volt a természetes, ha az ember semmitől sem fél, és a különleges teljesítmény számított törvényszerűnek. Ez volt az az idő, amikor egyetlen kollégiumi háló sem volt teljes, ha nem díszelgett benne egy Peter Max-poszter, és ha valaki ráunt a Beatlesre – bár ilyen veszély nem fenyegetett –, legföljebb átkapcsolt néhány taktus Hot Ninára vagy MC5-re. Kicsit túl csillogó, túl tarka volt az egész, hogy igaz legyen; olyan, mintha az ember mindent lázas, de azért nem életveszélyesen lázas állapotban látna. Igen, az az első két év olyan volt, mint egy mindennap felszikrázó tűzijáték.
A tűzijáték ott hunyt ki azon az önmegismerési csoporttalálkozón. Ekkor fedezte fel Jessie azt a kísértetiesen szürke világot, amely már előrevetítette a nyolcvanas években rá váró felnőtt életet, és egyszersmind megzörgette a hatvanas évekbe visszanyúló komor gyermekkori titkokat, amelyeket akkoriban élve eltemetett – de amelyek korántsem nyugodtak békén sírjukban. Húsz nő gyűlt össze a Neuworth-féle felekezetközi templomhoz csatolt kis ház nappalijában. Egyesek az öreg díványon gubbasztottak, mások az ormótlanul terebélyes egyházközségi székek árnyékából kandikáltak ki, a legtöbben pedig szabálytalan körbe rendeződve, törökülésben kuporogtak a földön – húsz nő, tizennyolc és negyven-valahány év között. Az ülés elején némán megfogták egymás kezét, utána azonban Jessie fülét szörnyűségesnél szörnyűségesebb elbeszélések ostromolták, nemi erőszakról, vérfertőzésről, kínzásokról. Ha száz évig élne, sem felejtené el azt a nyugodt, bájos szőke lányt, aki felhúzta pulóverét, és megmutatta a cigaretta égette sebek nyomát a melle alatt.
Jessie Mahout számára ekkor ért véget a karnevál. Vagyis nem ez a helyes kifejezés. Inkább csak bepillanthatott a karnevál kulisszái mögé; rövid időre megláthatta a szürke, ősziesen sivár valóságot, amely nem áll másból, csak üres cigarettásdobozokból, használt óvszerből és néhány olcsó, csorba ajándékból, amelyet majd elfúj az őszi szél vagy belep a hó. Hirtelen átlátott azon a toldozott-foldozott vékony vászonfalon, amely a rá leselkedő néma, meddő, értelmetlen világot elválasztja az odáig vezető út vásári tarkaságától, a lármás reklámszövegektől, a mutatványosbódék talmi csillogásától – és a látvány megrémítette. Iszonyatos volt elgondolni, hogy rá is ez vár, ez és semmi más, sőt, a háta mögött is ez van – egy régebbi, de hasonló világ, amelyet szándékosan meghamisított emlékezete sem tud elfedni a ráaggatott épp ilyen rongyos, elnyűtt függönnyel. Elviselhetetlen volt a gondolat...
A bájos szőke lány, miután megmutatta, mi van a melle alatt, ismét lehúzta pulóverét, és elmagyarázta: a szüleinek egy szót sem szólhatott róla, mit műveltek vele a bátyja haverjai azon a hétvégén, amikor a szülők Montreálba utaztak, mert akkor fény derülhetne arra is, amit a bátyja művel vele alkalmanként immár egy év óta, ezt pedig a szülei úgysem hinnék el.
A szőke lány hangja éppoly nyugodt volt, mint az arca, és józanul, indulat nélkül beszélt. Amikor befejezte, a többiek úgy hallgattak, mintha villám sújtott volna beléjük, és ebben a néhány másodpercben Jessie úgy érezte: valami megszakad benne. Tucatnyi kísérteties belső hang rémült, de még reménykedő sikolyait hallotta – mígnem megszólalt Ruth.
– De hát miért ne hitték volna, amit mondasz? – kérdezte. – Úristen, Liv – hiszen égő cigarettával pörköltek! Ott vannak a nyomai! Ez csak elegendő bizonyíték! Hogyhogy nem hinnének neked? Talán nem szeretnek?
Dehogynem, gondolta Jessie. Persze hogy szeretik. Csakhogy...
– De igen – mondta a szőke lány. – Szerettek, és most is szeretnek. De Barryt, a bátyámat istenítik.
Jessie – jól emlékezett rá – ott ült Ruth mellett, homlokát remegő tenyerébe hajtva, és egyszer csak azt suttogta: – És különben is, a mama belehalt volna.
Ruth odafordult hozzá, és megszólalt: – Micsodaaa? – de a szőke lány, még mindig azon a könnytelen, hátborzongatóan nyugodt hangon közbevágott: – És különben is, az anyám, ha ezt megtudja, belehalt volna.
És ekkor Jessie felismerte: ha itt marad, kirobban belőle a vallomás. Olyan gyorsan ugrott fel, hogy a csúf, ormótlan szék veszedelmesen megbillent, aztán kivágtatott a helyiségből. Tudta, hogy mindenki döbbenten néz utána, de nem bánta. Nem számít, mit gondolnak. Csak az számít, hogy a nap, igen, még a nap is kihunyt, és ha elmondaná, mi történt vele, csak akkor nem hinnék el, ha a Jóisten éppen kegyes hangulatában volna. Mert ha a Jóisten rosszkedvű, akkor elhinnék minden szavát – és még ha a mamája talán nem is halna bele, a család úgy robbanna szét, mint a rothadt tök, ha egy rúd dinamitot dugnak belé.
Így hát kirohant a szobából, átrohant a konyhán, és a hátsó ajtón is kirohant volna, csakhogy azt zárva találta. Ruth a nyomában futott, és kiabált, hogy állj meg, Jessie, állj meg. Jessie meg is állt, de csak mert az az istenverte ajtó nem engedte tovább. Nekitámasztotta arcát az ajtó hűvös, sötét üvegének, és egy pillanatig komolyan azt fontolgatta, hogy a fejével megy neki az üvegnek, vágja csak el a torkát. Úgy érezte, bármire kész, csak elkergesse ezt az iszonyatos szürke látomást arról, ami rá vár és arról, ami mögötte van. Végül azonban csak megfordult, leroskadt a földre, átkulcsolta a rövid szoknya által csupaszon hagyott lábát, homlokát felhúzott térdéhez szorította, és lehunyta a szemét. Ruth odaült mellé, átkarolta, ringatta, a haját simogatta, és duruzsolva biztatta: engedje el magát, köhögje fel, ami bántja, szabaduljon meg tőle.
És most, ahogy itt feküdt a tóparti nyaralóban, azon tűnődött, vajon mi történhetett a száraz szemű, hátborzongatóan nyugodt szőke lánnyal, aki Barry nevű bátyjáról és annak barátairól mesélt nekik – néhány fiatalemberről, akiknek nyilvánvalóan meggyőződésük volt, hogy a nő valóban csak a pina önfenntartó rendszere, és ha erre a fiatal lányra izzó bélyeget sütnek, azzal csak jogos büntetésben részesítik, elvégre micsoda dolog az, hogy a bátyjával hajlandó dugni, de a bátyja haverjaival már nem? Ennél is lényegesebb volt azonban, hogy vajon mit is mondhatott Ruthnak, ahogy ott ültek egymást átölelve, hátukat a bezárt konyhaajtónak vetve. Csak egyetlen mondata visszhangzott benne; nagyjából így szólt: De ő engem nem égetett meg, nem, engem nem bántott! – De ennél bizonyosan többet is mondhatott, mert attól kezdve Ruth makacsul visszatérő kérdései mindig egy irányba mutattak: a Dark Score-tó és az elsötétülés napja felé.
A végén aztán inkább otthagyta Ruthot, semmint hogy elmondja neki... mint ahogy később Norát is ezért hagyta ott. Futott, ahogy csak vitte a lába – ő, Jessie Mahout Burlingame, más néven Csöpike kisasszony, egy bizonytalan értékű korszak itt maradt csodája, aki túlélte a napot, amikor az ég elsötétült, és most itt fekszik az ágyhoz bilincselve, és többé nincs hová futnia.
– Segítség! – suttogta bele az üres szoba csendjébe. Most, hogy eszébe jutott a szőke lány, azzal a hátborzongatóan nyugodt arcával és hangjával, formás melle alatt a kis kerek hegekkel, nem tudott szabadulni az emlékétől; és ott zakatolt benne a felismerés is: a lány nyugalma valójában onnan eredt, hogy teljes mértékben elidegenedett az őt ért borzalomtól. A szőke lány arca valamiképpen átolvadt az övébe, és reszkető hangja most olyan volt, mint a hitetlené, akit minden elhagyott, és már csak a palackpostaként elhajított imában bízhat: – Kérlek, segíts rajtam!
Ám a válasz nem Istentől jött, hanem attól az énjétől, amelyik a jelek szerint csak Ruth Neary álarcában tud megnyilatkozni. A hang most szelídebben csengett, de nem valami bizakodón. Megpróbálom, de neked is segítened kell. Tudom, hogy a testi fájdalmat vállalod, de most alighanem fájdalmas gondolatokra is szükség lesz. Hajlandó vagy rá?
– Itt most nem gondolkodni kell – mondta Jessie remegő hangon, és közben arra gondolt: Most legalább tudom, hogyan beszél hangosan a ténsasszony. – Hanem – izé – kiszabadulni...
Ennek a száját pedig be kell tömni, jelentette ki Ruth. Megvan a létjogosultsága, ő is hozzád, sőt hozzánk tartozik, és egész derék teremtés – csakhogy már túl régóta dirigál a kedve szerint, és az ilyen helyzetben az ő felfogásával nem megyünk sokra. Van valami ellenvéleményed?
Jessie nem óhajtott vitatkozni, sem erről, sem másról. Túlságosan fáradt volt hozzá. Ahogy a nap egyre mélyebbre bukott, úgy vált a nyugatra néző ablakon beszivárgó fény egyre vörösebbé és izzóbbá. A tomboló szél felkavarta a száraz leveleket a tó felé néző teraszon, amely már üres volt; a nyári garnitúrát már bezsúfolták a nappaliba. A fenyőfák zúgtak; a hátsó ajtó nagyot csapódott; a kutya pedig megmerevedett, majd ismét folytatta a lármás csámcsogást, marcangolást és rágcsálást.
– Olyan szomjas vagyok – szólt Jessie panaszosan.
Ez a beszéd. Akkor ez lesz a kiindulási pontunk.
Elfordította fejét, hogy még érezze nyaka bal felén a nap utolsó melegét, nedves haja az arcához tapadt, és aztán újra kinyitotta szemét. Első pillantása Gerald vizespoharára tévedt, és kiszáradt torka azonnal leadta a vészjelzést.
Kezdjük a manővert azzal, hogy a kutyára nem is gondolunk többé, jelentette ki Ruth. A kutya csak azt teszi, amit tennie kell, ha életben akar maradni, és neked pontosan ugyanez a dolgod.
– Nem hiszem, hogy meg tudnék róla feledkezni – mondta Jessie.
Én meg azt hiszem, sikerülni fog, kisanyám. Ha a szőnyeg alá tudtad söpörni, ami az elsötétülés napján történt, akkor minden egyébtől is meg tudsz szabadulni.
Egy pillanatra minden szinte tapintható közelségbe került, és Jessie rájött, hogy el is érheti, csak akarnia kell. Az ilyen titkokat csak a tévés szappanoperákban meg a melodramatikus filmeken lehet maradéktalanul a tudatalattiba süllyeszteni: ő nagyon is sekély sírba vermelte el a magáét. Szaknyelven szólva: szelektív amnéziát erőltetett magára. Ha igazán fel akarná idézni, mi is történt az elsötétülés napján, minden bizonnyal sikerülni fog.
És mintha a gondolat már felszólítás is lett volna, lelki szeme előtt hirtelen szívszaggató pontossággal rajzolódott ki egy kép: egy húsfogóba csíptetett üveglap képe. Edényfogó kesztyűbe bújtatott kéz forgatta ide-oda egy kis rőzsetűz füstjében.
Jessie megmerevedett, és elhessegette a képet.
Egyvalamit tisztázzunk, – gondolta. Úgy tetszett, a Ruth-féle hanghoz beszél, de ebben nem volt egészen bizonyos; nem volt ő már bizonyos semmiben. Nem akarok emlékezni, megértetted? Az akkori dolgoknak semmi közük mindahhoz, ami ma történt. Alma és körte. Persze a felszínen világos az összefüggés. Itt is, ott is tó, itt is, ott is nyári lak, itt is, ott is
(titok, némaság, kín, bánat)
holmi szexuális üzelmek – de attól, hogy felidézem, mi történt 1963-ban, most semmivel sem megyek többre, legföljebb csak még nyomorultabbul érzem magam. Szóval szálljunk le a témáról, helyes? Felejtsük el a Dark Score-tavat.
– Mi a véleményed, Ruth? – kérdezte halkan, és pillantása a szoba túlsó falán függő batikolt pillangóra tévedt. Egyetlen röpke pillanatra új kép derengett fel előtte – egy kislányé, valaki édes kis Csöpijéé, amint beszippantja a borotválkozás utáni arcszesz simogató illatát, és kormozott üveglapon át bámul fel az égre. Aztán a kép szerencsére a semmibe veszett.
Néhány másodpercig még elnézte a pillangót: meg akart bizonyosodni róla, hogy a régi emlékek valóban nem tolulnak felszínre. Aztán ismét felbámult a vizespohárra. Bármilyen hihetetlen, a víz felszínén még most is úszott néhány jégszilánk, holott az egyre sötétülő szoba magába szívta a délután melegét, és egy ideig még tartani is fogja.
Jessie tekintete végigsiklott a poháron, magába fogadva az üvegre települt hűvös párabuborékokat is. A polctól ugyan nem láthatta az alátétet, de könnyen el tudta képzelni, ahogy a kicsapódó hűvös gyöngyszemek a pohár oldalán lassan végigcsorogva lenn összegyűlnek, és egyre terjedő sötét foltot hagynak rajta.
Önkéntelenül megnyalta felső ajkát, de az ő nyelve nem hagyott ilyen nedves nyomot.
Inni akarok!, – visított fel egy riadt, követelődző gyerekhang – valaki édes kis Csöpikéjének hangja. – Inni, inni, inni... MÉGHOZZÁ MOST RÖGTÖN!
Csakhogy a poharat nem tudja elérni. Ahogy az örökzöld sláger mondja: „Oly közel vagy, s mégis oly távol...”
Mire Ruth: Ne add fel ilyen könnyen – ha el tudtad találni a hamutartóval azt a rohadt kutyát, kisanyám, akkor meglehet, hogy a poharat is meg tudod kaparintani, mondom: meglehet.
Jessie nagy erőfeszítéssel, amennyire csak sajgó válla engedte, ismét felemelte jobb kezét, de az ismét legalább öt-hat centivel a polc alatt maradt. Torka reszelősen, mint a dörzspapír, rándult egyet, majd összeszorult. Az arca megvonaglott. Nagyot nyelt.
– Tessék! – mondta. – Most boldogabb vagy?
Ruth nem válaszolt, de a ténsasszony ismét hallatta hangját, lágyan, szinte bocsánatkérőn. Nem azt mondta, hogy érd el, hanem hogy kaparintsd meg. Izé... meglehet, hogy a kettő nem ugyanaz. A ténsasszony zavartan kuncogott, mintha azt mondaná, „de ki vagyok én, hogy ebbe belekotyogjak?”, Jessie pedig ismét elmélázhatott a helyzet képtelenségén: az ember egyik énje úgy nevet, mintha külön, önálló életet élne. Ha volna még néhány ilyen hangom, gondolta, akár bridzsversenyt is rendezhetnénk odabenn.
Még néhány másodpercig elnézte a poharat, aztán visszahuppant a párnákra, hogy alaposan szemügyre vehesse a polc alját. Látta, hogy nincs a falhoz rögzítve; négy acélkonzol tartotta, amelyek formája felfordított nagy L betűre emlékeztetett. És hirtelen eszébe jutott, hogy a polc a konzolokhoz sincs odarögzítve. Egy ízben Gerald telefonálás közben szórakozottan rá akart támaszkodni, mire a polc Jessie felőli vége felemelkedett, lebegve, mint a libikóka, és ha Gerald nem kapja el azonnal a kezét, az egész alkotmány felbillent volna.
A telefon gondolata egy pillanatra elterelte figyelmét, de valóban csupán egyetlen pillanatra. A készülék ott állt az alacsony asztalkán a keletre néző ablak előtt, ahonnan oly festői kilátás nyílt a kocsifelhajtóra meg a Mercedesre, de épp úgy lehetett volna egy másik bolygón is, ahhoz képest, hogy mostani helyzetében mekkora hasznát vehette. Így hát ismét a polc alját kezdte vizsgálni, először magát a deszkát, aztán az L alakú konzolokat.
Amikor Gerald a saját térfele fölötti résznek támaszkodott, az ő feje fölötti rész emelkedett a magasba. Ha most erre a részre fejtene ki kellő nyomást, akkor a Gerald fölötti rész billenne felfelé, és a pohár víz...
– Igen, lefelé csúszhatna – mondta rekedt, töprengő hangon. – Lecsúszhatna az én szakaszomra. – No persze éppúgy vígan tovább is csúszhatna, hogy aztán elszáguldjon mellette és nagy csörömpöléssel a földön kössön ki; mint ahogy valamilyen, az ő számára láthatatlan akadálynak is ütközhet, és felborulhat, mielőtt még elérne hozzá; de megpróbálni akkor is érdemes, nem igaz?
Hát persze hogy érdemes, gondolta. Igaz, eredetileg arról álmodoztam, hogy egy előkelő magántársaság gépén New Yorkba repülök, a Négy Évszakban vacsorázom, és utána a Birdlandben áttáncolom az éjszakát – de most, hogy Gerald nincs többé, ez enyhén ciki lenne. Jó könyvekhez most épp nem tudok hozzáférni – mellesleg rosszakhoz sem hát akkor miért ne pályázzam meg a vigaszdíjat?
Eddig szép. Csak éppen hogyan fogjon hozzá?
– Nagyon óvatosan – mondta. – Úgy és nem másként.
A bilincs segítségével felhúzódzkodott, és tovább tanulmányozta a poharat. Most értette meg, mekkora hátrány, hogy a polc felszínét nem látja. Azt, hogy mi van az ő térfelén, nagyjából tudta, de hogy mi a helyzet Gerald térfelén és a két térfél közti senkiföldjén, arról már sokkal homályosabb képe volt. Ebben persze nincs semmi meglepő; igazán ritka vizuális emlékezőtehetség kell hozzá, hogy valaki csak úgy elejétől végig eldarálja, mi minden van egy hálószobapolcon. És ki hitte volna valaha, hogy az effélének egyszer még ekkora fontossága lehet?
Nos, most ez a perc is eljött. Ebben a mostani világomban minden más távlatba kerül.
Ez bizony így van. Ebben a világban egy kóbor kutya félelmetesebbé válhat Freddy Kruegernél. A telefon a szürkületi zónában úszott, és a vágyva vágyott sivatagi oázis, száz meg száz sivatagi kalandfilm ezer és ezer harcedzett idegenlégiósának álma és célja, jelen esetben egy pohár víz, amelynek tetején néhány szilánkká fagyott jégkocka úszik. Ebben az új világrendben a hálószobapolc fontosabb szállítási útvonal lett a Panama-csatornánál, egy rossz helyre tévedt puhafedelű western vagy krimi pedig végzetes útakadálynak bizonyulhat.
Nem gondolod, hogy ez enyhe túlzás?, kérdezte magától idegesen, de valójában úgy érezte: csöppet sem túloz. A művelet még a legkedvezőbb feltételek között is többesélyesnek ígérkezett volna – de ha a felszállópálya még el is van torlaszolva, akkor jobb az egészet sürgősen elfelejteni. Egyetlen csenevész Agatha Christie-kötet – vagy valamelyik űrutazásos sci-fi, amilyet Gerald sűrűn olvasott, és aztán elhajított, mint egy használt papírszalvétát – ki sem állna a polcról, de ahhoz, hogy a poharat megállítsa vagy felborítsa, bőven elég lenne. Túlzásról tehát szó sem lehet. Ebben a világban valóban eltolódtak a távlatok, olyannyira, hogy Jessie-nek az a fantasztikus film jutott az eszébe, amelyben a hős egyszer csak zsugorodni kezd, reszket a család macskájától, és végül bebújik a lánya babaházába. Bizony egykettőre megtanulja majd az új szabályokat – és ezután hozzájuk fog igazodni.
Nehogy elcsüggedj, Jessie, suttogta Ruth hangja.
– Ne aggódj – mondta. – Meg fogom próbálni, ígérem. De azért néha nem árt tudni, mivel néz szembe az ember Azt hiszem, ez időnként igazán fontos lehet.
Forgatni kezdte a jobb csuklóját, hogy minél messzebbre tolja magától, majd felemelte karját; úgy festett ebben a pózban, mint egy nő formájú egyiptomi hieroglifa. Aztán ismét végigsétáltatta ujjait a polcon: kereste az esetleges akadályokat azon a szakaszon, ahol majd, reményei szerint, a pohár kiköt.
Ujjai hirtelen valami meglehetősen vastag, kemény papírdarabba ütköztek. Körültapogatta, hátha sikerül rájönnie, mi az. Először úgy gondolta, talán egy lap a jegyzettömbből, amely ott kallódott a telefonasztalon heverő sok kacat között, de aztán elvetette a feltételezést: az a papír vékonyabb volna. Szeme ekkor egy képes újságra tévedt – vagy a Time volt, vagy a Newsweek, Gerald mindkettőt magával hozta –, amely címlapjával lefelé pihent a telefon mellett. Emlékezett, hogy Gerald, miközben lehúzta zokniját és kigombolta az ingét, gyorsan belelapozott az egyikbe. Eszerint a polcon lévő papírdarab minden bizonnyal afféle bosszantó előfizetési űrlap, amilyet minden, újságosnál árult folyóiratpéldányba bekötnek. Gerald gyakran kitépte és félretette az ilyeneket, hogy később majd könyvjelzőnek használja. Persze lehet más is, de Jessie úgy vélte, ez már terve szempontjából közömbös; a papírlap nem elég vastag ahhoz, hogy megállítsa vagy épp felborítsa a poharat. Más nem volt odafönn; legalábbis megfeszülő, vakon araszoló ujjai egyébhez nem tudtak hozzáférni.
– Ezzel megvolnánk – mondta Jessie. A szíve egyre hangosabban kalapált, s fejében megszólalt valami szadista kalózrádió: közvetíteni próbálta a jelenetet, amint a pohár majd lebucskázik a polcról, de ő gyorsan kikapcsolta az adást. – Nyugalom, csigavér. Csak lassan, lazán, ha te akarod megnyerni a versenyt.
Jobb kezét nem mozgatta tovább, bár ez a kinyújtott, hajlított tartás elég suta volt, és ráadásul pokolian fájdalmas is. Most bal kezét emelte fel (a hamutartó-hajító kezemet, gondolta, röpkén felvillanó sötét humorral), és megragadta a polcot, jócskán túl a feje fölötti legszélső konzolon.
Na most, gondolta, és bal kezével lassan lefelé kezdte nyomni a polcot. De nem történt semmi.
Nyilván még mindig túl közel maradtam az utolsó konzolhoz, ezért nincs elég erő a mozdulatban. Csak ez az átkozott lánc ne volna. Nincs elég mozgásterem; emiatt nem tudok elég mélyen benyúlni.
Ez igaz lehetett, de a felismeréstől a tény még tény maradt: bal kezével egy millimétert sem tud mozdítani a polcon. Valamivel beljebb kell tolnia az ujjait, már ha képes rá – és akkor is csak reménykedhet a sikerben. Elemi fizika volt ez, pofonegyszerű, de könyörtelen. És a dologban az volt a keserűen vicces, hogy a polc alját könnyedén el tudta érni, és kedve szerint nyomhatta volna felfelé. Ezzel a megoldással épp csak az volt a bibi, hogy így a pohár az ellenkező irányba indulna meg, és Gerald térfeléről a földre pottyanna. Jól meggondolva a helyzet még mulatságosnak is tetszhetett; mintha újabb kazetta érkezett volna az Amerika legviccesebb otthoni videofelvételei című gyűjteménybe – egyenesen a pokolból.
A szél hirtelen elcsitult, és az előtérből beszűrődő zajok felerősödtek. – Ízlik a férjem, te seggfej? – ordította Jessie, és hiába nyilallt torkába a fájdalom, nem tudta abbahagyni. – Élvezkedj csak, mert mihelyt innen kiszabadulok, az lesz az első dolgom, hogy szétloccsantom a fejed!
Micsoda nagy szavak, gondolta. Üres duma; hiszen még arra sem emlékszem, kihozta-e Gerald az ócska mordályát, ami még a papájáé volt, vagy ott hever a portlandi ház padlásán.
Mindazonáltal a hálószobaajtón túli homályos világban jótékony csend támadt – mintha a kutya a tőle telhető legjózanabbul, leggondosabban mérlegelné a fenyegetést.
Aztán elölről kezdődött a nyammogás, a rágcsálás, a cuppogatás.
Jessie jobb csuklója vészjóslón megreccsent, mintegy figyelmeztetve, hogy izmai előbb-utóbb begörcsölnek, jobb lesz, ha teszi a dolgát – ha ugyan van mit tennie.
Balra dőlt, olyan magasra nyújtotta kezét, amennyire csak a lánc engedte, és újból nyomni kezdte a polcot lefelé. Először most sem történt semmi. Keskeny réssé húzta össze szemét, szája széle lefelé görbült, úgy erőlködött tovább. Arca a gyerekére emlékeztetett, aki várja a nagy kanál keserű orvosságot. És épp azelőtt, hogy sajgó karizmai megfeszítették volna legvégső erejüket, a léc parányit moccant; az eddig csökönyös ellenállás egy hajszálnyival enyhült, bár ezt nem annyira érzékei, mint inkább ösztönei jelezték.
Vágyálom, Jess – ennyi az egész. Semmivel sem több.
De mégsem. Érzéki csalódás talán lehetett – esetleg a rettegés tette a kelleténél is fogékonyabbá minden ingerre –, de puszta vágyálomnál mindenképpen többről volt szó.
Elengedte a polcot, és néhány másodpercig csak feküdt mozdulatlanul; hosszan, lassan lélegzett, hadd pihenjenek az izmai. Isten ments, hogy épp a döntő pillanatban kezdjenek rángatózni vagy álljon beléjük a görcs; azt már nem, van épp elég gondja enélkül is. Amikor úgy érezte, hogy amennyire csak lehet, készen áll az újabb nekifutásra, bal öklével lazán átfogta az ágy oszlopát, és addig csúsztatta le-fel, amíg tenyeréről felszáradt az izzadság, és a fa megnyikordult. Ekkor aztán kinyújtotta karját, és ismét megragadta a polcot. Itt az idő.
Persze azért nagyon kell vigyázni. A polc, efelől semmi kétség, megmozdult, és mozdul majd még nagyobbat is, de ahhoz, hogy a pohár is meginduljon, minden erőmre szükség lesz – ha ugyan egyáltalán sikerül. És ha valakinek fogytán az ereje, akkor ki-kihagy az önuralma is.
Ez igaz volt, de az igazi buktató mégsem itt rejlett. Hanem ott, hogy a polc súlypontját még megközelítőleg sem tudja kitapintani.
Jessie emlékezett rá, hogyan libikókázott Maddy nővérével a falmouthi gimnázium mögötti játszótéren. Valamelyik nyáron a szokásosnál hamarabb tértek vissza a tópartról, és később mindig úgy rémlett, mintha Maddy meg ő az egész augusztust végiglibikókázta volna azokon a pattogzó festésű deszkákon. Arra is emlékezett, hogy valahányszor úgy hozta kedvük, tökéletes egyensúlyban tudták tartani a mérleghintát; csak az kellett hozzá, hogy Maddy, aki valamivel többet nyomott, egy fenékhosszal beljebb csússzon a hinta közepe felé. Addig szálltak le-fel a hosszú, meleg délutánokon, közben kiszámolós rigmusokat skandálva vagy gyerekdalokat énekelve, amíg már szinte tudományos pontossággal találtak rá minden egyes libikóka súlypontjára, és a hőségtől sistergő aszfalton egymás mellett sorakozó fél tucat elgörbült zöld deszka mindegyikét szinte eleven lényként tartották számon. Az a fadarab azonban, amelyet most tapintott, korántsem tűnt ily pezsgőn elevennek. Mindegy; meg kell tennie, ami telik tőle, és reménykedni, hogy annyi elég lesz.
És bármit állítson is a Biblia, te vigyázz, nehogy a bal kezed elfelejtse, mit művel a jobb. Hamutartó-hajításban a bal megállta a helyét; de pohárfogásra inkább a jobbot használd. A pálya, amelyen elcsípheted a nyavalyást, alig néhány centiméter hosszú. Ha azon túl gurul, hiába marad fenn a polcon, akkor se mégy vele semmire; éppoly kevéssé tudsz hozzáférni, mint most.
Jessie úgy vélte, jelen helyzetben amúgy sem feledkezhet meg a jobb kezéről; ahhoz túlságosan is fájt. De hogy végre tudja-e hajtani ez a kéz, amit vár tőle, az egészen más kérdés. Amennyire csak lehetett, folyamatosan és fokozatosan növelte a nyomást. Szeme zugába csípős izzadságcsepp gördült; gyorsan kipislogta. Ködösen hallotta, hogy ismét csapódik a hátsó ajtó, de az ajtó is, akár a telefon, már egy másik világba költözött. Ezen a világon nem létezett más, csak a pohár, a polc és ő maga. Tudata egyik rétegében arra számított, hogy a polc hirtelen, egyszerre szökken majd a magasba, mint holmi ijesztő keljfeljancsi, és mindent, ami rajta van, a mélybe zúdít; önkéntelenül is igyekezett, hogy felvértezze magát a csalódás ellen.
Ráérsz búsulni, ha majd bekövetkezik, kisanyám Addig inkább koncentrálj tovább. Úgy érzem, mintha történnék valami.
És ez valóban így volt. Ismét érzékelte azt az icipici moccanást – mintha a polc valahol Gerald térfelén eloldódna horgonyától. Ezúttal Jessie nem állt le, hanem növelte a nyomást, úgy, hogy bal felső karján remegő, kemény kis dudorként meredtek ki az izmok az erőlködéstől. Tompa kis nyögések törtek fel a torkán. És egyre élesebben érzékelte, hogy a polc ellazul és kitér nyugalmi helyzetéből.
És ekkor, egyik pillanatról a másikra, a Gerald poharában lévő víz kör alakú, lapos felszíne ferde síkba billent, és ahogy a deszkalap jobb oldali vége felemelkedett, hallatszott a még megmaradt jégdarabkák halk koccanása. Maga a pohár azonban nem mozdult, és Jessie-nek iszonyatos gondolata támadt: mi van akkor, ha a pohár oldalán lecsöpögő víz beszivárgott a kerek kartonlap alá, és pecsétviaszként tapasztja oda a poharat a polchoz?
– Nem, ilyen nem lehet. – A szavak egyetlen tömbben buktak ki belőle, mint amikor a fáradt gyerek gépiesen darálja le az esti imát. Minden erejét latba vetve nyomta lefelé a polc bal felét. Az istálló kiürült; az utolsó gebe is felszerszámozva loholt a pályán. – Kérlek, könyörgök, ne hagyd, hogy ez megtörténjen.
A polc Gerald fölötti vége tovább emelkedett, vadul imbolyogva. Jessie fölött felborult egy Max Factor márkájú alapozós tégely, és nagyjából ott ért földet, ahol Gerald feje hevert, mielőtt a kutya elvonszolta volna az ágy mellől. És Jessie-ben ekkor újabb, ijesztően valószínű lehetőség ötlött fel. Ha tovább növeli a dőlési szöget, a polc előbb-utóbb egyszerűen végigcsúszik majd az L alakú konzolok mentén, poharastul, mindenestül, akár a hófödte dombon lesikló szánkó. Ha továbbra is ragaszkodik hozzá, hogy a polcot a libikókához hasonlítsa, nagy bajba kerülhet. A polc nem lehet libikóka, mivelhogy nincs semmilyen központi tengelyhez rögzítve.
– Indulj már el, te szemét! – kiáltott rá a pohárra ziháló fejhangon. Megfeledkezett Geraldról, megfeledkezett arról, hogy szomjas, mindenről megfeledkezett, csak a poharat látta, amely immár olyan éles szögben dőlt meg, hogy a víz már-már átcsurrant a peremén, és Jessie nem is értette, miért nem borul fel. De nem tette: csak állt továbbra is a régi helyén, mintha valóban oda volna ragasztva. – Indulj már!
És akkor egyszer csak megindult.
A folyamat olyannyira rácáfolt Jessie sötét képzelgéseire, hogy jóformán nem is értette, mi történik. Később majd rádöbben, hogy a lefelé sikló pohár kalandja nem fest épp hízelgő képet saját lelkierejéről: így vagy úgy, de kudarcra volt felkészülve. Ezért történt, hogy éppenséggel a siker rendítette meg, attól maradt tátva a szája.
A pohár olyan gyorsan, olyan akadálytalanul siklott a jobb keze felé, hogy Jessie-nek a szeme is káprázott. Úgy megdöbbent, hogy bal kezével tovább akarta fokozni a nyomást, s csak az utolsó pillanatban fogta vissza magát; ez a mozdulat szinte bizonyosan felbillentette volna a veszedelmesen megdőlt polcot, úgy, hogy mielőtt még észbe kaphatna, már nagyot is puffan a földön. És ekkor egyszer csak a pohár odaért az ujjaihoz. Ismét felsikoltott, mámorosan, szavakat nem találva, mint aki megütötte a lottófőnyereményt.
A polc imbolygott, megcsusszant, majd megállt, mintha ismerne bizonyos alapfogalmakat, és most azon tanakodnék, csússzon-e le a falról vagy sem.
Nincs sok időd, kisanyám, figyelmeztette Ruth. Kapd el a grabancát, amíg jó fogásod van rajta.
Jessie meg is kísérelte, de ujjai csak ide-oda csúsztak a sima, nedves üvegen. Úgy tetszett, nincs mit megragadni, és a birtokba vett felület sem volt elég nagy. Víz fröccsent a kezére, és ösztönösen ráérzett: ha a polc ki is tart, a pohár előbb-utóbb felborul.
Csak képzelegsz, kisanyám. Megint kísért a régi meggyőződés, hogy az ilyen szegény kis Csöpinek úgysem sikerülhet semmi.
A megállapítás nem járt messze az igazságtól – vigaszt semmiképp sem meríthetett belőle –, de azért ezúttal mégsem talált célba. A pohár felborulása valós veszélynek látszott, és Jessie-nek fogalma sem volt róla, miképp előzze meg ezt a fordulatot. Miért is vannak ilyen csúf, kurta, tömpe ujjai? Istenem, miért? Ha csak egy kicsivel továbbérnének, átfoghatná velük a poharat...
Lidércnyomásos kép derengett fel benne valami régi tévéreklámból: mosolygó nő, ötvenes évekbeli frizurával, kezén kék gumikesztyű. Olyan rugalmas, hogy egy tízcentest is felemelek vele!, sipította nem szűnő mosollyal. Kár, hogy neked nincs ilyen, Csöpike, ténsasszony, vagy most éppen ki a fene! Akkor talán el tudnád kapni azt a kibaszott poharat; mielőtt az egész hóbelevanc be nem száll a polcról a gyorsliftbe!
Jessie hirtelen rájött, hogy az a Playtex gumikesztyűs, mosolyogva sipítozó nő a tulajdon anyja, és könnyek nélkül felzokogott.
Ne add fel, Jessie!, ordította Ruth. Ne még! Már a célvonalban vagy! Esküszöm, nem linkelek!
Végső erejével nyomta tovább a polc bal felét, összefüggéstelenül imádkozva, hogy ne kezdjen csúszni – most még ne. Ó, Istenem vagy bárki légy, kérlek, könyörgök, ne enged hogy most csúszni kezdjen!
A deszkalap megcsúszott... de épp csak egy kicsit. Aztán ismét megállapodott; talán egy szálkán feneklett meg, vagy valamilyen vetemedés állta útját. A pohár egy kicsivel beljebb siklott a tenyerébe, és most – ó, egyre eszelősebb lesz ez az egész – mintha még meg is szólalt volna az átkozott. Olyan volt a hangja, mint az élemedettebb korú nagyvárosi taxisofőröké, akik örökösen meg vannak sértődve a világra. Hát még mit nem óhajtana a hölgy? Növesszek talán fület és változzam bögrévé, vagy mi a franc? Jessie megfeszülő jobb kezére újabb vékonyka vízsugár loccsant. Most aztán le fog esni a pohár; nem lehet, hogy ne essék le. Már előre érezte, ahogy a jeges víz a tarkójára fröccsen, és beleborzongott.
– Nem!
Még jobban kiforgatta a jobb vállát, még szélesebbre nyitotta ujjait, hadd csússzon a pohár még egy kicsikét beljebb görcsösen várakozó tenyerébe. A bilincs közben keze fejébe mélyedt, és a szaggató fájdalom egészen a könyökéig sugárzott, de Jessie nem vett róla tudomást. Bal karjában már vibráltak az izmok, és továbbadták a rezgést a megbillent, ingatag polcnak. Újabb szépítőszeres tubus repült a földre. A megmaradt jégszilánkok bágyadtan megcsörrentek. A polc fölött a falra vetült a pohár árnyéka. A hosszan időző alkonyi megvilágításban úgy festett, mint egy gabonasiló, amelyet bohókásan megdöntött a prérin tomboló szél.
Még egy kicsit... még egy icipicit...
Nincs tovább!
Pedig hát legyen. Muszáj lennie.
Jessie a végsőkig, a szó szoros értelmében inaszakadtáig nyújtóztatta tovább a jobb kezét, és érezte, ahogy a pohár egy parányival tovább csúszik a polcon. Aztán ismét köré zárta ujjait, azon imádkozva, hogy most aztán már elég szoros legyen a fogása, mert most aztán már valóban nincs tovább – legvégső erőforrásait is kimerítette. De úgy tetszett, még ez sem elég; érezte, ahogy a nedves pohár szabadulni akar szorításából. Jóformán eleven lényt látott már benne, önálló, érző személyt, aki olyan rosszindulatú, mint egy előzési sáv az autópálya bejáratánál. Megvolt a maga haditerve: dévajul közeledni, és aztán ismét elhátrálni, mígnem áldozatának elborul az elméje, és aztán majd ott fekszik a félhomályban mozgó árnyékok között, bilincsbe verve és habzó szájjal őrjöngve.
Ne engedd megszökni, Jessie, eszedbe ne jusson! Megtiltom! NE HAGYD MEGSZÖKNI EZT A KIBASZOTT POHARAT...
És noha valóban nem volt tovább, se egy csöpp nyomás, se egyetlen centiméternyi nyújtózás, mégis kipréselt még magából egy apró kis teljesítményt: egy hajszálnyival beljebb tudta forgatni jobb csuklóját a polc irányába. És amikor ismét a pohár köré görbítette ujjait, a pohár ezúttal nem mozdult többé.
Azt hiszem, most talán megvan. Nem biztos – de talán. De talán csak annyi történt, hogy valóban áttévedt a vágyálmok birodalmába. Ez azonban nem izgatta többé. Talán így van, talán úgy, de a sok „talán” már elvesztette jelentőségét, és ettől Jessie valamiféle megkönnyebbülést érzett. Mert egyetlen bizonyossága azért volt: tovább nem bírja tartani a polcot. Éppen csak hét-nyolc, legföljebb ha tíz centiméterrel döntötte meg, de úgy kimerült, mintha az egész házat emelte volna fel egyik sarkánál fogva. Hát ez volt az, ami biztos.
Minden csak távlat kérdése, gondolta. A világról igazában a belső hangok tudósítanak. Amit ők mondanak, az a mérvadó.
Megint elmakogott valami zavaros imádságfélét, esengve, hogy a pohár akkor is a kezében maradjon, ha már nincs alatta támasztéknak a polc – és bal kezével elengedte a deszkalapot. A polc csattanva esett vissza a tartó konzolokra; épp csak egy kicsit állt csálén, legföljebb három-négy centivel balra tolódva. A pohár pedig valóban a kezében maradt, sőt most már láthatta az alátétet is, amely úgy tapadt a pohár fenekéhez, mint valami repülő csészealj.
Ó, Istenem, segíts, nehogy most elejtsem. Nehogy...
Bal karjába olyan heves görcs állt, hogy akaratlanul a támlának hanyatlott. Görcsösen vonaglott az arca is, és úgy besüppedt, hogy szája végül már fehér sebhelynek tetszett, szeme pedig vibráló réssé szűkült.
El fog múlni... várd ki, amíg elmúlik...
Persze hogy elmúlik majd. Épp elégszer volt már izomgörcse az életben, ismerte a jelenséget, de addig... Úristen, mennyire fájt! Tudta, hogyha most jobb kezével megérinthetné bal felső karjában az izmot, a bőr olyan volna, mintha először sok-sok apró, sima kődarabra kifeszítették, majd láthatatlan cérnával ügyesen visszavarrták volna. Ez már nem is zsibbadás volt, hanem kész hullamerevség.
Ugyan, Jessie, egyszerű zsibbadás csak. Volt már ilyen eddig is. Várd ki a végét, más dolgod nincs. Várd ki, és az ég szerelmére, ki ne ejtsd a kezedből azt a poharat...
Jessie várt, és egy örökkévalóság múltán karizmai lassan elernyedtek, és a fájdalom csitulni kezdett. Jessie hosszan, hurutosan sóhajtott a megkönnyebbüléstől, majd felkészült, hogy átvegye a jutalmat. Hát persze, igyál csak, vélekedett a ténsasszony, igyál abból az álom hideg vízből – de szerintem ezen túl is tartozol magadnak valamivel. Élvezd csak ki a jutalmadat – de ne lefetyelj, mint a disznó. Azon légy, hogy megőrizd a méltóságod!
Hiába, ténsasszony, te csak a régi maradsz, gondolta, de azért olyan előkelő nyugalommal emelte fel a poharat, mintha udvari lakomán vendégeskednék, és igyekezett nem törődni lúgosan száraz szájpadlásával, a szomjúságtól hevesen lüktető torkával. Mert egy dolog, hogy az ember leinti a ténsasszonyt – aki sokszor úgy viselkedik, mintha éppen ez volna a célja –, másfelől viszont valóban nem árt, ha az ember még ilyen helyzetben is (sőt különösen az ilyen helyzetben) megőriz valamit a méltóságából. Igazán megdolgozott ezért a vízért; miért sajnálná most rá az időt, hogy fegyelmezetten, akkurátusan élvezze munkája gyümölcsét? Amikor majd az első hideg korty átsétál az ajkán, és végiggurul forró, érdes nyelvén, ó, az olyan lesz, mintha a győzelem ízét kóstolgatná... és az elmúlt órák sorozatos vereségei után – Isten a megmondhatója – ez az íz valóban a mennyekbe röpítheti.
Ahogy a poharat a szájához közelítette, eltelt a rá váró cseppfolyós gyönyör, a torkán lezúduló megváltás előérzetével. Ízlelőbimbói görcsösen megfeszültek az izgalomtól, lábujjai bekunkorodtak, állkapcsa alatt őrjöngve lüktetett egy ér. Érezte, hogy a mellbimbója is megkeményedett, mint olyankor, ha nemi izgalom lett rajta úrrá. Lám, Gerald, nem is sejtetted, micsoda titkokat tartogat a női érzékiség, gondolta. Bilincseljenek oda az ágyhoz, és meg se rezdülök. De kecsegtessen valaki egy pohár vízzel, és máris elkap a nimfománia!
A gondolat mosolyt csalt ajkára, és először még akkor is mosolygott, amikor a pohár, arcától még mindig vagy harminc centiméternyire, egyszer csak megállt. Meztelen combjára víz fröccsent; libabőrös lett tőle. De ezekben az első másodpercekben ezt sem érezte. Csak valami bárgyú csodálkozás fogta el
(tessék?)
és mélységes értetlenség. Mi a baj? Mi lehet itt még a baj?
Tudod te azt nagyon jól, szólalt meg az egyik ufó vérfagyasztóan nyugodt határozottsággal. Hát igen, valahol tudata legmélyén talán valóban rájött, csak éppen azt nem akarta, hogy a felismerés a tudat előterének reflektorfényébe nyomuljon. Hiába, vannak igazságok, amelyeket egyszerűen nem lehet tudomásul venni és elfogadni. Hiszen ez égbekiáltó méltánytalanság...
Ám sajnos az ilyen durva igazságok többnyire egyértelműek is. És ahogy Jessie bedagadó, véreres szeme a pohárra tapadt, lassan átjárta tekintetét a rettentő bizonyosság. A lánc az oka, hogy az italhoz nem tud hozzájutni. A nyomorult lánc nem elég hosszú. Ez a tény oly szembeszökően nyilvánvaló volt, hogy bizonyára épp emiatt nem számolt vele.
Jessie-nek váratlanul eszébe jutott az az éjszaka, amelyen George Busht elnökké választották. Gerald meg ő afféle procc ünneplésre voltak hivatalosak. A Sonesta Szálló tetőteraszán lévő étteremben volt a fogadás, William Cohen szenátort hívták meg díszvendégnek, és már jó előre tudatták, hogy röviddel éjfél előtt maga a megválasztott elnök, George, a Nagy Magányos nyilatkozik a zárt láncú televízión. Gerald ködszínű limuzint bérelt az alkalomra, és a kocsi pontban hétkor a ház elé is gördült, de Jessie még negyed nyolckor is ott kuporgott legelegánsabb fekete ruhájában az ágyon, és szitkozódva matatott ékszeresdobozában az e célra kiszemelt arany fülbevaló után. Gerald idegesen dugta be fejét az ajtón, megkérdezte, mit totojázik még, aztán meghallgatta a választ, arcán azzal a „Jaj, miért vagytok, ti nők, mind olyan buta libák?” kifejezéssel, amelyet Jessie annyira gyűlölt, s végül azt mondta: nem egész biztos a dolgában, de neki úgy rémlik, mintha a keresett fülbevaló már ott volna Jessie fülében. És így is volt. Jessie úgy érezte, elsüllyed a szégyentől, amiért ilyen tökéletes igazolást szolgáltatott Geraldnak ahhoz a leereszkedő arckifejezéshez. Egyszersmind azonban heves vágy fogta el, hogy nekimenjen, és szexis, de roppantul kényelmetlen magas sarkú cipőjével kiverje azokat a hibátlanul koronázott fogait. Nos, az akkori indulat enyhe bosszúság volt ahhoz képest, amit most érzett. Ha valaki rászolgált, hogy kiverjék a fogait, hát én vagyok az, gondolta.
Amennyire csak tudta, előretolta a fejét, és úgy csücsörített, mint valami giccses régi fekete-fehér szerelmes filmen a hősnő. Arca már olyan közel volt a pohárhoz, hogy láthatta a megmaradt néhány jégszilánkban felgyűlt parányi légbuborékokat is, és érezte (vagy azt képzelte, hogy érzi) a forrásvízben oldott ásványi anyagok szagát – de ahhoz, hogy inni is tudjon, mégsem volt elég közel. Tovább már végképp nem bírt nyújtózni – és csókosan csücsörített ajkát még mindig jó tíz centiméter választotta el a pohártól. Majdnem elérte, de a majdnemmel, ahogy Gerald (és az apja is, villant át hirtelen az agyán) mondogatta, nem lehet messzire szaladni.
– Ezt én nem hiszem el – mondta azon a számára is újszerű, rekedtes, agyonivottnak és agyoncigarettázottnak tetsző hangján. – Egyszerűen nem tudom elhinni.
Hirtelen elöntötte a düh, és Ruth Neary hangján biztatta: hajítsa el a poharat, amilyen messzire csak tudja. Ha nem ihat belőle, jelentette ki Ruth harsányan, legalább büntesse meg; ha a tartalmával nem olthatja szomját, legalább a lelkének szerezhet enyhülést, ha hallja, ahogy az üveg a falnak csapódik és ezer darabra robban.
Még szorosabban markolta a poharat, és visszahúzta kezét, hogy az acéllánc laza ívvé ernyedjen. Istenem, milyen igazságtalan, milyen méltánytalan ez az egész...
Ekkor váratlanul Burlingame-né ténsasszony lágy, kérlelő hangja állította meg.
Talán mégis van valami megoldás, Jessie. Még ne add fel – talán van kiút.
Ruth, legalábbis hangosan, nem válaszolt, de gúnyos, hitetlen vigyorát nem lehetett nem érzékelni; súlyos volt, mint az ólom, és savanyú, mint a citromlé. Ruth továbbra is azt akarja, hogy hajítsa el a poharat. Nora Callighan minden bizonnyal azt mondta volna erre, hogy Ruth tudatában a megtorlás vált domináns elemmé.
Ne is törődj vele, Jessie, mondta a téns asszony, és a hangja most nem volt olyan bizonytalanul kérlelő mint rendesen; inkább izgalom vibrált benne. Tedd vissza a polcra azt a poharat.
Na és akkor mi van?, kérdezte Ruth. Mi van akkor, ó, nagy fehér guru, teflonedények istennője, a Rendelj-postán-árut egyházának védőszentje?
A ténsasszony megsúgta neki, Jessie és a többi hang feszülten figyelt, Ruth pedig elhallgatott.

10

Jessie óvatosan visszatette a poharat a polcra, vigyázva, nehogy a széle kiálljon a peremről. Nyelve már olyan volt, mint a dörzspapír, s a torka valósággal begyulladt a szomjúságtól. Utoljára tízéves korában érezte így magát, amikor a tanév elején másfél hónapra ágyhoz szögezte a szövődményes, hörghuruttal társult influenza. Igazi ostromállapot volt, és a véget nem érő őszi éjszakákon gyakran riasztották fel kusza, fültépően kopogó, lidérces álmok, amelyekre már ébredéskor sem emlékezett, és
(csak épp ez sem igaz, Jessie. A kormozott üvegről álmodtál, meg arról, ahogy a nap kihunyt, meg arról a tompa, szomorú ásványi szagról; és a kezéről.) úszott a verítékben, de túl gyenge volt hozzá, hogy az éjjeliszekrényen álló vizesbögréért nyúljon. Emlékezett, ahogy ott feküdt, kívül ragacsos-nedvesen, a láz fülledt szagát árasztva, belül pedig kiszáradva és kísértetekkel viaskodva. Ott feküdt, és az járt az eszében, hogy az ő igazi baja nem is a hörghurut, hanem a szomjúság. És most, ennyi év után, szakasztott ugyanígy érzett.
Gondolatban újra meg újra visszatért a rettenetes pillanathoz, amikor rájött, hogy a pohár és a szája közti távolság utolsó kurta szakaszát már nem tudja áthidalni. Továbbra is látta maga előtt az olvadó jégben meggyűlt buborékokat, érezte a tó mélyén fakadó forrás vizében oldott ásványi anyagok gyenge szagát. Gyötörték és ingerelték ezek a képek; mint amikor az embernek olyan helyen viszket a háta, ahol nem tudja megvakarni.
De azért türelmet parancsolt magára. Ténsasszony-énje azt súgta, hogy a kísértő-ingerlő képek és a lüktető szomjúság ellenére is időt kell adnia magának. Ki kell várnia, amíg a szíve megnyugszik, izmai kipihenik magukat, és érzelmei valamelyest elcsitulnak.
Az ablakon túl kihunytak a színek; a világ komor és mélabús szürkeségbe burkolózott. Kinn a tavon az óriás alka metsző kiáltása fúródott az esti homályba.
– Pofa be, Alka úr – mondta Jessie, és kuncogott hozzá. A kuncogás úgy csikorgott, mint a rozsdás sarokvas.
Így már jó, kedvesem, szólalt meg a ténsasszony. Azt hiszem, itt az idő, hogy újra kezdd, még mielőtt besötétedik. De okosabb, ha először újra megszárítod a kezed.
Jessie ezúttal mindkét tartóoszlopot átkulcsolta, s addig dörzsölte hozzá a kezét, amíg a fa ismét meg nem nyikordult. Aztán felemelte jobb kezét, és ide-oda mozgatta szeme előtt. Hogy nevettek, amikor leültem a zongorához!, gondolta. Aztán nagy vigyázva felnyúlt közvetlenül a pohár mellé, és még egyszer végigjártatta ujjait a polcon. Egy ízben a bilincs a pohár oldalának koccant, és ő dermedten várta, hogy a pohár felboruljon, de ez nem következett be, ő pedig óvatosan matatott tovább.
Már-már úgy vélte, hogy amit keres, rég továbbcsúszott a polcon – vagy talán le is csúszott már róla –, amikor végre megérintette a szélét. Igen, ez az: a képesújságból kitépett kartonlap. Mutató és középső ujja közé csíptette, picit felemelte, majd lehúzta a polcról. Most már a hüvelykujjával is fogta, és kíváncsian szemügyre vette.
A kartonlap élénkpiros volt, és felső szélén bohócfigurák ugráltak kótyagosan, mintha ők szórnák a szavak között lefelé lebegő szerpentint és konfettit. A Newsweek, adta hírül a kártya, SZUPER MEGTAKARÍTÁSI LEHETŐSÉGET ünnepel, és őt is felszólítja, csatlakozzék a bulihoz. A lap munkatársai híven tájékoztatják majd a nagyvilág eseményeiről, kézen fogva vezetik be a színfalak mögé, és összehozzák a világ hangadóival, továbbá mélységben informálják a művészeti élet, a politika, valamint a sport legújabb fejleményeiről. Bár ez nyíltan nem volt megfogalmazva, a kártya közvetve mégis azt sugallta, hogy ha Jessie a Newsweek-re támaszkodik, könnyűszerrel eligazodhat az egész világegyetemben. És ami a legszebb: a Newsweek előfizetési osztályán dolgozó aranyos, csupa szív őrültek olyan fantasztikus üzleti ajánlattal rukkolnak elő, hogy az emberben felforrhat a vizelet, és a fején égnek mered minden hajszál: ha EZEN AZ ITT LÁTHATÓ KÉRDŐÍVEN három évre előfizet a lapra, minden egyes szám A FELÉNÉL IS KEVESEBBE KERÜL, MINT HA ÚJSÁGOSNÁL VENNÉ! És a pénz talán probléma? Hová gondol? A csekket majd csak később postázzák.
Szeretném tudni, van-e házhoz hívható gyorsszolgálatuk megbilincselt hölgyek számára, gondolta. Talán George Will, Jane Bryant Quinn vagy valamelyik másik nagyképű idióta forgathatná helyettem a lapokat – tetszik tudni, bilincsben kissé bonyolult az ilyesmi.
És mégis, a csípős gúnyon túl valami különös ámulat is motozott benne. Nézte, mintha nem tudna betelni vele, a bíborszínű, farsangi motívumokkal tarkított kártyát, a név és lakcím számára üresen hagyott hellyel, meg a kis négyzetekkel, ahová a hitelkártya típusát kell iksszel bejelölni. Világéletemben rühelltem ezeket a kártyákat, kivált amikor le kellett hajolnom értük, vagy utólag kellett pironkodnom, amiért szemetelek – és közben nem is álmodtam, hogy egyszer még egy ilyenen múlhat az elmém épsége, sőt talán az életem is!
Az élete? Hát ez valóban lehetséges? Valóban számolnia kell ezzel a borzalmas gondolattal is? Jessie vonakodva bár, de beismerte: bizony így fest a helyzet. Jó darabig időzhet még itt, amíg valaki rátalál, és elképzelhető – éppen csak elképzelhető –, hogy az életet a haláltól valóban csak néhány korty víz választja el. A gondolat bizarrnak rémlett, de már korántsem volt egyértelműen nevetséges.
A helyzet mit sem változott, kedveském, lassan, lazán – továbbra is ez a győzelem kulcsa.
No igen – de ki hitte volna, hogy a célegyenest éppen itt, ezen a kihalt, baljós vidéken húzzák majd meg?
A tanácsot azonban megfogadta: mozdulatai lassúak és óvatosak voltak, és megkönnyebbülten tapasztalta, hogy kár volt úgy félnie; fél kézzel is elég könnyen elbánt a papírlappal, részben mert az elég nagyméretű volt – körülbelül tizenötször kilenc centiméter, akkora, mint két egymás mellé helyezett játékkártya –, de még inkább azért, mert igazán nem holmi bűvészmutatványokat akart végezni vele.
Mutató- és középső ujjával hosszában felemelte, majd hüvelykujjával a hosszabbik oldal szélét egy centiméterre behajtotta. A hajtás vonala nem volt épp nyílegyenes, de úgy gondolta, ez nem számít; így is megteszi majd, bírálóbizottság pedig nem fog kiszállni. A falmouthi első számú metodista gyülekezet iparművészeti körének csütörtök esti összejövetelein egy ideje már túl volt.
Ismét jó erősen két ujja közé csíptette a bíborvörös kártyát, és újabb centiméteren behajtotta. Majd három percbe és hét hajtásba telt, amíg eljutott a kártya túlsó széléhez. A végtermék úgy festett, mint egy kihívó színű papírból, de annál ügyetlenebbül sodort marihuánás cigaretta.
Avagy – ha az ember megerőlteti a fantáziáját – mint egy szívószál.
Jessie a szájába dugta, s igyekezett fogával összetartani a girbe-gurba hajtásokat. Amikor úgy érezte, ennél biztosabban már nem szoríthatja, ismét a pohár után kezdett tapogatózni.
Továbbra is ilyen óvatosan, Jessie! El ne ronts most mindent merő türelmetlenségből!
Kösz a jó tanácsot. És az ötlet is. Óriási volt – halál komolyan mondom. Most viszont azt szeretném, ha befognád a szád, amíg megkísérlem a műveletet. Rendben?
Miután ujja hegyével megérintette a pohár sima felületét, olyan gyengéden, olyan óvatosan járta körül mint a szerelmes ifjú lány, akinek először téved be a keze a srác nadrágjába.
A poharat, ott, ahol most állt, viszonylag könnyű volt megragadni. Jessie közelebb forgatta, s amennyire a lánc engedte, felemelte. Azóta már az utolsó jégszilánk is elolvadt; bizony telt-múlt az idő, noha ő úgy érezte, hogy a kutya felbukkanása óta megállt. De a kutyára most nem szabad gondolnia. Ellenkezőleg: minden erejével azon lesz, hogy meggyőzze magát: kutya soha nem is létezett.
Mestere vagy a dolgok elsikkasztásának, nem igaz, cicus-micus?
Na ide figyelj, Ruth! Ha nem vetted volna észre: nekem nemcsak ezen az istenverte poháron kell úrrá lennem, hanem önmagamon is. És ha ehhez némi agytorna meg fantáziajáték is hozzásegít, nem tudom, kinek ártanék vele. Szóval fogd be te is a szád egy kis időre, helyes? Szállj le rólam, hadd tegyem, ami a dolgom.
Ruth azonban a jelek szerint kis időre sem óhajtotta befogni a száját. Na, ebből elég!, mondta, majd elmerengve tette hozzá: Atyavilág, mintha visszarepültem volna a múltba. Hatásosabb vagy, mint egy őskori Beach Boys-sláger a rádión. Begombolkozni, azt mindig tudtál, Jessie. Emlékszel arra az éjszakára a koleszban, amikor hazajöttünk életed első és utolsó önmegismerő üléséről?
Nem akarok emlékezni rá, Ruth.
Azt elhiszem! Na majd emlékezem én helyetted is, rendben? Egyre azt hajtogattad hogy csak az a forradásos mellű lány borított ki, senki és semmi más, és amikor megpróbáltam felidézni, amit a konyhában mondtál – arról a napról, amikor 1963-ban, az elsötétülés idején, kettesben maradtatok apáddal a tóparti nyaralóban, és ő valamit művelt veled –, szóval akkor is azt mondtad: kuss. És amikor én szívóztam, pofon vágtál. Én még akkor sem álltam le, te pedig erre felkaptad a kabátod elrohantál, és máshol aludtál – alighanem Susie Timmel. Adott egy hálózsákot a folyóparti vityillójában, amit Susie meleg házának csúfoltunk. A hét végére pedig találtál egypár lányt, akik lakást béreltek a városban, és szükségük volt még egy lakóra. Piff paff, igazán gyorsan megoldottad; no de meg kell adni, Jess, hogy mihelyt valamire elszántad magad már nem sokat lacafacáztál. És a hallgatást aztán igazán mesterfokra fejlesztetted A jelszó: pofa be.
Pofa...
Na tessék! Nem megmondtam?
Hagyj békén, helyes?
Ezt a lemezt is ismerem. És tudod-e, Jessie, mi bántott a legjobban? Nem a bizalom hiánya – arról már akkor is tudtam, hogy nem személynek szól; az égadta világon senkinek, még önmagadnak se akartad feltárni, ami azon a napon történt. Igazából az fájt, hogy ott, az egyházközség konyhájában, már-már megnyíltál előttem. Ott ültünk egymást átkarolva, hátunkat az ajtónak vetve, és te egyszer csak megszólaltál. Azt mondtad: „Soha nem beszélhettem róla, az anyám vagy belehal, vagy ha mégsem, akkor is elhagyja őt, márpedig én szerettem. Mindnyájan szerettük, szükségünk volt rá, és úgyis csak engem okoltak volna, és különben is, igazából semmit se csinált.” Én erre megkérdeztem, ki az, aki semmit sem csinált, és egyszer csak úgy ömlött belőled a szó, mintha kilenc év óta arra vártál volna, hogy valaki végre feltegye ezt a kérdést. „Az apám – mondtad. – Ott voltunk a Dark Score-tónál, akkor, amikor kialudt a nap.” És elmondtad volna a folytatást is – ebben holtbiztos vagyok de akkor kijött az a hülye tyúk, és megkérdezte: „Jobban van már?” Mintha nem látta volna a tulajdon két szemével, hogy egy túrót vagy jobban. Úristen, az emberi butaságnak nincs határa. Igazán törvénybe kéne iktatni, hogy jogosítvány vagy legalább tanulóvezetői engedély nélkül senki se nyithatja ki a száját. Tessék levizsgázni pofázásból – és addig pofa be! Tudod mennyivel kevesebb baj lenne a világon? Csak hát erre még senki nem jött rá – és mihelyt feltűnt láthatáron a várva várt irgalmas szamaritánus, te már be is zárultál, mint a kagyló. Én meg már hiába töröm magam – többé nem tudtalak szóra bírni.
Jobban tetted volna, ha békén hagysz! – vágott vissza Jessie. Kezében remegni kezdett a vizespohár, szájában remegett a rögtönzött, bíborszínű szívószál. Minek kellett ebbe is beleártani magad, ha semmi közöd nem volt a dologhoz!
Van úgy, Jessie, hogy az ember azt hiszi: a barátság erre is feljogosítja. A belső hangból olyan gyengédség szólt, hogy Jessie elnémult. Képzeld csak, utánanéztem! végiggondoltam, miről is beszélhetsz, és kutatni kezdtem. Én tudniillik egyáltalán nem emlékeztem olyasmire, hogy a hatvanas évek elején napfogyatkozás lett volna, de persze akkoriban Floridában éltem, és sokkal jobban izgatott a búvárkodás, na meg a Delphy-öbölbeli parti őrség egyik tagja, akibe fülig bele voltam zúgva, mint bármilyen asztronómiai jelenség. Valószínűleg meg akartam bizonyosodni róla, nemcsak valami hóbortos képzelgés-e az egész, amibe az a csaj hajszolt bele, a borzalmas égési sebekkel a dudái alatt. Nos, nem volt képzelgés. Maine-ben valóban teljes napfogyatkozás zajlott le, és a ti nyaralótok ott a Dark Score-tó partján a teljesből is a legteljesebbet fogta ki. 1963 júliusa. Közel s távol senki más, csak egy kislány meg a papája, hogy lesse a napfogyatkozást. Azt, hogy a drága jó apuci mit művelt veled, nem árultad el, de két dologgal azért tisztában vagyok, Jessie. Először is, a papádról volt szó, ami magában is épp elég baj; másodszor, te magad tíz és fél éves voltál, félig serdülő lány, de félig még gyerek, és ez még sokkal rosszabb.
Ruth, nagyon szépen kérlek, hagyd abba. Alkalmatlanabb időt nem is választhattál volna, hogy feltúrd ezt a sok régi...
De Ruthot nem lehetett elhallgattatni. Az a Ruth, akivel valaha egy szobában lakott, mindig ragaszkodott hozzá, hogy övé legyen az utolsó szó – minél csattanósabb, annál jobb –, és az a Ruth, aki most Jessie fejében rendezkedett be, a jelek szerint mit sem változott.
Mire észbe kaptam, már be is költöztél az egyik díszes lányegylet három eminens tagjához – három, Woolworth pólóban feszítő kis princeszhez, akik – ma is megesküdnék rá – gondosan ügyeltek, hogy a bugyijukon mindig a megfelelő nap neve álljon. És azt hiszem, már akkortól tudatosan kezdtél edzeni a nagy portörlő és padlóvikszelő olimpiára. Azon az estén, a Neuworth egyházközség épületében, mindent meg nem történtté tettél: a könnyeket, a fájdalmat, a dühöt; eltörölted önmagad, s persze ezzel együtt engem is leépítettél. Tudom, tudom, időnként azért még találkoztunk; hébe-hóba testvériesen megosztoztunk Pat bisztrójában a pizzán meg a Molson-sörön de a barátságnak már befellegzett, nem igaz? Amikor választásra került a sor köztem és 1963 júliusának eseményei között, te a napfogyatkozást választottad.
A vizespohár egyre erősebben remegett.
– De hát miért éppen most, Ruth? – kérdezte Jessie, nem is érzékelve, hogy az egyre sötétülő hálószobában valóban elhangzanak ajkáról a szavak. Miért éppen most – csak erre lennék kíváncsi, lévén hogy ebben az alakodban tulajdonképpen a saját énem egyik darabja vagy? Szóval miért épp akkor, amikor a legkevésbé engedhetem meg magamnak, hogy kiboruljak és másfelé figyeljek?
A leginkább kínálkozó válasz volt egyszersmind a legkevésbé szívderítő – Jessie bensejében ugyanis ott lapult egy ellenséges lény is, megkeseredett, rosszindulatú bestia, akinek nagyon is ínyére volt Jessie mostani helyzete: az, hogy itt fekszik megbilincselve, sajgó tagokkal, szomjasan, riadtan és kétségbeesetten. Ez az én egyáltalán nem óhajtotta, hogy a dolgok a legcsekélyebb mértékben is jobbra forduljanak, sőt, minden galád fogásra kész volt annak érdekében, hogy semmi se változzék.
A teljes napfogyatkozás alig egyetlen percig tartott, Jessie... csak a te fejedben tartott tovább. Sőt, ha nem tévedek, azóta sem múlt el!
Jessie lehunyta szemét, és minden figyelmével és akaraterejével azon volt, hogy a pohár ne remegjen tovább. Most már fesztelenül társalgott Ruth hangjával, mintha valóban egy másik személlyel beszélgetne, nem pedig saját tudata egyik rétegével, amelyik – így mondta volna Nora Callighan – éppen most óhajtott egy kis analitikus tréningbe bocsátkozni.
Hagyj békén Ruth. Majd, ha sikerült néhány korty vízhez jutnom, vagy legalább a kísérleten túl vagyok, és még mindig lesz kedved vitázni, nem bánom. De egyelőre nem volnál szíves...
– befogni azt a rohadt pofád? – fejezte be suttogva.
Rendben, vágta rá azonnal Ruth. Nagyon jól tudom, hogy bujkál benned valaki, aki valóban szeretné megakasztani a kerekeket, és azt is tudom, hogy ez a valaki időnként az én hangomat használja – első osztályú hasbeszélő, nem vitás de hidd el, az illető nem én vagyok. Én akkor is szerettelek, és most is szeretlek. Hiszen ezért is próbáltam olyan hosszú időn át fenntartani a kapcsolatot... Meg nyilván persze azért is, mert az ilyen lökött, spéci tyúkoknak össze kell tartaniuk.
Jessie szája halvány mosolyra húzódott a rögtönzött szívószál körül.
Akkor hát rajta, Jessie, de minél ügyesebben.
Jessie még várt egy pillanatig, de a csend teljes volt. Ruth, legalábbis átmenetileg, háttérbe vonult. Újra kinyitotta szemét, majd lassan előrehajtotta fejét. Az összecsavart kártya úgy állt ki szájából, mint Rooseveltéből a legendás szipka.
Kérlek, Jóisten, könyörgök... add, hogy sikerüljön.
A rögtönzött szívószál a vízbe siklott. Jessie lehunyta szemét, és megszívta. Egy másodpercig nem történt semmi, és agyát elöntötte a tömény, színtiszta reménytelenség. És ekkor szája megtelt a hideg, édes, mindennél valóságosabb vízzel. Csodálkozása a boldog önkívületig szárnyalt. Hálájában és örömében felzokogott volna, ha szája nem zárul oly görcsös igyekezettel az összegöngyölített előfizetési felszólítás köré; így éppen csak az orrán át adhatott valami bizonytalan, sípoló hangot.
Lenyelte az első kortyot, amely folyékony selyemként simogatta kiszáradt torkát, majd újra szívott egyet, olyan vak, ösztönös szenvedéllyel, ahogy az éhes borjú veti rá magát anyja tőgyére. A szívószál korántsem volt tökéletes, csak aprókat szürcsölhetett rajta, folyamatos ivásról szó sem lehetett, és amit felszívott, az is jórészt kicsurgott a girbe-gurba, rosszul záró hajlatokon. Agya egyik zugában Jessie is tudta ezt, hallotta is, amint a vízcseppek szitáló esőként a takaróra peregnek, de boldogságában továbbra is megesküdött volna rá, hogy szívószála a legtökéletesebb találmányok egyike, amely női agyban valaha megfogant, és ez a perc, amidőn halott férje poharából vizet iszik, egész földi életének legmagasztosabb csúcspontja.
Ne idd ki az egésze Jess – későbbre is hagyj valamit.
Nem tudta, melyik belső szellemhang szólalt meg, de nem is bánta. A tanács mindenképpen kitűnő volt; csak éppen annyit ért, mintha valaki azt mondaná egy tizennyolc éves fiúnak hat hónapi ádáz pettingelés után: nem számít, hogy a kislány végre beadta a derekát, várjon még, amíg nincs kéznél az óvszer. Jessie lassan megtanulta: hiába súg az ember agya jobbnál jobb tanácsokat, néha egyszerűen lehetetlenség megfogadni őket, mert van, hogy a test se szó, se beszéd fellázad, és félresöpör minden józan megfontolást. És most tanult meg valami mást is: nincs mámorosabb megkönnyebbülés, mint ha az ember időnként enged az ilyen testi parancsoknak.
Így hát nyeldekelt tovább az összegöngyölt kartonlapon át. A poharat úgy döntötte meg, hogy a víz felszíne a formátlanná ázott piros papírcső vége fölé érjen, s közben homályosan érzékelte, hogy a cső jobban csöpög, mint valaha, ő pedig őrültséget követ el, ha nem hagyja abba az ivást, és nem várja ki, amíg a cső megszárad – de azért csak szívta, szívta tovább.
A végén is csak azért hagyta abba, mert ráeszmélt, hogy már néhány másodperce üres levegőt szív A pohárban ugyan maradt még víz, csak a rögtönzött szívószál vége már nem érte el. A takaró pedig már sötétlett a nedvességtől a szívószál alatt.
De én igenis hozzá tudnék jutni a maradékhoz. Ha sikerült a kezem olyan torzul visszafelé csavarnom, amikor ezt az istenverte poharat el akartam érni, akkor úgy gondolom, a nyakam is előbbre tudom még hajtani valamivel. Mi az, hogy úgy gondolom? Tudom, hogy tudom!
Valóban tudta. Épp ezért határozott úgy, hogy az elgondolást majd később próbálja ki. Egyelőre az irodai szinten dolgozó fehér galléros fickók – nemhiába az övék a legjobb kilátás – ismét felülkerekedtek a munkásokon és művezetőkön, akik lenn robotolnak a gépteremben. A lázadás első szomjúságát ugyan korántsem sikerült teljesen enyhíteni, de torka már nem lüktetett, és nemcsak a teste, de a lelke is felüdült. Gondolkodása élesebb, világosabb lett, mi több, még a jövőbe is némileg derűsebben nézett.
Most már örült, amiért hagyott egy kis vizet a pohárban. Persze attól, hogy még két kortyot kiszívhat a rozoga papírcsőből, nem tűnik el a választóvonal élet és halál között; akkor is ide lesz bilincselve az ágyhoz, és egy jottányival sem kerül közelebb a megoldáshoz, hogyan evickéljen ki ebből a csapdából. És mégis: ha amikor a lelke visszasüpped beteges, sötét képzelgéseibe, talán épp ez az utolsó két korty tereli majd másfelé gondolatait. Nagy szükség lehet még erre, elvégre mindjárt sötét lesz, a férje itt fekszik holtan a közelében, és nagyon úgy fest, hogy berendezkedhet a rendhagyó éjszakára.
Nem valami szívderítő kilátás, kivált ha az ember azt is számításba veszi, hogy a rendhagyó éjszakát egy kiéhezett kóbor kutya társaságában kell töltenie, de Jessie érezte, hogy mindennek ellenére a szemhéja ismét elnehezül. Indokokat keresett: miért is kellene küzdenie a rátörő álmosság ellen, de hasztalan; egyetlen alapos indokot sem sikerült találnia. Elgondolta, mi lesz, ha arra ébred, hogy a karja könyékig elzsibbadt, de még ez sem izgatta különösebben. Legföljebb majd addig mozgatja, amíg újra meg nem indul a vérkeringés. Kellemes nem lesz – de egy percig sem kételkedett benne, hogy ezt is megoldja.
Emellett álmodban talán eszedbe is jut valami, kedveském, jegyezte meg Burlingame-né ténsasszony. A könyvekben legalábbis így szokott lenni.
– Talán neked jut majd eszedbe valami – mondta Jessie. – Elvégre eddig is tőled eredt a legjobb ötlet.
Lapockájával, amennyire csak tudta, felfelé szuszakolta a párnát a fejtámlán, és lecsúszott a terítőre. Válla sajgott, karja (kivált a bal) lüktetett, hasizmai pedig még most is vibráltak az iménti erőfeszítéstől, hiszen nekik kellett alátámasztaniuk felsőtestét, amikor az iváshoz előredőlt. És mégis, valamiféle furcsa elégedettség töltötte el. Mintha megbékélt volna önmagával.
Elégedett vagy? Hogy is juthat eszedbe ez a szó! Hiszen a férjed halott, Jessie, és te magad nem vagy egész ártatlan a halálában. Tegyük fel, hogy valaki rád talál; tegyük fel, hogy megmentenek. Gondoltál-e rá, miként értékeli ezt a helyzetet az, aki betéved ide? És ha már itt tartunk: mit szól majd hozzá Teagarden, a helyi biztos? Mit gondolsz, meddig töpreng, mielőtt kihívná az állami rendőrséget? Harminc másodpercig? Netán negyvenig? Ámbár az is igaz, hogy errefelé vidéken lassabban ketyeg az emberek agya – szóval akár még két percébe is beletelhet.
Az okoskodás hibátlan volt; Jessie sem szállhatott vele vitába.
Akkor mi az, hogy elégedett vagy? Ki lehetne elégedett, ha ilyen eshetőségek merednek elé?
Erre ugyan Jessie nem tudott válaszolni, de ez mit sem változtatott a helyzeten: elégedett volt. Olyan mélységes béke töltötte el, mintha kényelmes, puha ágyon feküdne egy márciusi éjszakán, amikor dühöng az ólmos esőt sodró északnyugati szél, és ez a békesség úgy melengette, mint az említett ágyhoz tartozó pehelypaplan. Gyanította, hogy az érzés nagyrészt fizikai eredetű: úgy látszik, fél pohár víztől is berúghat az ember, csak elég szomjasnak kell lennie hozzá.
De azért lelki oldala is volt a dolognak. Ezelőtt tíz évvel kelletlenül ugyan, de lemondott helyettes tanári munkájáról, mert hosszú ellenkezés után mégis megadta magát Gerald kitartó (vagy inkább szűnni nem akaró) érvelésének. Akkoriban Gerald már majdnem százezer dollárt keresett évente; ehhez mérten az ő öt-hétezerje alamizsnának is kevés volt, mi több, adófizetéskor csak bosszúság származott belőle, lévén hogy az adóhivatal a java részére rátette a kezét, és utána még bele is szaglászott a könyvelésükbe, kutatva, hogy hová lesz a maradék.
Amikor Jessie méltatlankodott e bizalmatlan eljáráson, Gerald csak nézett rá, félig gyengéden, félig ingerülten. Ez még nem volt egészen az a „Jaj, hogy ti, nők, miért vagytok olyan buta libák?” arckifejezés, de már a határát súrolta. Látják, mennyit keresek, magyarázta, látják a garázsban a két nagy német kocsit, megnézik a tóparti nyaraló fényképeit, és aztán megnézik a te adóbevallásodat és azt gondolják: nincs az a balek, aki ezt akár váltópénznek is elfogadná. Egyszerűen nem hiszik el. Egyből valami suskust szimatolnak, azt hiszik, kamu az egész, valamit takargatunk vele, és szaglászni kezdenek azután a valami után. Holott csak nem ismernek téged olyan jól, mint ahogy én ismerlek.
Egyszerűen nem lehetett megértetni Geralddal, hogy számára milyen fontos ez a helyettesi státusz is; persze meglehet, hogy csak nem akart odafigyelni. Akár így, akár úgy, az eredmény ugyanaz volt: a tanítás, még részmunkaidőben is, kielégítette, értelmet adott az életének – Gerald pedig ezt nem tudta felfogni. Mint ahogy azt sem értette, hogy ez a munka valójában híd, amely összeköti Jessie-t hajdani életével. Mielőtt azon a bizonyos republikánus ismerkedési esten Geralddal találkozott volna, teljes állásban tanított angol nyelvet és irodalmat a waterville-i középiskolában, önálló nő volt, maga kereste a kenyerét, kollégái szerették és becsülték, és nem tartozott senkinek semmivel. Egyszerűen nem tudta megmagyarázni (vagy Gerald nem akarta meghallgatni), hogy ha abbahagyja a tanítást – még ebben az alkalmi, részmunkaidős formájában is –, rosszkedvű lenne, nem találná a helyét, és valamiképpen fölöslegesnek érezné magát.
Hosszú hónapokig hányódott így, mint aki eltévedt az erdőben. Bizonytalansága nemcsak abból eredt, hogy végül nem írta alá a szerződést; az is hozzájárult, hogy sehogy sem sikerült teherbe esnie. Egy év múlva aztán eltűnt ez a kallódó érzés, legalábbis tudata felszínéről, mert szíve legmélyén tovább szenvedett tőle. Néha egy giccses karriertörténet hősnőjének érezte magát: fiatal tanárnő hozzámegy a sikeres ügyvédhez, akinek neve már szakmai szempontból zsengének számító korban, alig harmincévesen felkerül az ajtóra. Aztán a fiatal (no, mondjuk, viszonylag még fiatal) nő belép a középkor elvarázsolt kastélyának előcsarnokába, körülnéz, és azt látja, hogy egyszer csak magára maradt – se munkája, se gyerekei, a férjét pedig szinte kizárólag az köti le (mániáról beszélni talán pontosabb, de azért túlságosan barátságtalan lenne), hogy minél feljebb kapaszkodjék azon a bizonyos társadalmi ranglétrán.
A nő tehát hirtelen rádöbben, hogy a következő kanyarnál már az ötödik iksz leselkedik rá. Amúgy épp az a fajta, aki könnyen áldozatul eshet a drognak, a piának vagy egy másik férfinak; az utóbbi általában az ifjabb korosztályhoz tartozik. A szóban forgó fiatal (izé, még nemrég fiatal) nővel ugyan semmi ilyesmi nem történt, de Jessie változatlanul szenvedett attól, hogy félelmetesen sok a szabad ideje. Jutott belőle kertészkedésre, kirakatnézésre, különféle tanfolyamokra (tanult már festegetni, tanult kerámiát meg poétikát, és ha akarja – márpedig majdnem akarta –, viszonya lehetett volna a poétika oktatójával). Még arra is futotta, hogy önmagával foglalkozzék, és történetesen így került össze Norával. De akármibe fogott, még semmi sem töltötte el ilyen büszkeséggel. Úgy érezte, mintha a kimerültség, a tagjaiban bújkáló fájdalom megannyi vitézségi érdemrend volna, álmossága pedig megérdemelt jutalom, a kaliforniai jachtkirándulás megbilincselt hölgyek számára rendszeresített változata.
Igaz is, te Jess – ahogy ezt a vizet megszerezted hát igazán nagy voltál.
Ezt egy újabb ufóhang nyilatkoztatta ki, de Jessie most nem bánta; a lényeg az, hogy Ruth ne üsse fel a fejét még egy darabig. Ruth érdekeseket mondott, de kissé fárasztó jelenség volt.
Egy csomó embert ismerek, aki még a poharat se tudta volna elcsípni, folytatta a lelkes ufó. Na és az, ahogy az előfizetési kártyából gyártottál szívószálat – ezt nevezem mesteri húzásnak! Hát csak rajta, légy is büszke. Jogos. Mint ahogy egy kis szundira is rászolgáltál.
De itt van még a kutya, vetette közbe bizonytalanul a ténsasszony.
Az a kutya most már nem fog zavarni... és te is tudod az okát.
Valóban. A kutya ott hevert a közelben, a hálószoba padlóján. Gerald most már maga is csak árny volt az árnyékok között, Jessie hálás volt érte. Odakinn ismét feltámadt a szél, de egyúttal szinte megnyugtatón zizegett a fenyőfák ágai között, mintha el akarná ringatni. Jessie lehunyta a szemét.
Csak vigyázz, miről álmodsz majd!, kiáltott utána ijedten a ténsasszony, de hangja távolról szólt, és hiányzott belőle a kényszerítő erő. Mindenesetre újból próbálkozott. Vigyázz, miről álmodsz majd, Jessie! Nem tréfálok!
Már hogy is tréfálna! A ténsasszony mindig komolyan beszélt – hiszen ezért is volt többnyire olyan unalmas.
Akármit is álmodom, gondolta Jessie, szomjas nem leszek álmomban. Az elmúlt tíz évben nemigen arattam döntő győzelmeket – többnyire zavaros kis gerillaakciók követték egymást, de ahogy ahhoz a vízhez hozzájutottam, az maga volt a színtiszta, teljes diadal. Na nem igaz?
De még mennyire!, helyeselt az ufó. Valahogy férfiasnak tetszett a hangja, és Jessie félálomban eltűnődött, nem Will öccse szólalt-e meg – még a régi, a hatvanas évekből előderengő gyerekhangján. Óriási voltál! Becsszóra mondom.
Öt perccel később Jessie mélyen aludt, felemelt, ernyedt V alakban széttárt karral, lazán az ágy oszlopaihoz bilincselt csuklóval. Feje a jobb vállára hanyatlott (az fájt kevésbé), és elnyújtott, lassú horkantások törtek ki száján. És valamikor – jóval azután, hogy sötét lett, és keleten fehér karima képében feljött a hold – a kutya ismét megjelent a küszöbön.
Akárcsak Jessie maga, ő is nyugodtabb volt már: közvetlen szükséglete kielégült, háborgó gyomra valamelyest elcsitult. Pofáját felemelve, ép fülét éberen hegyezve hosszan bámult az alvó nőre, mintha meg akarná állapítani, valóban alszik-e, vagy csak színjáték az egész. Ítéletét jórészt szaglására alapozta: a száradó izzadság kigőzölgése s az adrenalin csípős szagának hiánya arra utalt, hogy a szukagazdi valóban elaludt. És ha vigyáz, nehogy felébressze, akkor ezúttal sem rúgásoktól, sem kiabálástól nem kell tartania.
A kutya lassú léptekkel a helyiség közepén elterülő húshalomhoz osont. Már nem kínozta úgy az éhség – a hús azonban most még csábítóbban illatozott. Ennek is megvolt a maga oka: az iménti lakoma hatására elhalványult az ősi, veleszületett parancs, amely eltiltotta ennek a fajta húsnak a fogyasztásától, noha a kutya maga erről mit sem tudott, s ha tudja, sem izgatta volna.
Leszegte fejét, s finoman, mint az igazi ínyencek, megszimatolta az ingerlő illatú ügyvédhúst, majd gyengéden fogai közé szorította Gerald alsó ajkát, és a nyomást lassan növelve húzni-feszíteni kezdte a húsdarabot. Gerald arca hátborzongatóan durcás kifejezést öltött, míg végül alsó ajka levált, s mintegy széles, élettelen vigyorban feltárult alsó fogsora. A kutya egyetlen falásra bekapta az apró, de különleges csemegét, aztán megnyalta szája szélét, és ismét csóválni kezdte a farkát, de ezúttal lassan, elégedetten. A magas mennyezeten két parányi fényfolt táncolt: Gerald két alsó zápfogának töméséről verődött vissza a holdfény. Éppen az elmúlt héten járt a fogorvosnál, s a tömés még olyan frissen fénylett, mint a most vert negyeddolláros.
A kutya ismét megnyalta szája szélét, és közben szeretetteljesen nézegette Geraldot. Aztán előrenyújtotta nyakát, majdnem úgy, mint Jessie, amikor szalmaszálát a vízbe akarta juttatni. A kutya körülszaglászta Gerald arcát, de ez több volt puszta szaglászásnál: élvetegen sétáltatta végig rajta az orrát, valósággal belemerülve a szagorgiába. Először a halott gazdi bal fülében meggyúlt barnás viasz padlólakkra emlékeztető aromáját szívta magába, majd a homlok és a haj határvonalára tért át, izzadság és hajszesz egybevegyülő illatát kóstolgatva, majd belélegezte a Gerald feje búbján megtapadt alvadt vér éles, varázslatosan kesernyés szagát. Kivált Gerald orránál időzött el, hogy koszos, összevissza karmolt, de páratlanul érzékeny pofáját szinte belefúrja az immár élettelen járatokba. Ínyenceknek való kéjutazás volt; a kutya azt sem tudta, melyiket válassza a sok finomság közül. A végén aztán Gerald bal orcájába mélyesztette éles fogát, és fogsora csattanva összezárult. Húzni kezdte a prédát.
Jessie szeme közben szaporán kezdett mozogni a szemhéj alatt, aztán egyszer csak felnyögött – az elnyújtott, reszketeg hang tele volt rémülettel. Ösztönösen tudta, mi történik.
A kutya azon nyomban felnézett, s meglapult bűntudatos félelmében. Ám ez csak néhány másodpercig tartott; a húshalmot most már saját, külön bejáratú éléskamrájának tekintette, és el volt rá szánva, hogy ha megtámadják, akár az élete árán is megvédi. És különben is, a hang a szukagazditól ered, márpedig a kutya most már biztosra vette, hogy a szukagazdi semmit sem tehet ellene.
Így hát ismét lesunyta fejét, ismét rávetette magát Gerald Burlingame bal orcájára. Feje sebesen ingott jobbra-balra, s végül sikerült kiszakítania egy hosszú csíkot az arcból; a leváló húsdarab olyan hangot adott, mint amikor ragtapaszt fejtenek le a tekercsről. Gerald arcára most ádáz, mohó mosoly ült ki, mintha komoly tétre menő pókerjátszmában leosztott royal flösse volna.
Jessie ismét feljajdult, majd álomittas torokhangon érthetetlen szavakat motyogott. A kutya újra felpillantott. Tudta ugyan, hogy a szukagazdi nem tud felkelni az ágyról, de azért ezek a hangok mégis kényelmetlen érzéssel töltötték el. Az ősi tabu halványabb lett, de el még nem enyészett. Különben sem volt már éhes; most már nem is evett, csak nyalakodott. Így hát megfordult, és kiügetett a szobából. Szájából úgy fityegett Gerald bal orcája, mint egy csecsemő skalpja.

11

1965. augusztus tizennegyedike van. Valamivel több mint két év telt el azóta, hogy a nap kihunyt. Ma ünneplik Will születésnapját, és a kisfiú egész nap a szomszédságot járta, hogy komoly képpel közölje: annyi évet élt, ahány ütési idő van egy baseball-játszmában. Jessie-nek sejtelme sincs, miért van ezzel ilyen nagyra az öccse, de belenyugszik: Will szíve joga, hogy életét egy baseball-játszmához hasonlítsa.
Jó ideig semmi baj; öcsikéje születésnapi zsúrja nem tartogat semmiféle kellemetlen meglepetést. Igaz, hogy a lemezjátszóból Marvin Gaye szól, de nem az az undok, vészterhes száma. „Engem nem kergetsz el, mint a kutyát – dalolja Marvin viccesen fenyegetőzve –, elmegyek, bébi, magamtól is.” Voltaképpen egész jópofa nóta, és meg kell adni: a nap eddig nem is tűrhetően, hanem mondhatni, pompásan alakult. Ahogy Katherine néni, a nagymama nővére szokta mondani: „Ma cincognak az angyalkák.” A jelek szerint apu is így látja, holott eleinte nem nagyon akaródzott hazajönnie Falmouthba Will születésnapjára. Jessie maga hallotta, amint azt mondja a mamának: Végül még kiderül, hogy nem is volt olyan rossz ötlet, Jessie-t pedig ennek hallatán elönti a boldogság, mert az ötlet történetesen tőle – Jessie Mahouttól, Tom és Sally hajadon leányától, Will és Maddy testvérétől – származott. Az ő műve, hogy itt gyűlt össze a család, nem pedig Sunset Trailsben.
Sunset Trailsnek hívják a családi nyaralót a Dark Score-tó északi csücskénél (bár három nemzedék ötletszerű toldozgatása és terjeszkedése után már akár nyaralótelepnek is nevezhetnék). Minden nyáron oda vonultak, hogy kilenc hétre elzárkózzanak a világ elől, ez idén azonban megszegték a szokást, mert Will – olyan hangon, mint egy szenvedéseit nemes lelkierővel tűrő öreg spanyol grand, aki tudja, hogy már nem sokáig csaphatja be a kaszást – közölte szüleivel: most az egyszer, először és utoljára, olyan születésnapi zsúrt szeretne, amelyen családján kívül valamennyi év közbeni pajtása is részt vehet.
Tom Mahout először vétót emel. Tőzsdei brókerként ide-oda ingázik Portland és Boston között, és már évek óta magyarázza a családjának: be ne dőljenek az ócska propagandának, miszerint a fehérgalléros-nyakkendős dolgozók csak ellógják a napot, támasztják az ivóvizes tartályt vagy ebédmeghívásokat diktálnak csinos szőke titkárnőknek. „Nincs az a viharvert krumplitermelő farmer egész Aroostook megyében, aki nálam keményebben dolgozna – mondogatja nemegyszer. – Akármit hantáznak összevissza, a piaccal lépést tartani igenis nehéz és csöppet sem csábos meló.” Holott családtagjai nem is hallottak soha ilyen értelmű hantát, sőt valamennyien (köztük Sally, a felesége is, bár inkább leharapná a nyelvét, semhogy ezt elárulja) szent meggyőződéssel hiszik, hogy Tom Mahout melója (amelynek mibenlétéről csak Maddynek van valami halvány fogalma) döglöttebb a macskaszarnál.
Tom szívósan állítja, hogy neki szüksége van a tó partján töltött időre, hogy „a sok stressz után regenerálódjék”, és a fia még rengeteg születésnapot ülhet meg a barátaival. Elvégre Will csak kilenc éves lesz, nem kilencven. „Különben is – teszi hozzá –, az ilyen baráti murik majd csak akkor érnek valamit, ha egy-két hordót is csapra verhetnek.”
Így hát Will alighanem hiába rimánkodott volna, hogy születésnapját ne a család állandó tengerparti otthonában üljék meg, ha Jessie egyszer csak meglepetésszerűen fel nem karolja a tervet. (Will volt a legjobban meglepve, hiszen Jessie három évvel idősebb nála, s többnyire úgy viselkedik, mintha rég megfeledkezett volna róla, hogy öccse is van.) Szelíden kijelentette, hogy talán egész jó móka lenne hazamenni – persze csak két-három napra –, és kerti ünnepélyt rendezni, krokettel, tollaslabdával, grillsütővel és lampionokkal, amiket majd sötétedéskor meggyújtanának. Lánya szavai hallatán Tomnak is egyszer csak megtetszik az ötlet. Az a fajta férfi ő, aki szívesen képzeli magáról, hogy ő aztán „legény a talpán”, noha a többiek gyakran inkább „csökönyös vén szamárnak” tartják, de akárhonnan nézzük is, tény, hogy ha egyszer megvetette a lábát és összeharapta az állkapcsát, elég nehéz megrendíteni.
De valahányszor családja ezzel kísérletezik, ifjabbik lánya általában nagyobb szerencsével jár, mint a többiek együttvéve. Jessie gyakorta olyan rejtett ösvényeken vagy kiskapukon tud apja lelkébe hatolni, amelyekről a családnak nincs is tudomása. Sally – nem minden alap nélkül – szentül meg van róla győződve, hogy Tomnak ez a másodszülött gyermek a kedvence, Tom pedig elhitette magával, hogy a többiek ezt nem is gyanítják. Maddy és Will egyszerűbben fogják fel a kérdést: szerintük Jessie „nyal” az apjuknak, az pedig cserébe agyonkényezteti. Amikor előző évben Maddyt cigarettázáson kapták, és apja bezárta a szobájába, Will azt mondta nagyobbik nővérének: „Bukna csak le Jessie, az apu legföljebb venne neki egy öngyújtót.” Maddy nagyot nevetett, bólogatott, és megölelte kisöccsét. És sem ők, sem a mamájuk nem is sejtik, miféle titok lapul zörgő csontvázként Tom Mahout és kisebbik lánya közös szekrényében.
Jessie maga szentül hiszi, hogy ő csak öcsikéje mellett áll ki, neki akar örömet szerezni. Nem is sejti – legalábbis nem tudatosan –, mennyire meggyűlölte Sunset Trailst, s milyen hevesen szeretne kitörni onnan. Még a tavat is meggyűlölte, holott valamikor a bolondja volt; különösen a tompa, émelyítő ásványi szag taszította. 1965-ben már úszni is alig jár le, akárhogy perzsel a nap. Azt is tudja, hogy anyja azt hiszi, az alakja feszélyezi; akárcsak valamikor Sally, Jessie is korán érő alkat volt, és tizenkét éves korára már-már felnőtt nőnek látszik. Valójában Jessie-t egyáltalán nem a teste zavarja, azt már megszokta, és azzal is tisztában van, hogy ócska, kifakult hosszú szárú sortjaiban úgysem tévesztené össze senki a Playboy valamelyik csinibabájával. Dehogyis zavarja őt a melle, a csípője vagy a feneke. Őt az a szag zavarja.
No de kavarogjanak bár a mélyben a legkülönfélébb okok és indokok, annyi tény, hogy a góré, a Mahout család feje végül is hozzájárult Will Mahout kéréséhez. Előző napon tértek vissza a tengerpartról; Sallynek így maradt ideje az ünnepi előkészületekre, melyekből két leánya is buzgón kivette a részét. És most felvirradt augusztus tizennegyedike, amely Maine-szerte megkoronázta az idei nyarat. A kőmosott farmer színét idéző égen kövér fehér felhők úsztak, és a meleget csípős-sós szellő enyhítette.
A tengerparttól beljebb – tehát a tóvidéken is, ahol Tom Mahout nagyapja 1923-ban az első kis faházat megépítette – az erdőkre, vizekre, mocsarakra rátelepedett az alig elviselhető fülledt, párás meleg, a hőmérő higanyszála harmincöt fok fölött járt; de itt, a tengerparton legföljebb huszonhat-huszonhét fok van. Külön adomány a tenger felől érkező szél, amely csökkenti a levegő páratartalmát, és elsöpri a szúnyogokat meg a bársonylegyeket. A gyepen nyüzsög a sok gyerek, főleg Will haverjai, de eljött Maddy és Jessie néhány barátnője is, és ez egyszer, csodák csodája, meg is férnek egymással. Nyoma sem volt civakodásnak, és amikor öt óra tájban Tom a szájához emeli a nap első Martinijét, először a lányára néz, aki ott áll a közelben, úgy támasztva vállának krokettütőjét, mint őrszem a puskáját (hallótávolságon belül van, vagyis a feleségnek látszólag lazán odavetett megjegyzés éppúgy lehet a lánynak címzett ravasz bók is), aztán a feleségére, és így szól: „Végül még kiderül, hogy nem is volt olyan rossz ötlet.”
Mi az, hogy nem rossz?, gondolta Jessie. Ha tudni akarod: oltári, haláli jó ötlet volt. És még ez is kevés, csak azt, amit igazán gondol, veszedelmes lenne kimondani; az istenek még zokon vehetnék. Mert, hogy igazából az a véleménye, hogy ez a nap maga a tökéletesség: makulátlan és édes, mint a legszebb gyümölcs. Még a Maddy hordozható lemezjátszójából bömbölő számmal sincs semmi baj (sőt az sem véletlen, hogy Maddy, aki máskor úgy óvja-dédelgeti kincsét, mint holmi érinthetetlen oltárképet, hozta ki, önként, dalolva, a verandára). Jessie ugyan soha nem fog tiszta szívből megbarátkozni Marvin Gaye-jel – mint ahogy azzal a bágyadt ásványi szaggal sem békélne meg soha, amely forró nyári délutánokon a tó felől lengedez –, de ez a nóta még elmegy „Vesszek meg, mint a kutya, ha nem te vagy a legszebb, bébi” – hülyeség, de ártalmatlan.
1965. augusztus tizennegyedike van; az a nap, amelynek emléke mindmáig él az ágyhoz bilincselt, alvó nő tudatában. A ház, amelyben az ágy áll, ugyancsak tóparton épült, de ez a tó déli irányban negyven mérföld távolságra terül el a Dark Score-tótól (noha forró, csendes nyári napokon ugyanaz az ásványi szag, az a viszolyogtató, sejtető erejű szag száll fel belőle), és bár a valamikori tizenkét éves kislány nem látja Willt, aki a háta mögé settenkedik, épp amikor lehajlik a krokettlabdához, és ülepe ellenállhatatlanul csábító célpontként tárul a fiúcska felé, aki elvégre még csak annyi évet élt meg, ahány ütési idő van a baseball-játszmában – de tudata egyik zugában érzi a fiú közelségét, és ezen a ponton olvad át az álom a lidércnyomásba.
Jessie megcélozza a labdát, figyelmét a száznyolcvan centiméterre álló krokettkapura összpontosítva. Nehéz ütés lesz, de azért nem megoldhatatlan, és ha jól sikerül; végül még Caroline-t is lefőzheti, ami nem lenne csekélység, mert a krokettben jóformán mindig Caroline szokott nyerni. És akkor, éppen amikor az ütőt hátrafelé lendíti, a lemezjátszóból hirtelen másfajta zene szólal meg.
„És most mindenki figyeljen – énekli Marvin Gaye, és Jessie-nek úgy tűnik, már nem is annyira vicces fenyegetéssel –, de ti, lányok kiváltképpen...”
Jessie napbarnította karján lassan feláll a szőr.
„Szép dolog-e magunkban ülni, mikor nincs hová menekülni, és a kedvesünk távol jár...”
Jessie ujjai úgy megdermednek, hogy már nem is érzékeli az ütőt. Csuklója elzsibbad, mintha
(kaloda, a ténsasszonyt kalodába zárták, gyertek, nézzétek meg jól, és nevessetek rajta, ahogy tekereg)
láthatatlan satuba fogták volna, és szíve elszorul a zavartól és a rémülettől. Ez már az a másik dal, a rossz dal, az a dal, amit nem akar hallani.
– „...talán nem szabad így szeretni... de én így érzek, bárha fáj...”
Jessie a lányokra néz, akik már várják, hogy üssön, és észreveszi, hogy Caroline eltűnt. A helyén pedig Nora Callighan áll. A haja copfba fonva, orra hegyén egy pöttynyi fehér cinkkenőcs, a lábán Caroline sárga surranója, a nyakában pedig Caroline medálja, amelyben Paul McCartney parányi képét őrzi, de a zöld szempár Noráé, és ez a szempár a felnőttek mélységes, mindentudó együttérzésével nézi őt. Jessie-nek ekkor hirtelen eszébe jut, hogy Will – a kólától és a bécsi csokoládétortától hozzá hasonlóan megmámorosodott pajtásai cukkolására – éppen most settenkedik a háta mögé, hogy a fenekébe bökjön. Ő a kelleténél is vadabbul torolja majd meg a sérelmet: sarkon fordul, és egyazon lendülettel szájon vágja, és ha nem is rontja el végképp az egész zsúrt, de a felhőtlenül boldog hangulat azért már nem lesz a régi. Jessie el akarja engedni az ütőt, hogy kiegyenesedjék és megforduljon, mielőtt ez az egész megtörténhetnék. Szeretné megmásítani a múltat, de a múlt túlságosan súlyos – most döbben rá, hogy kísérlete éppoly reménytelen, mintha egyik sarkánál fogva akarná felemelni a házat, hogy alánézhessen, és megkeresse, amit elvesztett, eldugott vagy elfelejtett.
A háta mögött valaki teljes hangerőre csavarta Maddy kis lemezjátszóját, és az a szörnyűséges dal most erősebben szól, mint valaha, diadalmasan, villódzva, könyörtelenül: „ANNYIRA FÁJ A SZÍVEM... HOGY ÍGY ELBÁNTAK VELEM... VALAHOL, VALAKI... MONDJA MEG VÉGRE NEKI...”
Még egyszer megpróbál szabadulni az ütőtől, megpróbálja elhajítani, de nem képes rá: mintha csak valaki az ütőhöz bilincselte volna.
Nora!, sikoltja. Segítened kell! Állj az útjába!
(Jessie idáig ért az álomban, amikor első ízben felnyögött, elriasztva a kutyát Gerald tetemétől.)
Nora azonban lassan, komolyan megcsóválja a fejét. Nem segíthetek, Jessie. Egymagad vagy te is, mint minden ember. Ezt általában nem szoktam megmondani a betegeimnek, de úgy gondolom, a te esetedben az őszinteség a leghasznosabb.
Hát nem érted, miről van szó? Nem bírom ezt még egyszer végigcsinálni! NEM BÍROM!
Jaj, ne csacsiskodj, mondja Nora, mint aki hirtelen kifogyott a türelemből, és lassan elfordul; úgy látszik, idegesíti Jessie rászegeződő, őrjöngő, lázas tekintete. Senki nem akar megmérgezni; túléled.
Jessie (noha most sem sikerül kiegyenesednie, hogy ne szolgáljon tovább csábító céltáblául közeledő öccsének) zaklatottan körülnéz, és azt látja, hogy már Tammy Hough, a barátnője is eltűnt, és a helyén – Tammy fehér sortjában, vállpántos sárga trikójában – Ruth Neary áll, egyik kezében Tammy piros csíkos krokettütőjével, a másikban egy Marlboróval. Szája, mint rendesen, most is gúnyos vigyorban kunkorodik felfelé, de a szeme komoly, és tele van szomorúsággal.
Ruth, segíts rajtam!, kiáltja Jessie. Muszáj, hogy segíts!
Ruth nagyot slukkol a cigarettájából, aztán Tammy Hough parafa talpú szandáljával a fűbe tapossa. A kurva életbe, kisanyám – hiszen csak a seggedbe bök, nem nyársat dug bele, és ezt te éppúgy tudod mint én; hisz egyszer már átmentél rajta. Minek ez a nagy hajcihő?
Nemcsak a kecsketúróról van szó, és ezt te is tudod!
Mit huhog a bagoly a verébnek?, kérdi Ruth.
Tessék? Ez meg mit je...
Azt jelenti, kiabálja vissza Ruth, hogy én az égadta világon SEMMIT nem tudhatok! Hangjában a felszínen indulat, a mélyén mélységes megbántottság remeg. Hiszen engem éppúgy nem avattál be, mint ahogy senki mást sem! Futottál, mint a nyúl, ha valami vén fülesbagoly árnyéka vetül a földre.
NEM BESZÉLHETTEM!, sikoltja Jessie. Most már – mintha Ruth szavai bűvölték volna ide – ő is valami árnyékot lát a füvön. De nem holmi bagoly veti, hanem az édes öccse. Hallja Will cimboráinak fojtott vihogását, érzi, hogy Will már ki is nyújtja a karját, és még mindig, nem tud kiegyenesedni, még kevésbé elszaladni. Tehetetlen; nem tud változtatni azon, ami mindjárt megtörténik, és ráeszmél, hogy a lidérces álmoknak és a tragédiáknak egyaránt ez a lényegük.
NEM BESZÉLHETTEM!, kiáltja oda ismét Ruthnak. Lehetetlen volt! Sírba vittem volna a mamát... vagy szétdúltam volna a családot... de éppúgy ez is, az is megeshetett volna. Ő mondta! Az apukám!
Sajnálom, hogy épp nekem kell bemondanom a lesújtó hírt, cicus-micus, de a helyzet az, hogy annak a drága jó apucidnak decemberben lesz a tizenkettedik halálozási évfordulója. Mellesleg nem lesz már kicsit sok a melodrámából? Elvégre senki nem akar a mellbimbódnál fogva felakasztani egy ruhaszárító kötélre, és utána alád gyújtani!
Jessie azonban erre már nem kíváncsi, még álmában sincs kedve újraértékelni eltemetett múltját. Ha egyszer borulnak a dominók, ki tudja, mi lesz a vége? Ezért elzárja fülét Ruth szavai elől, és továbbra is csak nézi régi kollégiumi szobatársnőjét azzal a merev, esengő tekintettel, amelynek hatására Ruth (hiszen fitogtatott marcona nyersessége amúgy sem volt több felszíni máznál) végül mindig elnevette magát, és megtett bármit, amire csak Jessie kérte.
Segíts rajtam, Ruth! Nem mondhatsz nemet!
De ezúttal nem válik be a rimánkodó pillantás.
Nekem erről más a véleményem. A lányegyletbeli kisasszonykák elsüllyedtek, a makacs hallgatás ideje lejárt, elszaladni nem lehet, és ha felébredsz, attól sem változik semmi.
Ez itt a szellemvasút, Jessie! Út a jól ismert ismeretlenbe! Beszállás! A biztonsági öveket kéretik becsatolni! Ez célfuvar! Kiszállás csakis a végállomáson!
Nem akarom!
De most, Jessie legnagyobb rémületére, sötétedni kezd. Talán csak azért, mert a nap egy felhő mögé bújt, de Jessie tudja: nem erről van szó. A nap ki fog hunyni. Nemsokára csillagok jelennek meg a nyári délután égboltján, és huhogni kezd a vén bagoly. Eljött a napfogyatkozás ideje.
Nem és nem!, sikoltja. Annak már két éve!
Na látod, kisanyám, ebben is tévedsz, jelenti ki Ruth Neary. A te számodra soha nem ért véget. Neked már soha nem süt ki a nap.
Jessie már nyitja a száját: vitatkozni akar, meg akarja mondani Ruthnak, hogy éppúgy elrugaszkodik a valóságtól, éppúgy túldramatizálja a dolgokat, mint Nora; az is minduntalan olyan ajtók felé taszigálta, amelyeket semmi kedve nem volt kinyitni; ő is egyre azt papolta, hogy örömtelibb lehet a jelen, ha az ember hajlandó szembenézni a múlttal – mintha a mai ebéd jobban ízlenék, ha az ember a tetejére zúdítja a tegnapról maradt férges mócsingot. Norának is elmondta, azon a napon, amikor végképp kisétált a rendelőjéből, és most Ruthnak is el akarja mondani: együtt élni valamivel és a rabságában élni, az két dolog. Hülyék, hát nem fogjátok fel, hogy az énkultusz is csak olyan kultusz, mint a többi? Ezt szeretné mondani, de épphogy csak ki tudja nyitni a száját, már itt is a támadás: egy kéz nyomul be kissé széttárt lába közé, a hüvelykujj durván behatol a farpofák résébe, a másik négy ujj pedig közvetlenül a hüvelye fölött gyömöszöli a sortját, és ezúttal nem öccsének ártatlan kis keze az, nem, a lába között matató kéz sokkal nagyobb, mint Willé, és ártatlannak a legkevésbé sem mondható. A rádió azt a gonosz dalt ugatja, a csillagok – délután három órakor – fenn szikráznak a magasban, és most már tudja,
(senki nem akar megmérgezni; túléled)
hogy így játszanak kecsketúrót a felnőttek.
Jessie megpördül; arra számít, hogy az apjával kerül szembe. Ő művelt vele valami effélét a napfogyatkozás alatt; az olyan nyafka énkultusz-hívők és múltban turkászók, amilyenek Ruth és Nora, alighanem gyermek sérelmére elkövetett erőszakról hőzöngenének. De bármi legyen is a címke, Jessie szentül hiszi, hogy az apját pillantja majd meg, és maga is megijed, mert érzi, hogy ezúttal irgalmatlan büntetést mér rá azért, amit elkövetett, bármilyen jelentéktelen vagy épp nevetséges legyen is a vétség. Igenis a magasba emeli majd a krokettütőt, és az arcába sújt vele, hadd törjön össze az orra, hadd köpje ki a fogait, és ha majd a földre zuhan, jönnek a kutyák, és felfalják.
Csakhogy vele szemben nem Tom Mahout áll, hanem Gerald. Anyaszült meztelen; petyhüdt, kerek, rózsaszínű hasa alól az ügyvédi hímtag mered Jessie felé. Mindkét kezében egy-egy pár Kreig-féle rendőrségi kézibilincs, és a baljós délutáni sötétségben felmutatja Jessie-nek. A csillagok természetellenes fénye megvillan a kitátott szájra emlékeztető karikákon. Jól látszik a beléjük pecsételt F-17 felirat, és Jessie-nek eszébe jut, hogy Gerald eredetileg N-23-ast rendelt, de olyat az embere nem tudott szállítani.
Ne add a bankot, Jess, mondja vigyorogva. Ne tégy úgy, mint aki nem ismeri a forgatókönyvet. Arról nem is szólva, hogy odavoltál érte. Első alkalommal akkorát élveztél, hogy majd szétmentél tőle. Most már nem titkolom, hogy soha életemben nem dugtam olyan jó pinát, mint akkor; néha még most is álmodom róla. És tudod-e, miért volt olyan jó? Mert rajtad nem volt semmi felelősség. A legtöbb nő azt szereti, ha a férj kezdeményez és az övé minden felelősség; ezt a női lélektan már rég megállapította. Kérdem én, Jessie: talán nem élveztél el akkor is, amikor a papád pisztergált? Fogadjunk, hogy így volt! Fogadjunk, hogy akkor is majd szétrobbantál az élvezettől. Az énkultusz hívei csak hadd jártassák a szájukat, de mi ketten tudjuk, mi az igazság, ismerd csak el! Lehet, hogy bizonyos nők ki merik mondani, mit szeretnének, de a legtöbben azt akarják, hogy a férfi mondja ki helyettük. Te az utóbbiakhoz tartozol, de ez nagyon is jól van így Na látod; hát erre való ez a mandzsetta. Igazából ne is bilincsnek tekintsd, hanem a szerelem karperecének. Na, bújj csak szépen bele, szívem, bújj bele.
Jessie visszahőköl, a fejét rázza, és nem tudja, sírni van-e kedve vagy nevetni. Maga a téma újszerű, de a stílus annál ismerősebb. Rám nem hatnak az ügyvédi fogások Gerald. Túl régóta vagyok ügyvédfeleség! Mindketten tudjuk, mi az igazság: az egész bilincssztori nem énrólam szól, hanem rólad... Hogy nyersen fogalmazzak: valahogy már fel kellett ráznod azt a piától kábult kis fütyidet. Úgyhogy megkímélhetsz a női lélekről szóló ciki szövegeidtől, helyes?
Gerald mindentudó mosolya ismét kibillenti fölényéből. Egész ügyes, kicsikém. Én ugyan nem veszem be, de akkor is kurva jó szöveg volt. A legjobb védekezés a támadás, mi? Mintha ezt is tőlem tanultad volna. De most nem ez az érdekes. Most éppen választás előtt állsz. Vagy belebújsz a karperecedbe, vagy lecsapsz az ütővel, és másodszor is megölsz.
Jessie körülnéz, és riadtan, zavarodottan döbben rá, hogy a születésnapi zsúr teljes vendégkoszorúja figyeli vitáját ezzel a (szemüregétől eltekintve) meztelen, elhízott és izgalmi állapotban lévő férfival. És tetejébe nemcsak a családja meg a gyerekkori baráti kör van jelen. A puncsos tál mellett ott áll Mrs. Henderson, aki mint elsőéves főiskolásnak a vezető tanára lesz; Bobby Hagen, aki majd elviszi a felsősök báljára, és utána megdugja az atyai Oldsmobile 88 hátsó ülésén, a verandán áll, s mellette a Neuworth egyházközségben megismert szőke lány – az, akit ugyan szerettek a szülei, a bátyját viszont istenítették.
Barry volt a neve, gondolta Jessie. A lányt Oliviánal hívták, és a bátyja Barry volt.
A szőke lány hallgatja Bobby Hagent, ám a szeme Jessie-re tapad. Arca nyugodt, de beesett. A pólóján R. Crumb jól ismert rajzfigurája, Mr. Nyegle látható, amint szalad valamilyen nagyvárosi utcán, s a szájából kibuggyanó buborékban ez olvasható: „Minden tiltott gyümölcs mesés, de legjobb a vérfertőzés!” Olívia háta mögött Kendall Wilson, majdan a friss diplomás Jessie első munkaadója, éppen levág egy szeletet a születésnapi tortából Mrs. Paige-nek, aki a gyermek Jessie-t zongorázni tanította. A hölgy meglepően jó színben van ahhoz képest, hogy két évvel ezelőtt, almaszüret közben halálos szélütés érte.
Ez már nem is hasonlít álomra, gondolja Jessie. Olyan inkább, mintha vízbe fúlnék. Úgy látszik, mindenki, akit valaha ismertem, ide sereglett ez alá a félelmetes, csillagfényes nappali égbolt alá, hogy végignézze, amint a pucér férjem meg akar bilincselni, mialatt Marvin Gaye a „Ki lesz a tanúm?” című számot dalolja. Ha valamivel, csak azzal vigasztalhatom magam, hogy ennél rosszabb már nem jöhet.
Aztán kiderül, hogy ebben is tévedett. Mrs. Wertz, az első osztályos tanítónője, nevetésre fakad. Az öreg Mr. Cobb – a kertészük volt, amíg 1964-ben nyugalomba nem vonult – vele kacag, majd csatlakozik hozzájuk Maddy is, aztán Ruth, aztán a megpörkölt keblű Olívia. Kendall Wilson és Bobby Hagen kétrét görnyed a nevetéstől, és úgy csapkodják egymás hátát, mintha most hallották volna a helyi borbélyüzletben életük legfenségesebb disznó viccét. Talán azt, amelyiknek a pina önfenntartó rendszere a csattanója.
Jessie végignéz magán, és most jön rá, hogy ő is meztelen. A mellére pedig „Mennyei menta” elnevezésű rúzzsal három vészterhes szót mázoltak. APUCI ÉDES KISLÁNYA.
Fel kell hogy ébredjek, gondolja, mert különben meghalok szégyenemben.
De ez még odébb van. Egyelőre felnéz, és Gerald mindentudó, ijesztő mosolya helyén tátongó sebet lát, a fogai közül pedig hirtelen a kóbor kutya dugja ki vérfoltos pofáját. A kutya is vigyorog, és agyarai közül – mintha valami undorító, szemérmetlen szülési folyamat kezdődnék – újabb fej bújik ki: Tom Mahouté. Ő is vigyorog, de máskor oly ragyogó kék szeme most fakón besüpped. Jessie rádöbben, hogy ez a szempár valójában Olíviáé, és aztán valami másra is felfigyel: a tóból felszálló jellegtelen és mégis oly iszonyatos, tompa ásványi szag egyszer csak mindent betölt...
„Talán nem szabad így szeretni – dalolja az apja a kutya szájából, amely férje száján belül van –, de én így érzek, bárha fáj – mert egy nőt szeretni így muszáj...”
Jessie végre elhajítja az ütőt, és sikoltozva elmenekül. De ahogy elszalad a fejekkel viselős, titokzatos szörny mellett, Gerald utánanyúl, és az egyik bilincset a csuklójára kattintja.
Megvagy!, üvölti diadalittasan. Megvagy, én büszke grófnőm!
Jessie azt gondolja, talán mégsem volt olyan teljes az a napfogyatkozás, mert most még sötétebb lesz. Aztán felötlik benne, hogy alighanem elájult, és erre a gondolatra mélységes hála és megkönnyebbülés ömlik el rajta.
Ne hülyéskedj, Jess – álmában nem ájul el az ember.
Jessie-nek azonban meggyőződése, hogy ővele éppenséggel ez történik, és végső soron nem számít, valóban elájult-e, vagy csak az alvás legmélyebb bugyrába menekül, fejvesztetten, mint aki túlélt valamilyen természeti katasztrófát. Itt most csak az számít, hogy végre-valahára sikerül kitörnie ebből az álomból, amely elsöprőbb erővel rohanta le, mint azon a bizonyos napon az apja. Kiszabadul az álom rabságából, és ezt a jótéteményt csak a legmélyebb hálával viszonozhatja.
Már-már eléri a megnyugtatóan sötét barlang legmélyét, amikor egy hang tolakszik tudatába: heves köhögőrohamra emlékeztető, undok, szaggatott zaj. Ettől is menekülni szeretne, de mindhiába. A zaj horogként akaszkodik belé, hogy lassan kimozdítsa helyéről, és a tágas, de törékeny ezüst ég felé emelje, amely az alvást az ébrenléttől elválasztja.

12

A néhai Princ, a kis Catherine Sutlin egykori kedvence és büszkesége, legfrissebb hálószobai portyája után jó tíz percig kuporgott a konyhai bejáratnál, fejét felszegve, szemét tágra nyitva; még csak nem is pislogott. Az elmúlt két hónapot végigkoplalta, ma este végre jóllakott – vagy inkább pukkadásig tömte a bendőjét –, és most igazán helyénvaló lett volna, hogy tagjai elnehezüljenek, és elfogja az álmosság. Egy ideig ez így is volt, de aztán váratlanul felélénkült, és egyre nyugtalanabb, idegesebb lett. Valami behatolt abba a titokzatos övezetbe, ahol a kutya érzékei és ösztönei egybeérnek. Benn a szobában a szukagazdi még most is fel-felnyögött, és időnként mintha motyogott volna valamit, de a kutyának nem ezektől a zajoktól vacogott a foga; nem miattuk rezzent fel, amikor már-már békésen elszundított volna, nem ezért hegyezte most oly éberen az ép fülét, nem emiatt villant elő fogai hegye vicsorgó pofájából.
Valami mást érzett... valamit, ami nem volt rendjén... és ami veszélyt hozhatott rá.
Miközben Jessie a lidérces álom tetőpontjáról lassan lefelé süllyedt a sötétbe, a kutya egyszerre csak feltápászkodott: nem bírta tovább az idegszálaiban sistergő feszültséget. Megfordult, orrával kilökte a lazán betámasztott hátsó ajtót, és egy ugrással kinn termett a szélfútta éjszakában. Orrát megcsapta valami furcsa, semmire nem hasonlító szag, és érezte, majdnem bizonyos volt benne, hogy a szag fenyegetéssel terhes.
A kutya, amilyen gyorsan csak püffedt, túlterhelt hasa engedte, loholt az erdő felé. Amikor beért a biztonságot ígérő bozótba, megfordult, és néhány tétova lépést tett a ház felé. Megfutamodott, ezen nincs mit szépíteni; de azért sokkal több vészcsengőnek kellett volna megszólalnia benne ahhoz, hogy végképp búcsút intsen a pazar éléstár csábításának.
A hold egymásba folyó, girbe-gurba árnyékfoltokat vetett megviselt, értelmes ábrázatára. Meghúzódva biztonságos rejtekhelyén, a kutya ugatni kezdett, és Jessie-t ez a hang rángatta vissza a tudatos létbe.

13

A hatvanas évek elején, a tó partján töltött nyári hetekben Maddy és Jessie, akik a korkülönbség ellenére is jó barátnők voltak, gyakran jártak át fürödni Niedermeyerékhez; William ekkoriban még csak a sekély vízben lubickolt, a hátára erősített élénk narancsszínű úszószárnnyal. Niedermeyeréknek saját, ugródeszkával felszerelt stégjük volt, és Jessie itt sajátította el azt a tudást, amelynek révén később bejutott a középiskolai úszócsapatba, sőt 1971-ben a maine-i válogatottba is. Emlékezetében mindenekelőtt azok a pillanatok rögzültek, amikor a forró nyári levegőt hasítva repült a hívogatóan csillámló kék víz felé; de soron következő élménye az volt, hogyan bukott aztán felszínre a váltakozó, hideg és meleg áramlatok gyűrűjében.
Hasonló érzés fogta el, amikor kusza álmából ébredezett. Először, mintha viharfelhő fogná körül, zavaros, áthatolhatatlan sötétségbe veszett. Csapdosva, ide-oda vetődve igyekezett kitörni, s közben fogalma sem volt róla, kicsoda ő, hol van és milyen idősíkban. Aztán csendesebb, melegebb közegbe ért, és már tudta: lidérces álmot látott, olyan szörnyűségeset, amilyet még nem jegyzett fel a történelem (vagy legalábbis a saját történelme), de a lidérces álom is csak álom, és most végre felébredt belőle. Ám ahogy a víz felszínéhez közeledett, újabb fagyos áramlat kapta el: ráeszmélt, hogy a rá váró valóság semmivel sem jobb a rémálomnál; sőt talán még rosszabb is.
De mi az?, tűnődött. Mi lehet rosszabb annál, amin az imént keresztülmentem?
Aztán elhatározta: ezen nem szabad töprengenie. A válasz karnyújtásnyira volt, de ha rátalál, meglehet, hogy menten irányt vált, és újra beleveti magát a mélységbe. Akkor pedig megfullad. Igaz, a vízbefúlás nem a legrosszabb módszer, ha az ember ki akar szállni ebből az egészből – mindenesetre jobb, mintha például a Harleyval sziklafalnak rohan, vagy lezuhan és magasfeszültségű huzalok hálója fogja fel –, ám borzadt a gondolattól, hogy még egyszer kiszolgáltassa magát annak a viszolyogtató ásványi szagnak, amely egyszerre emlékeztetett a vörösrézre és az osztrigára. Így hát elszántan tempózott tovább a felszín felé, azzal biztatva magát, hogy a valóság megvárja: ráér foglalkozni vele, ha majd feljut. Hiszen még az sem biztos, hogy sikerül feljutnia.
Az utolsó áramlat meleg volt és félelmetes, akár a frissen kifolyt vér. Attól tartott, a karja olyan élettelen lesz, mintha valóban megcsonkolták volna. Csak reménykedhetett, hogy mégis sikerül majd addig mozgatnia, amíg újra meg nem indul benne a keringés.
Jessie felhördült, teste nagyot rándult, és a szeme végre kinyílt. Sejtelme sem volt, meddig aludt, és nem hagyatkozhatott az öltözőasztalon álló rádió órájára sem; az továbbra is a maga rögeszmés poklában forgott, és a sötétben olyan megszállottan villogtatta a tizenkettes számot, mintha az idő éjfélkor örökre megállt volna. Jessie csak annyit tudott, hogy koromsötét van, és a hold már nem a keletre néző ablakon, hanem a kis tetőablakon süt be.
Karja idegesen vibrált és bizsergett, mintha ezernyi tű szurkálná. Máskor irtózott ettől az érzéstől, de most örült neki; még mindig sokkal jobb volt az izomgörcsnél, amellyel akkor bűnhődött, amikor teljesen érzéketlen végtagjait akarta feléleszteni. Néhány másodperc múlva észrevette, hogy lába és tompora alatt nedves folt terjeszkedik, és azt is érzékelte, hogy elmúlt a korábbi vizelési inger. Alvás közben szervezete gépiesen megoldotta ezt a kérdést.
Kezét ökölbe szorítva óvatosan felhúzódzkodott. A mozdulattól tompa, de átható fájdalom nyilallt csuklójába és kezébe. Feljajdult és azt gondolta: Ez még attól van, hogy ki akartál bújni a bilincsből. Csak magadat okolhatod, babám.
A kutya már megint ugatott. Minden vonítása úgy érte Jessie-t, mintha éles szálkát vernének a dobhártyájába. Most már tudta, hogy ez a hang tépte ki a kábulatból, éppen akkor, amikor már-már sikerült a lidércnyomás elől a mélységbe merülnie. Az ugatás elárulta, hogy a kutya már nincs a házban. Jessie örült ennek, bár nem nagyon értette, mi bírhatta távozásra. Talán annyi időt töltött már a szabadban, hogy feszélyezi, ha tető van a feje fölött. A feltételezés ésszerűnek tetszett – már amennyire ebben a helyzetben bármi is ésszerű lehetett.
– Szedd össze magad, Jess – biztatta magát álomittas, de határozott hangon, és úgy érezte, mintha meg is fogadná saját jó tanácsát. Az álombeli vakrémület, a mindent elsöprő szégyen lassan elhalványult, sőt maga az álom is enyészni kezdett, furán életlen lett, mint egy túlexponált fénykép. Nemsokára a semmibe vész, gondolta. Ébredés után a legtöbb álom olyan, mint a molylepke üres gubója vagy a felhasadt borsóhüvely: megannyi halott váz, amelyen tombolva, de röpkén viharzott át az élet, és aztán kiszállt belőle. Jessie-t azelőtt néha elszomorította ez a mindent letaroló feledés, de most csöppet sem bánkódott miatta. Még soha nem érezte ennyire, hogy a felejtésnél nincs irgalmasabb jótétemény.
És nem is számít az egész, gondolta. Hiszen csak álom volt. Azokat az egymásból kinövő fejeket is csak álmodtam. Tudom, tudom, az álmoknak állítólag megvan a maguk jelképes értelme, és ez az álom is jelenthetett valamit... még akár valami igazság is rejtőzhet benne. Azt legalábbis megértettem belőle, miért ütöttem meg Willt aznap, amikor a fenekembe nyúlt. Nora Callighan nyilván ujjongana, és komoly áttörésről beszélne. Alighanem így is van. Csakhogy ettől még nem jutok előbbre, márpedig most csak az számít, hogy megszabaduljak ettől a rohadt börtönékszertől. Vagy van valaki, aki másképp gondolja?
De sem Ruth, sem a ténsasszony nem válaszolt, és hallgattak az ufóhangok is. Csak a gyomra nyilvánított véleményt, mondván, hogy igazán mélységesen fájlalja az események ilyetén alakulását, de ennek ellenére kénytelen hosszan elnyújtott korgással tiltakozni a vacsora elmaradása ellen. Bizonyos értelemben mókás hang volt, no de holnapra majd nem lesz kedve megmosolyogni. Holnapra előjön az őrjítő szomjúság is, és Jessie nem áltatta magát azzal, hogy az utolsó két korty víz hosszabb távon elcsitíthatná.
Muszáj koncentrálnom, nincs más választás. A lényeg tudniillik nem az éhség és nem is a szomjúság. Mindez most éppoly kevéssé számít, mint az, hogy miért töröltem képen Willt a kilencedik születésnapján. Most az a kérdés, miképpen...
Gondolatmenete úgy pattant el, mint a száraz ág, ha villám sújt belé. Tekintete, amely eddig céltalanul kalandozott a helyiségben, most a túlsó sarokra tapadt, ahol a fák szélkorbácsolta árnyéka vad táncot járt a tetőablakon beszivárgó gyöngyházszín fényben.
A sarokban egy ember állt.
Jessie szívét eddig ismeretlen rémület markolta meg. Hólyagja – amely álmában csak a legfeszítőbb tehertől szabadult meg – most lökésszerűen kiürült, anélkül, hogy Jessie érezte volna a forró szivárgást, mint ahogy semmi mást sem érzékelt; a rémület pincétől a padlásig tisztára söpörte tudatát. Néma maradt, a legparányibb vinnyogás sem szakadt ki belőle; erejéből sem hangra, sem egy árva gondolatra nem futotta. Nyakában, vállában, karjában cseppfolyós meleget érzett izmai helyén. Lecsúszott a fejtámláról, és ernyedten, szinte aléltan terült el az ágyon; csak a bilincs tartotta. Nem vesztette el eszméletét, de a tudatát betöltő űr és a teljes testi tehetetlenség rosszabb volt az ájulásnál. És amikor tudata visszatért, gondolatai először elakadtak a félelem sötét, arc nélküli falán.
Egy ember... A sarokban egy ember áll...
Látta a bárgyú merevséggel rászegeződő sötét szempárt. Látta a viaszfehér, beesett arcot, a magas homlokot, habár a betolakodó vonásait elhomályosította a mozgó árnyak szüntelen árapálya. Látta a görnyedt vállat, a majomszerűen lecsüngő kart, a hosszú kezet, s érzékelte a láb helyét is, valahol az íróasztal vetette árnyék sötét háromszögében. Ennyit látott.
Fogalma sem volt, meddig hevert így ebben a szörnyűséges, félájult állapotban, bénultan, de éberen, mint a pók csípte bogár. Úgy tetszett: az állapot sokáig, nagyon sokáig tartott. A másodpercek egymás után hullottak a semmibe, és Jessie még csak be sem tudta hunyni a szemét; nem tehetett mást, csak nézte mereven különös látogatóját. A kezdeti rémület valamelyest enyhült, de ebben sem volt köszönet, irtózás és valamilyen megnevezhetetlen ősi undor költözött a helyébe. Soha még nem tapasztalt ilyen elemi erejű belső tiltakozást, még az imént sem, amikor a kóbor kutya a szeme láttára kezdett lakmározni férjéből. Később úgy gondolta, hogy ezeket az addig ismeretlen érzéseket alighanem a jelenés teljes mozdulatlansága váltotta ki. Amikor belopódzott, ő még aludt; most pedig csak állt a sarokban, az arcán és testén ide-oda hullámzó árnyékok mögé rejtőzve, és meresztette rá sötét, mohó szemét, amely olyan nagynak, olyan túlvilágian félelmetesnek tűnt, mint egy csontváz üres szemgödre.
A látogató csak állt a szoba sarkában. Ennyi volt, s más semmi már.
Jessie pedig csak feküdt, megbilincselve, feje fölé emelt karral, és úgy érezte, mintha valami mélységesen mély kút fenekére zuhant volna. Telt-múlt az idő, de ezt csak a számlapon eszelősen ismétlődő tizenkettes jelezte, tizenkét óra volt, és megint tizenkettő, és mindig csak tizenkettő – és ekkor végre ismét értelmes gondolatsor öltött formát agyában, csakhogy ez a gondolatsor amilyen megnyugtatónak látszott, annyi veszélyt is rejtett magában.
Nincs itt senki rajtad kívül Jessie. Azt az embert ott a sarokban csak a képzeleted gyúrja össze az árnyékokból. Hidd el, ennyi az egész!
Jessie nagy nehezen újra felhúzódzkodott; agyongyötört vállizmai belesajdultak az erőfeszítésbe; arca fájdalmas fintorba torzult. Közben a lábával is segített, sarkát a takaróba vájva, és aprókat lihegve kapkodott levegő után. És bár a mozdulatsor meglehetősen bonyolult volt, közben egyetlen pillanatra sem vette le szemét a sarokban lapuló, ijesztően megnyúlt árnyékról.
Nem lehet igazi ember, Jess, ahhoz túl magas és túl vékony – ezt ugye te is belátod? Élettelen tákolmány; a szél, az árnyékok, egy csipetnyi holdfény, no meg a lídérces álmodból maradt foszlányok – ezekből áll össze. Ugye elhiszed?
Elhitte – legalábbis majdnem, és feszültsége oldódni kezdett. Ekkor kintről pergőtűzszerűen hangzott fel ismét az eszelős csaholás. Valóban csak káprázat volt-e, hogy a sarokban meghúzódó alak – amelyik csak szélből, árnyékból meg egy csipetnyi holdfényből tákolódott össze –, ez a nem létező valami alig észrevehetően a hang irányába fordította fejét?
Ugyan, hát persze hogy csak káprázat! Csak a szél, a sötétség, az árnyak csapták be ismét.
Ez meglehet; sőt, csaknem bizonyos volt benne, hogy a jelenségből valamennyi – például ez a fejmozdulat – érzéki csalódás csupán. De az egész? Maga az emberi alak? Nem sikerült meggyőznie magát, hogy csak a képzelete játszik vele. Egy ennyire ember formájú valami csak nem lehet puszta káprázat... Vagy talán mégis az?
Hirtelen Burlingame-né ténsasszony szólalt meg, riadtan, de azért nem – vagy még nem – halálra váltan. A gondolat, hogy talán más is van a szobában rajta kívül, furcsa módon a benne élő Ruthot dúlta fel leginkább, és még most is ez a Ruth-féle én vacogott tovább az iszonyattól.
Ha ez a valami nem létezik, mondta a ténsasszony, akkor vajon a kutya miért iszkolt el? Szerintem erre csak nagyon alapos ok vihette rá, nem gondolod?
Jessie megérezte, hogy lelke mélyén azért a ténsasszony is csupa rettegés, és leghőbb vágya, hogy más magyarázatot leljen a kutya távozására – nem akarja tudomásul venni, hogy az állatot az a valami riaszthatta el, amit Jessie a sarokban lát vagy csak odaképzel. A ténsasszony valósággal rimánkodott Jessie-nek: jelentse már ki, hogy korábbi magyarázata a valószínűbb, miszerint a kutya csak azért vonult el, mert zárt helyen rosszul érzi magát. Vagy talán, gondolta most Jessie, a legősibb és legegyszerűbb indíték vezérelte: megszimatolta egy másik kóbor kutya, esetleg éppen egy tüzelő nőstény szagát. Még az is lehet, hogy valamilyen zaj ijesztette el: például egy megreccsenő vagy az emeleti ablaknak súrlódó ágé. Ez volt mind közül a legvonzóbb lehetőség; Jessie valamiféle elemi igazságtételt vélt felfedezni abban, hogy a kutyát is holmi képzeletbeli betolakodó rémítette meg, és most azért csahol oly kétségbeesve, hogy elhessegesse a nem létező jövevényt koldusvacsorájának maradványai mellől.
Igen, igen, mesélj csak, esengett a ténsasszony. És ha te magad nem dőlsz is be a mesének, legalább velem hitesd el...
Jessie azonban nem bízott benne, hogy ez sikerülhet – és a kudarc oka ott lapult a sarokban, az íróasztal mellett. Mert, hogy valami van ott, az bizonyos. Ez nem látomás, nem szélfútta árnyékoknak és saját képzeletének incselkedése, nem is az iménti rémálom utóhatása, afféle ijesztő ködkép, amilyen gyakorta sejlik fel az alvás és az ébrenlét között elterülő senkiföldjén. Nem, ez itt egy
(szörny, igen, egy véresen valóságos mumus, amelyik azért jött, hogy felfaljon)
ember, nem szörny, hanem létező ember, aki mozdulatlanul mered rá, miközben tombol a szél, rázza a házat, és kergeti az árnyékokat azon a homályos, idegen arcon.
Ezúttal a szörny, az emberevő mumus képzete tudata mélyebb rétegeiből már a felszínre tört. Megkísérelte visszaszorítani, de hiába: ismét elhatalmasodott rajta az iménti halálos rettegés. A szoba túlsó sarkában álló lény lehet akár ember is, de ha az, az arca akkor sem szokványos emberi arc. Valami nincs rendjén vele. Ó, bárcsak tisztábban láthatná!
Inkább ne! suttogta egy baljós, figyelmeztető ufóhang.
De meg kell szólítanom ezt a micsodát – valamiképpen kapcsolatot kell találnom vele, gondolta Jessie, és rögtön meg is felelt magának, ideges, korholó hangon, amely mintha egyszerre lett volna Ruthé és a ténsasszonyé. Gondolatban se nevezd micsodának, Jessie. Úgy gondolj rá, mint emberre, aki talán eltévedt az erdőben és éppúgy meg van ijedve, mint te.
A tanács akár üdvös is lehetett, de Jessie nem tudta megfogadni; éppoly kevéssé érezte embernek a sarokban lapuló lényt, mint ahogy a kóbor kutya sem volt az. És ugyancsak nem hitt abban sem, hogy ez a homályban bujkáló lény eltévedt volna vagy félne. Merőben mást érzékelt: azt, hogy a sötét zugból hosszú, lassú hullámokban árad a gonoszság, az ártó szándék.
Micsoda ostobaság! Szólj hozzá, Jessie, úgy, mintha ember volna!
Meg akarta köszörülni torkát, de rájött, hogy azon nincs mit köszörülni: száraz volt, mint a sivatag, s a fala sima, akár a zsírkő. Tisztán hallotta saját szívverését: halk volt, de nagyon szapora és teljességgel szabálytalan.
Vadul fújt a szél. A falakon fekete-fehér ábrák kergetőztek; Jessie úgy érezte, mintha bezárták volna egy színvakok számára gyártott kaleidoszkópba. Egyetlen futó pillanatra úgy tűnt, mintha a mozdulatlan fekete szempár alatt egy hosszú, keskeny, fehér orr is kirajzolódnék.
– Kicsoda...
Elsőre csak ezt az egyetlen szót sikerült elsuttognia, olyan halkan, hogy még az sem hallotta volna, aki az ágy lábánál áll. Elnémult, megnyalta ajkát, aztán újra nekidurálta magát. Most érezte csak, hogy keze görcsösen ökölbe szorul; nagy erőfeszítéssel kinyújtóztatta ujjait.
– Kicsoda maga? – Most is csak suttogásig vitte, de ezt már meg lehetett hallani.
A lény nem felelt, csak állt a sarokban, továbbra is mozdulatlanul, térdéig csüngő karral. Tessék? Még hogy a térdéig? A térdéig? Ugyan, Jess, ez képtelenség! Akárhogy lógatja valaki a kezét, az legföljebb csak a combjáig érhet!
A megjegyzésre Ruth válaszolt, de a hangja olyan fátyolos, olyan riadt volt, hogy Jessie először meg sem ismerte. Úgy érted, normális embereknél általában ez a helyzet, nem igaz? De hát csak nem hiszed, hogy egy normális, ép testű és ép elméjű emberi lény csak úgy, az éjszaka kellős közepén besettenkedik egy idegen házba, és amikor felfedezi, hogy a ház úrnője az ágyhoz van láncolva, csak megáll a sarokban és nézi? Áll, csak áll, s más semmi már?
Ekkor az alak fél lába valóban megmozdult... bár lehet, hogy ezúttal a látóterének legalsó sávjába tévedő árnyak tévesztették meg. Az árnyék, a holdfény és a szél ravasz összjátéka hátborzongatóan kuszává és többértelművé tette az egész jelenetet, és Jessie ismét csak kételkedni kezdett a jövevény létezésében. Az is eszébe jutott, hogy talán még most is álmodik, csak éppen az álom elkanyarodott Will születésnapi zsúrjától új, ismeretlen tájékra – de ezt azért maga sem hitte komolyan. Bizony ébren van, és ez itt a valóság.
Akár mozgott a láb, akár nem (ha ugyan láb egyáltalán létezett), Jessie óhatatlanul lefelé figyelt, és úgy látta, mintha valami fekete tárgy heverne a padlón, a teremtmény lába között. Felismerni nem lehetett, mert az íróasztal árnyéka épp erre a sarokra vetült, és az egész helyiségben itt volt a legsötétebb, ám Jessie-nek hirtelen eszébe jutott a mai délután, amikor arról győzködte Geraldot, hogy komolyan beszél. Csend volt; nem hallatszott más, csak a szél zúgása, az ajtó csapkodása, a kutyaugatás, az alka és... és...
A tárgy, amely a látogató két lába közt, a földön hevert, a láncfűrész volt.
Jessie azonnal tisztában volt vele, hogy nem lehet más. Ezt használta korábban a jövevény, csakhogy nem tűzifának valót darabolt vele, hanem embereket; a kutya pedig azért menekült el, mert az orra megsúgta neki, hogy a tóparti ösvényen már közeledik ez a tébolyult, kesztyűs kezében lóbálva a vértől iszapos Stihl-fűrészt...
Elég volt, kiáltotta ingerülten a ténsasszony. Uralkodj magadon, és állj le ezzel a szamársággal!
Jessie azonban, hiába szerette volna, nem tudott uralkodni magán, mert ez már nem álom volt, és ő egyre szilárdabban hitte, hogy a sarokban álló alak, aki olyan néma volt, mint Frankenstein szörnye az égzengés közepette, élő, létező valóság. Másfelől, még ha ez így van is, akkor sem valószínű, hogy a délutánt emberek mészárszékbe illő kiporciózásával töltötte volna. Ez valóban kitaláció – csak filmeken edzett fantáziája fejlesztette tovább azokat az együgyű rémmeséket, amelyeken nyaranta olyan jókat vihogtak a lányokkal a tábortűz körül, cukros labdacsokat pirítva, és csak később kezdtek borzongani, amikor hálózsákjukban vacogva fülelték az ágak roppanását, s bizonyosra vették, hogy közeleg a félelmetes Nádi Ember, a koreai háború szétrázott agyú veteránja.
A sarokban megbújt lény azonban nem volt sem a Nádi Ember, sem holmi fűrészes gyilkos. A földön ugyan – ebben majdnem egészen bizonyos volt – hevert valami, ami lehet akár láncfűrész is – de éppúgy lehet bőrönd... vagy hátizsák... esetleg táska, amilyenben ügynökök cipelik a mintakollekciót.
Vagy akár a képzeletem szüleménye...
Hát igen – bármily állhatatosan mereszti is szemét arra a valamire, még ez az eshetőség sem kizárt. De az utóbbi feltételezés valami fura, nyakatekert módon mégis azt sugallta, hogy maga a lény viszont valóságos; és Jessie egyre nehezebben tudta elhessegetni az érzést, hogy a fekete árnyak és a szétporló holdfény gomolyából valamilyen gonosz indulat kúszik felé halkan, de kitartóan acsarogva.
Akárki vagy akármi legyen, gondolta, érzem, hogy gyűlöl. Hiszen ez napnál is világosabb. Máskülönben nem álldogálna ott tétlenül, hanem segítene rajtam.
Ismét felnézett a homályba vesző arcra. A szempárra, amely oly mohón és lázasan csillogott kerek fekete gödrében, és elsírta magát.
– Kérem szépen, van itt valaki? – kérdezte alázatosan, könnyektől elfúló hangon. – Ha van, akkor nem segítene rajtam? Ugye látja, hogy meg vagyok bilincselve? A bilincs kulcsai ott vannak a közelében, az íróasztal tetején...
De válasz nem jött, mozgást nem észlelt. A lény – ha egyáltalán létezett – továbbra is szobormereven állt, és csak nézett rá árnyékból szőtt, nem emberi álarca mögül.
– Ha nem akarja, hogy tudjanak magáról, én senkinek sem mondom el, hogy itt járt – próbálkozott tovább Jessie, bizonytalan, el-elakadó hangon. – Megígérem! És annyira... de annyira hálás lennék...
A jelenés csak nézte, merőn, figyelmesen.
Ennyi volt, s más semmi már.
Jessie arcán lassan végigpergett a könny.
– Tudja, igazán félek magától – mondta. – Miért nem szól semmit? Talán nem tud beszélni? Kérem, nagyon kérem... ha valóban itt van, nem mondana valamit?
Ekkor mintegy keselyűként csapott le rá a hisztérikus félelem, hogy kitépjen lényéből valamilyen becses, pótolhatatlan részt, és hosszú karmai közé kapva elrepüljön vele. Jessie zokogva próbált lelkére beszélni a hálószoba sarkában álló mozdulatlan, hátborzongató alaknak. Öntudatánál volt, de időnként átcsúszott abba a különös, kiüresedett állapotba, amelyben a rettegés mámoros révületté lényegül. Mintegy idegenként hallotta saját rekedt, sírós hangját, amint rimánkodik a lénynek: szabadítsa ki a bilincsből, jaj, édes Istenem, szabadítsa már ki – és közben bele-belezuhant abba a furcsa, baljós ürességbe. Ilyenkor még érezte, hogy mozog a szája, sőt az is rémlett, hogy hangokat ad, de szavak helyett csak laza, zavaros foszlányokat hallott. Ebben a kiüresedett állapotban azt is hallotta, hogy süvít a szél és ugat a kutya, de a zajokat nem tudta értelmezni; csak érzékei működtek, a tudata megbénult. Mintha mindent magába nyelt volna az iszonyat, amelyet a homályba vesző, félelmetes hívatlan vendéggel szemben érzett. És közben mégsem tudta levenni szemét a keskeny, idomtalan fejről, a viaszfehér arcról, a keshedt vállról, bár az utóbbi percekben egyre inkább a keze vonzotta delejesen pillantását: az a hosszú, lecsüngő kéz, amelyik sokkal lejjebb ért, mint az a természet rendje szerint illenék. Sejtelme sem volt, mennyi ideig lebeghetett ebben a kiüresedett tompultságban (az órán egyhangúan villogó tizenkettes számtól nem remélhetett eligazítást), hogy aztán valamelyest ismét magához térjen; ekkor már nem összefüggéstelen képek végtelen sora kavargott előtte, hanem gondolkodni is tudott, és már nem tagolatlan makogást hallott, hanem megértette saját szavait. Csakhogy agya a révület perceiben titkon tovább dolgozott; abban, amit mondott, már szó sem volt bilincsről vagy íróasztalon heverő kulcsokról. Most már csak női suttogást hallott – olyan nő halk sikolyát, aki bármilyen válasszal beérné, csak választ kapjon végre.
– Micsoda maga? – zokogta. – Ember? Vagy ördög? Az isten szerelmére, micsoda?
A szél tombolt.
Az ajtó nagyot csapódott.
A jelenés arcán Jessie szeme láttára valami változás ment végbe... mintha a szája széle torz vigyorban kunkorodnék felfelé. Volt ebben a vigyorban valami hátborzongatóan ismerős, és Jessie-nek úgy rémlett: ép elméje, amely eddig meglepő erővel állta ezt a szörnyűséges ostromot, most végül meginog.
– Apu... – suttogta. – Apu, te vagy?
Megőrültél?, sziszegte a ténsasszony, de Jessie érezte, hogy most még ez a megnyugtató hang is hisztérikusan vibrál. Nem lehetsz ilyen liba, Jessie! A papád 1980 óta halott!
Ez a közlés azonban nemhogy javított, inkább rontott a helyzeten. Tom Mahoutot Falmouthban, a családi kriptában temették el, innen nem egészen száz mérföldre. És Jessie megkínzott, lázas tudatában parancsoló erővel merült fel a kép: egy meggörnyedt alaké, akinek ruháját és szétrothadt cipőjét kékeszöld penész lepi, és így settenkedik holdfényben úszó mezőkön, csenevész ligeteken át, külvárosi lakótelepek között. Látta, ahogy a nehézségi erő lefelé húzza az oszladozó izmokat, s addig nyújtja a rémalak karját, amíg keze végül térde magasságában leng ide-oda. Igen, ez az apja volt. Az az ember, aki a hároméves Jessie-t annak legnagyobb boldogságára a nyakában lovagoltatta, a hat évest gyengéden vigasztalta, mert megijedt egy bolondosan szökdécselő cirkuszi bohóctól, és még a nyolc évesnek is meséket olvasott az ágya mellett; akkor aztán kijelentette, hogy már nagylány, olvasson egyedül. Ez volt az az ember, aki a napfogyatkozás délutánján szűrőket barkácsolt, és a természeti tünemény közeledtével az ölébe ültette őt; és ez az ember mondta, hogy Te csak ne félj semmitől, és ne kukucskálj. Jessie akkor arra gondolt, hogy talán éppenséggel az apu van megijedve, mert a hangja egészen megváltozott, olyan kásás volt, olyan furcsán remegett...
Odaát a sarokban a teremtmény mintha még szélesebben vigyorgott volna, és a szoba hirtelen megtelt azzal a bizonyos átható, félig fémes, félig szerves szaggal, amelyről Jessie-nek egyszerre jutott eszébe a tejszínben főtt osztriga szaga, a saját kezéé, ha túl soká szorongatta az aprópénzt, és a levegőé, ha vihar közeleg.
– Te vagy az, apu? – kérdezte a sarokban lapuló árnyéktól, és válaszként valahonnét a messzeségből felvijjogott az óriás alka. Jessie arcán megállíthatatlanul patakzottak a könnyek. És ekkor valami olyan különös dolog történt, amilyenre ha ezer évig él, sem számított volna. Ahogy gyökeret eresztett benne a meggyőződés, hogy ha réges-rég meghalt, akkor is Tom Mahout áll ott a sarokban, úgy tért magához fokozatosan a rémületből. Félig-meddig ülő testhelyzetében védekezőn felhúzta lábát, most azonban kinyújtotta és széttárta. Eközben újra átélte álma egyik részletét; látni vélte mellén a mentaízű rúzzsal keresztbe mázolt feliratot: APUCI ÉDES KISLÁNYA.
– Hát jó, csak tessék – mondta az árnyalaknak, kissé még fátyolos, de már egyenletes hangon. – Hiszen ezért tértél vissza, nem igaz? Hát csak rajta! Amúgy sem tudnálak meggátolni benne. Csak annyit ígérj meg, hogy utána kinyitod a bilincset. Kiszabadítasz és elengedsz.
A lény erre sem válaszolt; csak állt a rávetülő sötét és világos marokkópálcikák függönye mögött, és vigyorgott. Teltek-múltak a másodpercek (bár az óralapon villogó tizenkettes szám azt sugallta, hogy az idő jéggé dermedt, s maga az egész időfogalom csak érzéki csalódás), és Jessie úgy gondolta, talán mégis első feltételezése volt a helyes: igazából senki sincs itt vele a szobában. Lám, olyan lettem, mint a szélkakas, gondolta aztán; mintha ide-oda dobálnának azok a szeszélyes, hol innen, hol onnan támadó széláramlatok, amelyek a heves vihar vagy a tornádó közeledtét jelzik.
Az apád nem térhetett vissza a holtak közül, jelentette ki Burlingame-né ténsasszony, hasztalan leplezve hangja bizonytalanságát. Jessie azonban így is méltányolta az igyekezetet. Meg kell hagyni, ez a derék teremtés tűzön-vízen át kitart mellette, és kezdeményezni akar. Ez nem horrorfilm, Jess, és nem is a Szürkületi zóna újabb epizódja – ez a valóság.
Ám énje egy másik rétegében (alighanem ott tanyáztak az igazi ufóhangok, nem azok a szélhámos fajták, amelyeket csak tudatalattija csempészett be lehallgatókészülékként a tudatába) egy hang makacsul azt suttogta, hogy létezik valamilyen sötétebb igazság is, amely kiszámíthatatlan (és úgy lehet, természetfölötti) árnyékként jár a logika sarkában. Sötétben tudniillik megváltoznak a dolgok, magyarázta a hang, kivált ha az ember egyedül van. Ilyenkor a képzeletet fogva tartó ketrecről lehullik a zár, és senki sem tudhatja, mi tör ki a rácsok közül.
Miért ne lehetne a papád? kérdezte suttogva ez az idegen rétegből feltörő hang, és Jessie libabőrös lett a gondolatra, hogy ebben a hangban egyszerre szólal meg a józan ész és a téboly. Nagyon is lehetséges, hogy ő az. Napközben az embert nemigen fenyegetik se szellemek, se kísértetek, se a tovább élő halottak, és ha nincs egyedül, még éjszaka is biztonságban van tőlük, de ha valaki – férfi vagy nő – egyedül van a sötétben, akkor minden kapu felpattan, és bármi előadódhat. Ha aztán az illető sikoltozni kezd és segítségért kiált – ki tudja, miféle rémalak válaszol majd? Ki tudja, mi mindent láttak már az emberek magányos haláluk órájában? Bármi álljon is a halálozási jegyzőkönyvben – hát olyan nehéz elhinni, hogy a félelem végzett velük?
– Én nem hiszem el – mondta Jessie elmosódott, reszketeg hangon, majd megpróbálta határozottabban, ércesebben folytatni, de az eredmény nem volt valami meggyőző. – Nem igaz, hogy maga az apám! Sőt, szerintem nem is létezik! Csak holdvilágból meg árnyékból van!
A lény mintegy válaszul előredőlt, mintha gunyorosan meghajolna, és arca – amelynek valódiságát most már aligha lehetett tagadni – egyetlen pillanatra kibukkant az árnyékok közül; a tetőablakon át beszivárgó sápadt holdfény hamis, farsangi aranymázzal vonta be. Jessie rekedten felsikoltott. Nem, ez nem az apja volt. A jövevény arcáról olyan tömény, eszelős gonoszságot olvasott le, hogy inkább látta volna viszont az apját, még a fagyos koporsóban töltött tizenkét év után is. A ráncoktól övezett mély szemüregből vörösre gyulladt, kísértetiesen csillogó szempár meredt rá. A keskeny, száraz ajkak továbbra is vigyorra húzódtak, s a kutya agyarára emlékeztető hosszú, elszíneződött zápfogak és csorba szemfogak tűntek elő közülük.
Az egyik viaszfehér kéz lenyúlt a földön heverő tárgyért, amelyet Jessie félig látott, félig csak érzékelt. Jessie-nek először úgy rémlett, Gerald aktatáskája az; a látogató bizonyára matatott az alkalmi dolgozószobául használt kis helyiségben. Ám amikor a fény a magasba emelt dobozszerű tárgyra hullott, Jessie megállapíthatta, hogy az sokkal nagyobb az aktatáskánál, és sokkal elnyűttebb is. Valóban arra a kisebbfajta, ódivatú bőröndre emlékeztetett, amelyben valamikor az ügynökök cipelték kollekciójukat.
– Nagyon kérem... – suttogta zihálva, vékony, erőtlen hangon. – Akárki legyen is, csak azt kérem, ne bántson. Nem kell, hogy kiszabadítson, ha nincs kedve hozzá, csak ne bántson.
A jelenés szája még szélesebbre húzódott, és az ínyében megcsillant valami; úgy látszik, aranykoronái vagy tömései vannak, akárcsak halott férjének. Hangtalanul nevetett, mintha örömét lelné Jessie rettegésében. Aztán hosszú ujjaival felkattintotta a zárat
(ó, ez csak álom, érzem, hogy álmodom, Istennek legyen hála érte)
és Jessie felé nyújtotta a nyitott táskát, hadd lássa, mi van benne. A táska tele volt csontokkal és ékszerrel. Ujjcsontok és gyűrűk, fogak és karkötők, sípcsontok és fülbevalók tárultak Jessie elé. Látott egy akkora gyémántot is, hogy az orrszarvú is megfulladna, ha a torkán akad; a kő egy kisgyermek merev, finom ívű bordái közül szórta tejfehér, trapéz alakú szikráit a holdfényben. Jessie látta mindezt, és vadul reménykedett, hogy az egész jelenet csak álmában játszódik le, de tudta, hogy ha álom is, semmilyen korábbi álmához nem hasonlít. A helyzet – ahogy itt fekszik az ágyhoz bilincselve, miközben a homályból egy őrült tárja felé szótlanul a kincseit – valóban álomszerű volt. Ám Jessie úgy élte meg, mintha valóság volna. Kézzelfogható, iszonyatos valóság.
A lény, fél kezével a táska alját tartva, még közelebb nyújtotta a sajátos mintakollekciót. Aztán másik kezével a csontok és a drágaságok közé nyúlt, és megrázta őket; a kísérteties zörgés és csörömpölés úgy hangzott, mintha sártól elnehezült kasztanyetta szólna. És mindeközben le nem vette Jessie-ről a szemét; különös, valamiképpen elnagyoltnak, vázlatszerűnek tetsző arca ráncokba húzódott a vigyorgástól, de szélesre tátott szájából most sem tört elő hang. Csapott válla ütemesen rázkódott a visszafojtott derűtől.
Ne! sikoltotta Jessie, de az ő sikolya is hangtalan maradt.
Hirtelen megérezte, hogy valaki (minden bizonnyal a ténsasszony – ó, hogy is becsülhette le a szóban forgó hölgy lelkierejét!) lázasan száguld a tudatába épített árammegszakító kapcsolója felé. A ténsasszony észrevette, hogy a csukott ajtók résein át már gomolyog a füst, és végső, kétségbeesett kísérletre szánta el magát, hogy kikapcsolja a gépezetet, még mielőtt a motor túlhevülne, és a csapágyak mozdulatlanná dermednének.
A túlsó falnál álló vigyorgó alak még mélyebben túrt a táskába, és a holdfényben egy maroknyi csontot meg aranyat nyújtott Jessie felé.
Jessie agyában elviselhetetlenül éles fény csapott fel; és utána kihunyt minden világosság. Az ájulás cseppet sem volt kecses – a melodrámák hősnői kétségkívül mutatósabban oldanák meg; heves rángással zuhant hátra, mint a villamosszékbe szíjazott gyilkos, ha megkapja az első áramütést. Ám a rettenetnek így is vége szakadt, és adott esetben nem is remélhetett ennél többet. Jessie Burlingame úgy zuhant a sötétségbe, hogy ideje sem maradt tiltakozni.

14

Valamivel később rövid időre kiszakította magát a kábulatból, de csupán két dolgot érzékelt: azt, hogy a hold időközben már eljutott a nyugati ablakig, és azt, hogy egész valóját átjárta a félelem. Hogy mitől fél, először nem is tudta, aztán ráeszmélt. Apu járt itt, sőt talán még mindig itt van. A jövevény ugyan nem hasonlított rá, de ennek csak az volt az oka, hogy apu azt az arcát öltötte fel, amelyet a napfogyatkozáskor viselt.
Jessie ismét feltápászkodott, s ezúttal olyan erővel nyomta lefelé a lábát, hogy sikerült kirúgnia maga alól az ágyterítőt. A karja viszont annál tehetetlenebb volt. A tűszúrásszerű bizsergés elmúlt, mialatt eszméletlenül hevert; most viszont olyan merev és élettelen lett a karja, mint a székláb. Tágra nyílt szemében visszatükröződött a holdfény ezüstje, ahogy az íróasztal melletti sarokra meredt. A szél elcsitult, s egyelőre az árnyékok sem mozogtak. A sarokban pedig nem volt semmi. A sötét vendég eltávozott.
Nem biztos, Jessie. Talán csak máshová húzódott. Mondjuk, az ágy alatt bujkál – na, hogy tetszik a lehetőség? És ha így van, akkor bármelyik pillanatban felnyúlhat, és megfogja a csípődet.
A szél feltámadt, de most nem tombolt, épp csak süvöltött egy nagyot, a hátsó ajtó pedig bágyadtan becsapódott. Más hang nem hallatszott. A kutya is csendben volt, és Jessie-t leginkább ez győzte meg arról, hogy az idegen valóban elment. Övé a ház.
Pillantása ekkor a földön elterülő sötét tömegre tévedt.
Tévedés, helyesbített. Gerald még itt van. Róla sem illik megfeledkezni.
Ismét a párnára hajtotta fejét, és szemét is lehunyta. Érezte, hogy a torka kitartón lüktet, és elhatározta: nem szabad egészen felébrednie, nehogy kiderüljön, hogy ez a lüktetés valójában a szomjúság tünete. Fogalma sem volt, sikerül-e a mély ájulásból rendes alvásra váltania, holott ez volt egyetlen kívánsága. Aludni akart – ennél jobban talán csak annak örülne, ha a ház előtt megállna egy autó, és valaki kiszállna, hogy megmentse őt.
Senki nem jár itt, Jessie. Ugye te is tudod? Szinte hihetetlen, de Ruth jelentkezett. A nyers, szókimondó Ruth, aki fennen vallotta az egyik Nancy Sinatra-számból elorzott jelszót: „Jól nézd meg a csizmám – ezzel taposlak meg egy szép napon”; az a Ruth, aki nyüszítve, rongycsomóként omlott össze a holdfényben felderengő alak látványától.
Csak tessék, kisanyám, mondta. Csúfolj, ahogy úri kedved tartja – még az is lehet, hogy megérdemlem –, csak az a lényeg, hogy magadat ne ámítsd Nem járt itt senki az égvilágon. Csak a fantáziád rendezett egy kis diavetítést. Ennyi történt, nem több.
Tévedsz, Ruth, vágott vissza higgadtan a ténsasszony. Igenis járt itt valaki, és Jessie meg én azt is tudjuk, ki volt az. Szemre ugyan nem hasonlított az apura, de csak azért, mert megint a napfogyatkozásos arcát öltötte fel. Különben sem az arca vagy a magassága számít; lehet, hogy magasított sarkú vagy talpemelős cipőt viselt, vagy mit tudom én, akár még gólyalábon is járhatott.
Még hogy gólyaláb! Ruth alig talált szavakat megdöbbenésében. Atyavilág, ez aztán csúcs! Ne is beszéljünk most arról, hogy a jóember már kihűlt, mielőtt Reagan fogadalomtételi szmokingját visszahozhatták volna a tisztítóból; de ráadásul Tom Mahout olyan esetlen volt, hogy a lépcsőn járásra is biztosítást kellett volna kötnie. Gólyaláb? No nem, csibém, te csak ugratsz engem!
Ez mind nem számít, közölte a ténsasszony fenséges biztonsággal. Akkor is ő volt. Akárhol megismerném ezt a szagot. Nem osztrigaszag ez, nem is a fémpénzé. Ez másfajta szag – sűrű és meleg, mint a vér. Vagy nem is vér. Inkább...
A gondolat megszakadt és a semmibe veszett.
Jessie elaludt.

15

Annak, hogy 1963. július huszadikán végül kettesben maradt apjával Sunset Trailsen, két oka volt, ámbár az egyik csak ürügyül szolgált a másik palástolására. Az ürügy Jessie leleménye volt; azt állította, hogy egy kicsit még mindig tart Mrs. Gilette-től, noha már legalább öt vagy talán hat éve is annak, hogy a hölgy ama bizonyos süteményügy miatt a kezére csapott. Az igazi ok ennél sokkal egyszerűbb volt: apuval kettesben akarta ünnepelni ezt a különleges eseményt, amilyen csak egyszer adódik az ember életében.
A mamája gyanította mindezt, és cseppet sem volt ínyére, hogy férje és tízéves lánya úgy tologassa ide-oda, mint egy sakkfigurát, de kész tényekkel került szembe, és már nem tehetett semmit. Jessie először a papájához fordult. Még nem volt tizenegy éves – addig még négy hónap volt hátra –, de nem ejtették a fejére. Sally Mahout jól sejtette: a kislány tudatos, gondosan kitervelt hadjáratot indított annak érdekében, hogy a napfogyatkozást apjával kettesben nézhesse végig. Később aztán Jessie úgy vélte: ez is egy okkal több, hogy az aznap történtekről mélyen hallgasson; egyesek – például a mamája – még azt mondanák, hogy csak azt ette meg, amit főzött.
A nagy esemény előtti napon Jessie odament az apjához, aki épp a verandán ült, a dolgozószobája előtt, és miközben felesége, fia és nagyobbik lánya a tó vizében lubickoltak és nevetgéltek, a Hős amerikaiak élete című mű puha fedelű kiadását olvasta. Amikor Jessie odaült mellé, rámosolygott, és a kislány visszamosolygott rá. A beszélgetéshez kifestette a száját – történetesen azzal a Mennyei menta fantázianevű rúzzsal, amelyet Maddytól kapott a születésnapjára. Amikor Jessie először kipróbálta, nem volt elragadtatva; a színét kisbabásnak találta, az íze pedig inkább Pepsodent fogkrémre, semmint mentára emlékeztette, de apu azt mondta, neki nagyon tetszik, és ettől a rúzs egy csapásra Jessie szerény szépítőszerkészlete díszévé változott, amelyet csak ilyen különleges alkalmakra szabad elővenni.
Tom Mahout komolyan, figyelmesen hallgatta végig lányát, bár látszott a szemén, hogy az előadottak derűs kétkedést keltenek benne. Amikor Jessie végére ért az untig ismert történetnek: hogyan csapott a kezére Mrs. Gilette, amikor a tálon árválkodó utolsó sütiért nyúlt, meg is kérdezte: Komolyan mondod, hogy még mindig félsz tőle? Hiszen ez még... nem is tudom pontosan, de én még Dunningeréknél dolgoztam, szóval mindenképpen 1959 előtt történt. És ennyi év után még mindig be vagy gazolva! Hát Freudnak lenne hozzá néhány szava, fiacskám!
Izé... hát már csak egy kicsit... Jessie nagyra nyitotta szemét, hogy jelezze: csak ennyit mond, de apja érthet belőle. Valójában maga sem tudta, fél-e még a „Kékhajú Páviántól”, de annyi szent, hogy kibírhatatlan, fecsegő banyának tartotta, és semmi pénzért nem óhajtotta élete első, és minden bizonnyal utolsó teljes napfogyatkozását a társaságában végignézni, kivált ha módját ejtheti, hogy arra az időre kettesben maradjon a papájával, akit úgy imádott, hogy azt szavakba sem lehetett önteni.
Először nem tudta, mennyire vegye komolyan apja hitetlenkedő arckifejezését, de aztán látta, milyen barátságosan, sőt cinkosan mosolyog hozzá, és ő is elmosolyodott. De persze az is igaz, hogy kettesben szeretnék maradni veled, toldotta meg előbbi bizonytalan szavait.
Tom Mahout szájához emelte lánya kezét, és akár egy francia mösziő, megcsókolta. Aznap nem borotválkozott – nyaralás közben ez sűrűn előfordult –, és a szúrós sörte érintése kellemesen megborzongatta Jessie karját és hátát.
Comme tu es douce, mondta. Ma jolie mademoiselle. Je t'aime.[3]
Jessie nem értette a suta francia bókot, de boldogan kuncogott, mert egyszer csak megértette, hogy minden úgy alakul majd, ahogy eltervezte.
Csak te meg én, mondta ujjongva. Olyan klassz lenne. Korán elkészíteném a vacsorát, és itt ennénk meg a verandán.
A papa is elvigyorodott. Napfogyi-burger á deux?[4] kérdezte.
Jessie kacagva bólintott, és tapsikolt az örömtől.
Aztán a papa még valamit mondott, amin már akkor is csodálkozott egy kicsit, mert nem olyan ember volt, aki sokat adna divatra meg ruhákra: Felvehetnéd azt a szép új napozóruhádat.
Hát persze, ha tetszik neked, felelte, noha már elhatározta, hogy megkéri anyját: próbálja kicserélni azt a bizonyos ruhát. Nem mintha nem lett volna valóban csinos – feltéve, hogy az embernek nem bántja a szemét a rikító sárga-piros csinos minta –, de ő túl rövidnek és szűknek találta. Anyja a Sears-féle csomagküldő katalógusából választotta, s inkább csak úgy találomra egy számmal nagyobbat rendelt Jessie tavalyi méreteinél. Csakhogy ő történetesen ennél gyorsabb ütemben járt és gömbölyödött. De persze ha apunak tetszik... és ha így készségesebben áll a pártjára, és hajlandó megtolni a szekeret...
És apu valóban a pártjára állt, és valóságos Herkulesként tolta Jessie szekerét. Már aznap este, vacsora (és két-három pohárnyi ösztökélő vin rouge)[5] után hozzálátott. Megjegyezte feleségének, hogy Jessie-t talán fel lehetne menteni a másnapi kirándulás alól. A család, a legtöbb nyári szomszéddal egyetemben, a Washington-hegy tetejéről akarta nézni a napfogyatkozást; már június elején, a háborús hősök emléknapja után kötetlen röpgyűléseken latolgatták, honnan kellene megszemlélni a közelgő természeti csodát. Még nevet is választottak maguknak ez alkalomra: ők lettek a Dark Score-i Napimádók. Hamarosan kibéreltek egy iskolai minibuszt, és elhatározták, hogy pikniket rendeznek a hegytetőn, New Hampshire eme legmagasabb pontján. Persze nemcsak ennivalót visznek majd magukkal, hanem megfelelő számú polaroid napszemüveget, e célra készült periszkópot és különleges szűrővel ellátott fényképezőgépet is... no meg persze pezsgőt. A mama és Maddy szemében mindez a sikk, az izgalom és a jó mulatság netovábbjának tűnt, Jessie azonban elképzelni sem tudott unalmasabbat... és akkor a Kékhajú Pávián jelenlétét még bele sem számította!
1963. július tizenkilencedikének estéjén, vacsora után kiment a verandára, színleg azért, hogy még napnyugta előtt elolvasson húsz-harminc oldalt C. S. Lewis Csendes bolygójából. Valójában korántsem ilyen fennkölt cél lebegett szeme előtt: ki akarta hallgatni, amint apja – helyette is – harcba száll, hogy legalább gondolatban szurkolhasson neki. Maddy meg ő már évek óta tudtak az ebédlőül is szolgáló nappali szoba különleges akusztikájáról, amely minden bizonnyal a magas, műanyag kazettás mennyezetnek volt köszönhető; Jessie-nek az volt az érzése, hogy már Will is rájött, milyen jól hallani a verandáról, ami odabenn elhangzik: mintha csak bemikrofonozták volna a helyiséget. Éppen csak a szülők nem sejtették, hogy gyermekeik (legalábbis a két lány) jóval a menetparancs kiadása előtt réges-rég tudják, miféle nagy horderejű döntések születtek a vezérkarnál, a vacsora utáni konyak vagy kávé mellett.
Jessie észrevette, hogy fordítva tartja a regényt, és gyorsan visszafordította, mielőtt még Maddy arra tévedne, és halk, nyerítő nevetéssel nyugtázná a felfedezést. Érzett némi bűntudatot, hiszen önmaga előtt nem tagadhatta, hogy a kíváncsiság erősebb benne, mint a szurkolhatnék, de azért a bűntudat nem volt olyan erős, hogy elűzze a helyszínről. Különben is úgy vélte, hogy még mindig innen van az erkölcsi igazság keskeny határsávján. Elvégre nem a szekrényben lapul, ellenkezőleg, itt ül a kora esti napfényben, mindenki számára láthatóan, ölében a könyvvel, és épp azon tűnődik, van-e a Marson is napfogyatkozás, és ha igen, nézik-e a marslakók, tudniillik ha léteznek ilyenek. És ha a szülei azt hiszik, hogy senki sem hallhatja, amit odabenn beszélnek – erről talán ő tehet? Netán neki kellene felvilágosítania őket?
– Ez azért mégis túlzás, drágám – suttogta Jessie, tőle telhetően utánozva Elizabeth Taylor marón édeskés hangját a Macska a forró háztetőn című filmből, és aztán szájára tapasztotta kezét, ne lássa meg senki, milyen szélesen vigyorog, bár tudta, hogy egyelőre nővére megjelenésétől sem kell tartania; idáig hallatszott, ahogy Maddy és Will kedélyesen civakodnak a gyerekszobában valamilyen dobókockás társasjáték közben.
Szerintem semmi baja nem lenne, ha itt maradna velem, mondta épp az apja, a legelbűvölőbb, legnevetősebb hangján.
Nem erről van szó, felelte az anyja, de attól sem lenne semmi baja, ha legalább most az egyszer velünk tartana. Nem lehet örökké csak apuci kislánya.
A múlt héten is elment veled meg Will-lel Bethelbe, a bábszínházba, sőt nem te mondtad, hogy mialatt te benéztél arra a vásárra, szépen kinn maradt a fiúval? Még fagylaltot is vett neki a saját zsebpénzén.
Ez nem nagy áldozat a mi Jessie-nktől, felelte Sally, már-már zordnak tetsző hangon.
Ezt meg hogy érted?
Úgy, hogy csak azért jött el a bábszínházba és utána azért vigyázott Willre, mert történetesen kedve volt hozzá. Most már ismerősebb volt a hang: nem annyira zord, mint inkább bosszús. Érződött rajta, hogy a mama közben azt gondolja: De ezt te úgysem érted. Az ilyesmit a férfiak nem szokták megérteni.
Az utóbbi években Jessie egyre gyakrabban érezte anyja hangjában ezt az ingerültséget. Tudta, hogy ez részben azért van így, mert ahogy növekszik, egyre többet hall, és egyre többet lát, de úgy érezte, a mama egyébként is sokkal gyakrabban beszél így, mint korábban. Többnyire a papa sajátos észjárása hozta ki a sodrából, bár hogy miért, azt Jessie-nek nem sikerült átlátnia.
És ez miért olyan érdekes?, kérdezte most Tom. Hát számít az, hogy azért csinál valamit, mert kedve van hozzá? Ez talán bűn? És mihez kezdünk, Sal, ha majd nemcsak a családi, hanem a társadalmi felelősségtudat is kifejlődik benne? Javítóintézetbe adjuk?
Velem ne beszélj ilyen magas lóról, Tom. Tudod te nagyon jól, mire gondolok.
Tévedsz, angyalkám; ezúttal már az út elején lemaradtam. Ha nem tudnád, állítólag nyaralunk. És én valahogy azt hittem, nyaralás közben az emberek azt teszik, amihez kedvük van, és azokkal töltik az időt, akikkel szívesen vannak együtt. Mi több, botorul azt képzeltem, hogy a nyaralást épp erre találták ki.
Jessie somolygott; tudta, hogy a meccs már eldőlt, legföljebb egy kis kiabálás van hátra. És holnap délután, ha kezdődik a napfogyatkozás, ő nem a Washington-hegy tetején lesz a Kékhajú Páviánnal meg a többi Dark Score-i Napimádóval, hanem itt lesz a nyaralóban, apuval kettesben. Olyan ez az apu, mint valami nemzetközi nagymester, aki leereszkedett egy tehetséges műkedvelőhöz, de most aztán lesöpri a sakktábláról.
Miért nem jössz te is velünk, Tom? Akkor Jessie is eljönne.
Ravasz húzás volt. Jessie lélegzet-visszafojtva fülelt.
Lehetetlen, szívem. Telefonhívást várok David Adamstól, a Brookings féle gyógyszerészeti portfolió ügyében. Nagyon fontos ügy – és nem is kockázatmentes. A Brookings céggel vacakolni pillanatnyilag olyan, mintha dinamittal labdázna az ember. De hadd legyek őszinte: ha ráérnék, akkor sem hiszem, hogy elmennék. Adrienne Gilette-ért én se vagyok oda, de őt azért még elviselném. Az a seggfej Sleefort viszont...
Elég legyen, Tom!
Ne izgasd magad. Maddy és Will lenn vannak, Jessie pedig odakinn a verandán. Nem látod?
És ebben a pillanatban Jessie egyszer csak rájött, hogy apja tökéletesen tájékozott a nappali akusztikáját illetően, és pontosan tudja, hogy a lánya minden szót hall a vitából. Mi több: akarja is, hogy minden szót halljon.
Jessie hátán meleg kis borzongás szaladt végig, először fel a válláig, aztán vissza a lába felé.
Tudhattam volna, hogy végül Dick Sleefortnál lyukadunk ki! mondta az anyja, félig dühösen, félig nevetősen. Jessie feje forogni kezdett. Úgy érezte, csak a felnőttek képesek rá, hogy ilyen lökött módon kutyulják össze az érzéseket. Ha az érzések ehetőek volnának, a felnőttek csokoládés marhasültet és ananászos krumplit fogyasztanának, és a zabpehelyre porcukor helyett curryt hintenének. Jessie egyre inkább arra a meggyőződésre jutott, hogy felnőttnek lenni nem jutalom, inkább büntetés.
Ez már igazán több a soknál Tom. Hat éve, hogy az a hapsi meg akart tapizni, és különben is részeg volt, mint akkoriban mindig. De nagyon igyekszik. Épp most mesélte Polly Bergeron, hogy az anonim alkoholistákhoz jár, és...
Ez aztán a jó hír, vágott közbe szárazon a papa. Szerinted mit küldjünk neki? Érdemrendet vagy egy üdvözlőlapot a legjobb kívánságainkkal?
Kár szellemeskedni. Majdnem betörted az orrát...
Úgy van. Ha az ember jégkockáért megy a konyhába, és ott találja merev részegen a szomszédját, amint fél kezével a felesége seggét, a másikkal meg a...
Hagyjuk ezt, – mondta az anyja szemérmesen. De Jessie nagy meglepetésére a hangjában valami büszke önelégültség is rezgett. Egyre furább a helyzet, gondolta. Most másról van szó. Legfőbb ideje, hogy ne téveszd össze Dick Sleefortot az ördöggel, és legfőbb ideje, hogy Jessie megértse: Adrienne Gilette csak egy magányos, öregedő nő, aki egyszer, amikor meghívott minket uzsonnára, tréfából megpaskolta a kezét. Kérlek, ne kezdj tombolni, fiam; én sem mondom, hogy nagyon jó tréfa volt, ellenkezőleg. Csak azt mondom, hogy Adrienne nem volt tisztában ezzel. Az egészben nyoma sem volt rossz szándéknak.
Jessie lenézett, s most vette csak észre, hogy kis híján kétrét hajtotta a puha fedelű könyvet. Hogy is lehet ennyire ostoba az anyja – ő, aki (bármit jelentsen a kifejezés) cum laude végzett a Vassar Egyetemen? Úgy érezte, a válasz nyilvánvaló: dehogyis ilyen ostoba. Vagy titokban tudja, mi az igazság, vagy szántszándékkal behunyja a szemét, és akár így van, akár úgy, a végső következtetés ugyanaz. Sally Mahoutnak döntenie kellett, hogy kinek higgyen: a csúf öregasszonynak, aki nyaranta ott lakik velük szemben, az út végén, avagy a saját lányának – és Sally Mahout a Kékhajú Páviánt választotta. Szép kis választás egy anya részéről, nem igaz?
És tudom én, miért csinálja. Azért, mert én apuci kislánya vagyok meg minden. Csak ezt nem mondhatom meg neki, ő pedig magától soha nem jönne rá. Száz év múlva se.
Jessie nagy akaraterővel elengedte a könyvet. Mrs. Gilette igenis komolyan gondolta, igenis szántszándékkal, merő rosszindulatból tette, amit tett, de azért apja jól sejtette: ő már nem fél a vén madárijesztőtől. De ez most már nem érdekes, és a mama is hiába szarakodik: akkor is úgy lesz, ahogy ő akarja. Itt maradhat kettesben az ő apucikájával, színét se látja a Kékhajú Páviánnak, és mindez a sok jó azért éri, mert...
– Mert ő ki mer állni értem – motyogta.
Igen, ez a dolgok veleje. A papa kiáll érte, a mama meg betart neki.
Az ég lassan elsötétült. Jessie látta, ahogy szelíden felizzik az esthajnalcsillag. Most eszmélt csak rá, hogy majd háromnegyed órája hallgatja a verandáról, amint szülei a napfogyatkozást – és persze az ő személyét – vitatják. Ezen az estén fedezte fel azt a nem túl jelentős, mégis érdekes tényt, miszerint az idő akkor repül a leggyorsabban, ha az ember arra fülel, amit róla beszélnek.
Szinte önkéntelenül emelte magasba és szorította össze kezét, hogy elfogja a csillagot, és ősi szokás szerint kívánjon valamit. Igaz, az ő kívánsága már-már teljesült: úgy fest, hogy holnap igenis itthon maradhat az apukájával. Nem számít senki és semmi más: két ember, aki bármikor hajlandó kiállni egymásért, itt üldögél majd a verandán, és majszolja a napfogyi-burgert á deux, akárha régi házasok volnának...
És esküszöm, Tom, hogy Dick Sleefort később bocsánatot kért tőlem. Már nem is tudom, elmeséltem-e neked...
Elmesélted, de tőlem mintha nem kért volna bocsánatot.
Mert biztosan félt, hogy bevered a kobakját, felelte Sally, ismét azon a különös hangon. Jessie-nek úgy tűnt, mintha zavarosan keverednék benne a jóleső öröm, a derű és a harag. Futólag eltűnődött rajta, beszélhet-e így épeszű ember, aztán elfojtotta a kérdést. És mielőtt a témát egyszer s mindenkorra levennénk a napirendről, mondanék még valamit Adrienne Gilette-ről is...
Parancsolj, hallgatlak.
1959-ben, vagyis teljes két évvel később elmesélte, hogy éppen akkor ment át a változás időszakán. Igaz, név szerint nem említette Jessie-t meg azt a sütemény-ügyet, de én mégis úgy éreztem, bocsánatot szeretne kérni.
Vagy úgy, jegyezte meg az apja a lehető leghűvösebb, legjogászibb hangján. No és az egyik hölgynek sem jutott eszébe, hogy erről a fejleményről Jessie-t is tudósítsa?
Az anyja hallgatott. Jessie, akinek csak ködös fogalmai voltak az említett „változás” mibenlétéről, újra lenézett, és látta, hogy már megint a könyvet gyötri. Összeszedte magát, és elengedte.
Vagy netán elnézést kérjen tőle?
Tom Mahout hangja szelíd volt, szinte simogató – és könyörtelen.
Légy szíves, ne vallass itt engem, robbant ki a szó Sallyből, újabb hosszú, töprengő csend után. Ha nem tudnád, most itthon vagy, és nem a legfelsőbb bíróságon!
Te hoztad szóba az ügyet, nem én, mondta az apja. Én csak azt kérdeztem...
Jaj, istenem, unom már, ahogy mindent kiforgatsz, mondta Sally, és Jessie érezte, hogy mindjárt sírva fakad, vagy talán már sír is. És először életében nem tudott semmilyen részvétet kicsikarni magából anyja iránt; nem akart ösztönösen felugrani, hogy megvigasztalja (és közben maga is elbőgje magát). Inkább valami különös, kőkemény elégtételt érzett.
Miért borulsz ki, Sally? Nem lenne jobb, ha...
Még szép, hogy kiborulok! Valahogy nem élvezem, ha összebalhézom a férjemmel, na mit szólsz, milyen furcsa? Ki hallott még ilyen faramuci dolgot! És legalább tudod, miről vitatkozunk itt? Ha nem, Tom, hát majd én nyomra vezetlek. Nem Adrienne Gilette-re megy ki a játék, nem is Dick Sleefortra, és még csak nem is a holnapi napfogyatkozásra. Itt Jessie-ről, a kisebbik lányunkról van szó, ha még nem jöttél volna rá!
Az anyja felnevetett a könnyei közt. Aztán száraz sziszegés hallatszott: a gyufa sercegése, ahogy rágyújt.
Nemhiába mondják, lassú víz partot mos. Nahát ez a mi Jessie-nk! Akármi történjék, nem nyugszik, amíg a végső formát nem ő szabja meg. Nem tűri, hogy bármi is úgy legyen, ahogy mások akarják. Neki muszáj mindenbe beleütnie az orrát.
És Jessie elszörnyedve állapította meg, hogy anyja hangjából valami gyűlöletféle süt.
Sally, kérlek...
Hagyjuk ezt, Tom. Szóval itt akar maradni veled? Nagyszerű. Úgyis csak nyűg lenne rajtunk; egész idő alatt kötekedne a nővérével, és nyafogna, hogy nem akar vigyázni Willre. Más szóval, mindenkinek tönkretenné a napját.
Jessie nem szokott nyafogni, Sally, Willhez pedig igazán...
Jaj, mit tudsz te róla kiáltott fel Sally Mahout, és hangjából olyan indulat áradt, hogy Jessie egészen apróra húzta össze magát a székben. – Esküszöm, néha úgy viselkedsz, mintha nem is a lányod, hanem a szeretőd volna!
Ezúttal az apja hallgatott hosszan, és amikor végre megszólalt, halk, de fagyos volt a hangja. Ez mocskos, alattomos és tisztességtelen megjegyzés volt, jelentette ki.
Jessie csak ült a verandán, nézte az Esthajnalcsillagot, és zavarodottsága lassan iszonyodássá mélyült. Legszívesebben újra kinyújtotta volna kezét a csillag után – ezúttal azért, hogy visszacsinálja mindazt, ami történt, attól a perctől kezdve, hogy megkérte apját: intézze úgy, hogy holnap kettesben maradhassanak itthon.
Aztán hallotta, ahogy az anyja hátratolja a székét. Bocsánatot kérek, mondta még mindig indulatosan, bár ezúttal Jessie némi ijedtséget is érzett a hangjában. Tartsd csak itthon holnap, ha ez a szíved vágya. Én aztán igazán nem bánom. Kívánom, hogy minél több örömed teljék benne!
Aztán már csak cipősarkának távolodó kopogása hallatszott, majd öngyújtó kattant: Tom Mahout is cigarettára gyújtott.
Kinn a verandán Jessie szemébe forró könnyeket csalt a szégyen, a sértettség és a megkönnyebbülés, amiért a szóváltás véget ért, még mielőtt elfajulhatott volna; újabban Maddy is, ő is megfigyelték, hogy szüleik egyre nagyobb hangerővel és egyre szenvedélyesebben vitatkoznak, és utána egyre tovább tart, amíg ismét összemelegednek. Csak nem arról van szó, hogy apu meg anyu...
Jessie még félúton elhessegette a gondolatot. Nem, az ki van zárva. Maradj nyugton!
Talán jót tesz, ha nem időzik itt tovább. Jessie leügetett a lépcsőn; és kisétált a tóhoz. Ott ült a parton, és kavicsokat hajigált a vízbe, amíg az apja fél óra múlva fel nem kutatta.
– Holnapra két adag napfogyi-burgert a verandára – közölte, és puszit nyomott Jessie nyakára. Azóta megborotválkozott, és az álla már sima volt, de azért Jessie hátán most is végigfutott az a kellemes kis borzongás. – Minden el van intézve.
– Anyu nagyon zabos volt?
– Egy csöppet se – felelte kedélyesen az apja. – Azt mondta, neki édes mindegy. Ezen a héten nagyon szorgalmasan segítettél neki a ház körül, és különben is...
Jessie elfeledkezett korábbi megérzéséről, miszerint apja nagyon is behatóan ismeri az ebédlővel kombinált nappali akusztikáját, és úgy meghatódott ettől a kegyes hazugságtól, hogy kis híján elsírta magát. Odafordult apjához, hevesen átkarolta a nyakát, és összevissza csókolta. Tom Mahout először meglepődött; keze önkéntelenül megrándult, s egy másodpercre érintette a kislány alig dudorodó mellét. Jessie-t ismét átjárta az ismerős borzongás, csak most olyan váratlan erővel, hogy szinte fájt; és egyszersmind újra feltámadt benne a baljós előérzet, amelyet a felnőttek világának érthetetlen ellentmondásai tápláltak. Abban a titokzatos világban bárki rendelhet szederből darált fasírtot vagy citromlében kisütött tojást, ha épp kedve szottyan rá – és az a furcsa, hogy némelyek meg is teszik. Aztán apja keze a hátára siklott, melegen, megnyugtatóan szorította magához, és Jessie már el is felejtette, hogy ez a kéz az imént tiltott helyen kalandozott.
Szeretlek, apu.
Én is téged, Csöpi. Szívből, színből, igazán!

16

Másnap meleg, fülledt nap virradt rájuk, de a levegő viszonylag tiszta volt; úgy látszott, hogy legalábbis Maine nyugati részében nem válik be a meteorológiai előrejelzés, és semmiféle felhőzet nem fogja eltakarni a természeti tüneményt.
Sally, Maddy és Will már tíz óra előtt elsiettek, hogy le ne késsék a Dark Score-i Napimádók minibuszát (indulás előtt Sally mereven és némán megpuszilta Jessie arcát, Jessie pedig hasonló hőfokon viszonozta), és Tom Mahout kettesben maradt a kislánnyal, akit felesége előző este „lassú víznek” titulált.
Jessie kibújt a sortból meg a Camp Ossippee feliratú pólóból, és felvette új napozóruháját, amely igazán csinos volt (már ha az embernek nem bántja a szemét a rikító sárga-piros csíkos minta), csak egy kicsit szűkebb a kelleténél. Eldörzsölt a bőrén néhány cseppet Maddy Mon crime parfümjéből, aztán anyja Teodora dezodorjából is magára fújt egy adagot, és még egyszer áthúzta a száját a Mennyei menta nevű rúzzsal. Azelőtt soha nem ácsorgott hosszabban a tükör előtt. Őrá soha nem kellett rászólnia az anyjának, mint a nővérére, hogy „Ne gyönyörködj már magadban, lányom, kifelé!” –, de most aprólékos gonddal tűzte fel a haját, mert apja egy ízben tetszését nyilvánította e frizura láttán.
Amikor az utolsó hajtű is a helyén volt, már nyúlt a villanykapcsoló után, de keze megállt a levegőben. A fürdőszoba tükréből nem gyerek, hanem hamisítatlan tinilány nézett vissza rá. Nemcsak amiatt, mert a napozóruha kiemelte a két kis dudort, amelyet majd csak egy-két év múlva lehet igazi mellnek nevezni. Nem is a rúzs tette, nem is a suta, de valahogy mégis érdekes konty Inkább mindez együtt – mintha az egyes tételek összeadva megsokszorozódnának. De vajon miért? Jessie nem tudta volna megmondani. Talán mert a felfelé fésült haj kiemeli sajátos arcformáját, és a nyaka is szabadon érvényesülhet így; Jessie úgy vélte, a nyaka különben is sokkal csábosabb, mint az a szúnyogcsípésnyi melle vagy keskeny, fiús csípője. De az is lehet, hogy a szeme csillogott másként, újfajta fénnyel, amely eddig rejtve maradt vagy talán ma reggelig nem is létezett.
Jessie értetlenül bámult a tükörképére, és akkor egyszer csak az anyja hangját hallotta: Esküszöm, néha úgy viselkedsz, mintha nem is a lányod, hanem a szeretőd volna!
Beleharapott rózsaszínre festett ajkába, a homloka ráncba szaladt, ahogy felidéződött benne a tegnapi este – hogyan borzongott bele apja érintésébe, hogyan pihent meg egy másodpercre a mellén az a kéz. Már-már ismét beleborzongott az emlékezésbe, de uralkodott magán. Semmi értelme borzongani ilyen hülyeségtől; ráadásul úgysem érti, miről is van szó. Jobb, ha még gondolatban sem foglalkozik az effélével.
Végre egy okos elhatározás, motyogta magában, és lekapcsolta a fürdőszobalámpát.
Ahogy múlt a délelőtt, és lassan közeledett a napfogyatkozás ideje, egyre izgatottabb lett. Megkereste a hordozható rádión a WNCH-t, a North Conwayben működő rock and roll-adót. Az anyja irtózott ettől az állomástól, és ha már fél órán át kellett hallgatnia Del Shannont, Dee Dee Sharpot avagy Cary „U. S.” Bondsot, ráparancsolt a bűnösre (többnyire valamelyik lányára, bár időnként Willre is), kapcsoljon át a Washington-hegy tetejéről sugárzó klasszikus adóra. Úgy látszott azonban, hogy apunak ma kedvére van ez a zene; együtt dúdolt az adóval, és ujjával verte a taktust. Egy ízben, midőn a Duprees együttes az „Enyém vagy” című szám saját feldolgozását adta elő, a karjába húzta Jessie-t, és végigtáncoltatta a verandán. Jessie fél négykor gyújtotta be a kerti grillsütőt – ekkor még teljes óra volt hátra a napfogyatkozás kezdetéig –, és megkereste apját, hogy megtudakolja: egy burgert kér-e vagy kettőt.
A ház déli oldalánál talált rá, a veranda alatt, amint épp egy füstölgő kis rőzsetűz fölé görnyedt. Csak klott tornanadrág volt rajta (egyik szárán a YALE SPORTKLUB felirattal); kezére steppelt edényfogó kesztyűt húzott, homlokára pedig széles hajpántot kötött, nehogy az izzadság a szemébe csurogjon. Így, a tornanadrágban és a hajpánttal, furán, de vonzón fiatalosnak tetszett, és Jessie most először pillantotta meg azt a férfit, akibe anyja az utolsó egyetemi évét megelőző nyáron fülig belehabarodott.
Több, egymásra rakott négyszögletes üveglap hevert mellette; maga vágta ki őket nagy gonddal egy ócska fészer ablakából. Ilyen üveglapot tartott most a felszálló füstbe, s a húsfogóval forgatta ide-oda, mintha valami különleges csemegét készítene. Jessie-ből kitört a nevetés (kivált az edényfogó kesztyűt találta humorosnak), és apja megfordult, széles vigyorral a száján. Jessie agyán átfutott a gondolat, hogy ebből a szögből éppen a szoknyája alá láthat, de ez nem dúlta fel különösebben. Elvégre az apjáról van szó, és nem holmi szemtelen srácról, amilyen például a kikötő mellett lakó Duane Corson.
Hát te mit művelsz itt?, kérdezte vihogva. Úgy tudtam, hamburgert eszünk, nem üvegszendvicset!
Ez nem szendvics, Csöpi, hanem kellék a napfogyatkozáshoz, hangzott a válasz. Ha három ilyet összeraksz, elejétől végig láthatod a napfogyatkozást, anélkül, hogy kárt tenne a szemedben. Nagyon kell vigyázni; azt olvastam, hogy a recehártya is megéghet, és az ember csak akkor veszi észre, amikor már késő.
Brrr, – mondta borzongva Jessie. Fölöttébb aljas dolognak tartotta, hogy az ember szeme csak úgy kiéghet, és még csak észre sem veszi. Meddig lesz teljes a napfogyatkozás, apu?
Nem sokáig. Talán egy percig.
Hát akkor csak gyárts még egypár ilyen üvegizét – az én szemem ne égesse ki! Egy napfogyi-burgert kérsz vagy kettőt?
Egy is elég, csak jó nagy legyen.
Rendben.
Jessie indult volna.
Te, Csöpi...
Jessie visszafordult. Ránézett a gyöngyöző homlokú, alacsony, de izmos férfira, akinek éppoly szőrtelen volt a teste, mint majdani férjéé (de ő nem volt sem szemüveges, sem pocakos, mint Gerald), és egy pillanatra úgy tetszett: az, hogy ez az ember történetesen az apja, a legkevésbé érdekes benne. Újból elámult rajta, milyen jóképű, milyen fiatalos. Közben Tom Mahout gyomrán lassan végigfolyt egy verítékcsöpp, és épp a köldökétől balra állapodott meg, sötét kis foltot ejtve a sort gumírozott övpántján. Aztán Jessie tekintete ismét az arcára siklott, és boldogság fogta el, mert az apja is éppily gyönyörködve nézte őt. A szeme, bár a füst miatt összehúzta, így is csodás volt: mint a téli hajnal csillogóan szürke visszfénye a tavon. Jessie torka kiszáradt; nagyot kellett nyelnie, hogy beszélni tudjon. Talán a rőzsetűzből felszálló maró füst tette; az is lehet, hogy más.
Tessék, apu...
Apja néhány másodpercig nem szólt, csak nézett fel rá, és a veríték lassan folydogált lefelé az arcán, a mellén, a hasán. Jessie-t ijedség fogta el. De aztán apu ismét elmosolyodott, és már nem is volt semmi baj.
Nagyon csinos vagy ma, Csöpi. Sőt ha nem hangzana gennyesnek, azt mondanám, elragadó vagy.
Kösz, apu. Szerintem egyáltalán nem hangzik gennyesnek.
A bóknak (kivált anyja tegnapi ingerült szerkesztői megjegyzései után vagy talán épp azok miatt) annyira örült, hogy gombócot érzett a torkában, és a szemét ismét csípték a könnyek. De végül mégis elmosolyodott, és suta kis bókot csapott apja felé, hogy aztán vadul kalapáló szívvel siessen vissza a grillsütőhöz. Megint feltolult agyában anyja egyik mondata, mind közül a legborzalmasabb,
(úgy viselkedsz, mintha nem a...)
de most is eltaposta magában, oly könyörtelenül, mint egy támadó kedvű darazsat. Ám hiába, mintha rajta is elhatalmasodott volna egy olyan furcsa, felnőttes érzéskeverék – húslével leöntött fagylalt, savanyú cukorral töltött csirke –, és ettől nem tudott szabadulni. Mi több, még azt sem tudta, valóban meg akar-e szabadulni tőle. Lelki szemével most is az apja gyomrán lassan végigpergő izzadságcsepp útját követte, ahogy végül felissza a sort puha pamutanyaga, és csak az a pici sötét folt marad utána. Úgy tetszett, a benne háborgó érzelmi zűrzavarnak ez a kép az első számú forrása. Akár akarta, akár nem, mindegyre ez tolult elé. Kész őrület, gondolta.
Hát aztán? Őrült az egész nap, emiatt van az egész. Még a természet is valami őrültségre készül. Miért ne maradhatna ennyiben önmagával?
Hát persze, helyeselt a hang, amely egy szép napon majd Ruth Nearynek álcázza magát. Maradjunk csak ennyiben!
A pirított gombával s gyenge vöröshagymával felszolgált napfogyi-burger egyszerűen fenséges volt. Anyádé úgy halványul el mellette, mint most a nap, jelentette ki apu, és Jessie lázasan kuncogott. Kinn ettek a verandán, Tom Mahout dolgozószobája előtt, ölükben egyensúlyozva a fémtálcát, mivel a köztük álló kerek asztal meg volt rakva fűszerekkel, papírtányérokkal, meg persze a napfogyatkozáshoz szükséges kellékekkel. Volt ott polaroid napszemüveg, két házilag kartonpapírból barkácsolt periszkóp (a többit a család vitte magával a Washington-hegyre), egy halom kormozott üveglap meg néhány hőálló edényalátét a tűzhely melletti fiókból. Az üveglapok ugyan már kihűltek, magyarázta Tom, de sajnos az üvegvágás nem a szakmája, és attól tart, a lemezek széle nem lett elég sima.
Márpedig semmi szükségem rá, fejtegette, hogy anyád, mire hazaér, csak egy cédulát találjon itt, mert mi az Oxford Hills-i kórház elsősegély-állomására loholtunk, hogy visszavarrják az ujjacskáidat.
Ugye anyunak az egész ötlet nem tetszett?, kérdezte Jessie.
Apja egy pillanatra magához vonta. Hát neki nem, jelentette ki, nekem viszont annál jobban. Tudtam, hogy pompás napunk lesz. És olyan sugárzón mosolygott, hogy Jessie-nek muszáj volt visszamosolyognia rá.
Ahogy közelgett a napfogyatkozás kezdete – kelet-amerikai nyári időszámítás szerint délután négy óra huszonkilenc perc –, először a periszkópokra került sor. A Jessie készüléke közepén megjelenő nap nem volt nagyobb egy üveg kupakjánál, de a fénye úgy izzott, hogy a kislány gyorsan az egyik napszemüveg után kapott, és az orrára biggyesztette. Timex órája 4.30-at mutatott; a napfogyatkozásnak már el kellett volna kezdődnie.
Asszem, siet az órám, mondta idegesen. Vagy pedig a világ összes asztronómusa fejre állt.
Nézd csak meg jobban, mondta mosolyogva Tom.
Jessie ismét belenézett a periszkópba, és egyszer csak észrevette, hogy a sugárzó kör már nem teljes; jobb felébe félhold alakú sötétség nyomult. Jessie hátán végigfutott a hideg. Tom, aki nem a saját periszkópjába nézett, hanem a lányát figyelte, észre is vette.
Valami baj van, Csöpi?
Á, nem... de azért ijesztő egy kicsit, nem gondolod?
De igen, – mondta az apja. Jessie rásandított, és mélységes megkönnyebbüléssel látta, hogy komolyan beszél. Majdnem olyan ijedtnek tűnt, mint ő, és ettől fiús képe még megnyerőbb lett. Jessie-nek soha nem jutott eszébe, hogy apja is félhet egytől-mástól. Nem akarsz az ölembe ülni, Jess?
Szabad?
De még mennyire!
Jessie, a periszkópját markolva, az ölébe bújt, és fészkelődve keresett kényelmes helyet magának. Apja napsütötte, kissé még verítékes bőréből kellemes szag áradt, amelybe arcszeszének illatából is vegyült egy leheletnyi (Jessie-nek úgy rémlett, Redwood a szesz neve). A kurta napozóruha a combjáig csúszott, és alig vette észre, hogy Tom a lábára teszi kezét. Hiszen apjáról, az ő apucijáról van szó, nem holmi Duane Corsonról a kikötőből vagy Richie Ashlocke-ról, az iskolatársáról, akinek neve hallatán ő meg a barátnője epekedőn vihorásztak.
A percek lassan múltak. Jessie mocorgott, hogy megtalálja a helyét – fura, milyen kényelmetlen volt ma délután apu öle –, és három-négy percre alighanem el is bóbiskolt közben. Az is lehet, hogy még hosszabb időre, mert a verandán kóborló szellő, amely felriasztotta, olyan hűvös volt, hogy izzadó karja libabőrös lett tőle. Közben valahogy az egész délután is más lett. Amikor apja vállának dőlve lehunyta szemét, még minden ragyogott, de azóta a színek kifakultak, és a fény is sokkal gyengébb lett. Mintha az egész világot szitán átpasszírozták volna, gondolta. Belenézett a periszkópjába, és a meglepetéstől szinte főbe kólintva látta, hogy a nap már a felére zsugorodott. Az órájára nézett: kilenc perccel múlt öt.
Itt az idő, apu! Most fogy el a nap!
Úgy van, mondta az apja, de a hangja olyan furcsa volt; a felszínen határozott és barátságos, de a mélyben mégis zavarosan fojtott. Méghozzá pontosan menetrend szerint.
Jessie-nek úgy rémlett, hogy mialatt szundikált, apja keze egy kicsivel – azaz nem is olyan kicsivel – feljebb csúszott a lábán.
Most már belenézhetek a kormozott üvegbe, apu?
Még nem, felelte az apja, és a keze még följebb kúszott a combján. A kéz meleg volt és izzadt, de érintése mégsem volt kellemetlen. Jessie rátette a maga kezét, majd odafordult apjához, és szélesen rámosolygott.
Izgi, mi?
Az, felelte az apja, azon a furcsa, zavaros hangon. Az bizony, Csöpi. Nem is gondoltam, hogy ennyire izgi lesz.
A percek múltak tovább. A periszkópban látszott, ahogy a hold egyre nagyobb darabot fal fel a napból. Már elmúlt negyed hat, aztán fél hat lett. Jessie csaknem teljes egészében a doboznak és a nap egyre fogyatkozó képének szentelte figyelmét, de tudatának egy zugában ismét ott motoszkált a csodálkozás: milyen furcsán kemény ma az apu öle. Érezte, hogy valami nyomja a fenekét, kitartón, bár azért nem fájdalmasan. Mintha valami szerszám nyele lett volna – csavarhúzóé vagy esetleg anyja cipészkalapácsáé.
Jessie ismét fészkelődött, hogy kényelmesebben üljön, Tom pedig beszívta alsó ajkát, és gyorsan, sziszegve levegő után kapkodott.
Apu! Túl nehéz vagyok? Csak nem okoztam fájdalmat?
Nem. Nagyon jó így.
Jessie ismét az órára nézett. Öt-harminchét; már csak négy perc van hátra a kiteljesedésig, vagy valamivel több, ha mégis sietne az órája.
Most már belenézhetek a kormozott üvegbe?
Még nem, Csöpi. De most már mindjárt...
Jessie hallotta, ahogy Debbie Reynolds, a WNCH jóvoltából, valami őskori számot ad elő: „A vén bagoly azt huhogja... a kis Tammy fel van dobva” A hang végül ragacsosan édes hegedűbúgásba fúlt, aztán a lemezlovas vette át a szót, hogy közölje, az „égi adó” körül is sötétedik (a helybéli lemezlovasok többnyire „égi adóként” szokták emlegetni North Conwayt), de a határ New Hampshire-i oldalán úgy beborult az ég, hogy maga a napfogyatkozás nem látható. Aztán még elmesélte, hogy az utca túloldalán, a városi parkban milyen csalódottan meregeti a szemét a sok napszemüveges ember.
Nekünk bezzeg nem kellett csalódnunk, igaz, apu?
De nem ám, mondta Tom, és most ő mocorgott Jessie alatt. Azt hiszem, kerek e világon mi ketten vagyunk a legboldogabbak.
Jessie ismét a periszkópba kukucskált, és minden más kiment a fejéből: csak a parányi képet látta, és most már nem is kellett védekezőn összehúznia szemét a sötétre színezett polaroid szemüveg mögött. A napfogyatkozás kezdetén jobboldalt jelent meg a sötét sarló, most pedig a kép bal felén tündökölt keskeny sarlóként a nap, de oly kápráztatón, hogy úgy tetszett, mintha lebegne a doboz fölött.
Nézz ki a tóra, Jessie!
Jessie engedelmeskedett, és szeme nagyra nyílt az ámulattól a napszemüveg mögött. Olyan révülten tapadt a periszkópban látható képre, hogy közben lemaradt arról, ami körülötte történt. A pasztellé halványult színek tovább fakultak; mintha egy vízfestékkel készült ősrégi kép kelt volna életre. A Dark Score-tavon végigsuhant a korai alkony, és a látvány elbűvölte, de meg is rémítette a tízéves kislányt. Valahonnan az erdőből halkan felhuhogott egy vén bagoly, és Jessie egész testét remegés rázta meg. A rádióban épp véget ért egy AAMCO kardántengelyreklám, és Marvin Gaye zendített rá: „És most mindenki figyeljen, de ti, lányok kiváltképpen, szép dolog-e magunkban ülni, mikor nincs hová menekülni, és a kedvesünk távol jár...”
Az erdőben, tőlük északra, ismét huhogott a bagoly Jessie csak most eszmélt rá, milyen hátborzongató a hang. Megint összerezzent, Tom pedig ezúttal fél karjával átölelte. Jessie hálásan dőlt a mellének.
Olyan félelmetes az egész, apu.
Most már nem tart sokáig, kicsim, és aligha látsz többé hasonlót. Próbáld élvezni: ne rontsd el ijedezéssel!
Jessie belenézett a periszkópba, de semmit sem látott.
„Talán nem szabad így szeretni...”
Apu! Apuci! Eltűnt! Most lehet...?
Igen, most már lehet. De ha szólok, hogy elég, nincs vita, abbahagyod. Világos?
Jessie nem is óhajtott vitatkozni. A gondolat, hogy az embernek eléghet a recehártyája, és még csak meg sem érzi, csak mikor már jóvátehetetlen, sokkal félelmetesebb volt, mint a távoli bagolyhuhogás. De akkor is muszáj legalább meglesnie ezt a dolgot, ami most már itt van, jóformán tapintható közelségben. Lehetetlen, hogy ne lássa.
„De én így érzek, bárha fáj – dalolta Marvin a frissen megtértek buzgalmával –, mert egy nőt szeretni így muszáj...”
Tom Mahout odaadott neki egy edényfogót meg három, egymásra rakott kormozott üveglapot. Lihegve szedte a levegőt, és Jessie hirtelen megsajnálta. Biztosan ő is beijedt a napfogyatkozástól, csak persze felnőtt létére ezt titkolnia kell. A felnőttek bizonyos értelemben szánalomra méltó lények. Már-már visszafordult volna, hogy megvigasztalja, de aztán elállt szándékától: apu csak még kínosabban érezné magát, ha lelepleződnék. Jessie nagyon is megértette ezt; semmit sem gyűlölt jobban a nyilvános megszégyenülésnél. Ezért hát inkább maga elé tartotta az üveglapokat, és lassan felemelte fejét, hogy átnézzen rajtuk.
„Ezért, lányok, mondjátok hát – zengte Marvin –, rosszul van így ez a világ. Halljam! Mondjátok mind: JE-JE-JE!”
Jessie belenézett a házilag barkácsolt keresőbe, és a látvány...

17

Idáig érve az ágyhoz bilincselt Jessie, aki nem tízéves volt, hanem harminckilenc, és immár tizenkét órája özvegynek mondhatta magát, két dologra döbbent rá, itt a Kashwakamak-tó északi partján álló nyaralóban: arra, hogy alszik, és arra, hogy nem is annyira álmodja, mint inkább újraéli annak a régi napnak az eseményeit. Egy ideig valóban azt hitte, hogy az egész csak álom, mint ahogy álom volt Will születésnapi zsúrja is, a vendégekkel, akik részint már meghaltak, részint akkor még meg sem jelentek életében. Ez az új, tudata házimozijában készült film hasonlított az előzőhöz: egyszerre volt összefüggő, értelmezhető és mégis valóságon túli, de persze ez a mérce aligha lehetett hiteles, hiszen ilyen álomszerű és valóságon túli volt maga az egész nap is. Először a természeti csoda, aztán a papája...
Elég volt, gondolta elszántan. Elég. Most kiszállok.
Görcsösen igyekezett, hogy kitépje magát az álomból, az emlékezésből, vagy bárminek hívják, amibe belegabalyodott. A szellemi erőfeszítés egész testére átsugárzott; olyan hevesen dobálta magát az ágyon, hogy a bilincs láncai meg-megcsörrentek. Már-már elérte célját: egy másodpercre úgy tetszett, sikerült a felszínre buknia. És minden bizonnyal ott is maradt volna, ha az utolsó pillanatban meg nem gondolja magát. Névtelen, de annál elsöprőbb erejű rettenet fordította vissza: lehetséges, hogy olyasmi leselkedik rá, amihez képest a verandán történtek szinte eltörpülnének. Már persze ha az a valami valóban lesben áll.
De az is lehet, hogy nincs itt. Még nincs...
Mint ahogy talán nem is csupán arra vágyott, hogy visszamerüljön az álomba és elrejtőzzék. Meglehet, hogy valami más is dolgozik benne. Mintha énjének egyik része azt követelné: hulljon le végre a lepel egyszer s mindenkorra erről az egész ügyről, bármi legyen is az ára.
Jessie visszahanyatlott a párnára, csukott szemmel, karját áldozat módjára széttárva, sápadtan, megfeszülve a belső izgalomtól.
– De ti, lányok, kiváltképpen – suttogta bele a sötétbe. – Ti kiváltképpen...
A párnára ejtette fejét, és átengedte magát a napfogyatkozás délutánjának.

18

A látvány, amely a napszemüvegen és a házilag barkácsolt szűrőn át elé tárult, olyan különös, olyan félelmetesen lenyűgöző volt, hogy először fel sem tudta fogni. Úgy tetszett, mintha az égen valami hatalmas, kerek szemölcs terpeszkednék, olyanszerű, mint amilyen kicsiben Anne Francis szájzuga alatt látható.
„Ha álmomban beszélek... mert egész héten nem láttalak téged...”
Ekkor, ebben a pillanatban érezte meg apja kezét jobb melle apró dudorán. A kéz futólag, nagyon gyengéden megszorította, aztán átsiklott a bal mellre, hogy aztán – mintha csak a kettő méretét akarná összehasonlítani – ismét a jobb mellén állapodjék meg. Tom Mahout egyre gyorsabban kapkodta a levegőt; Jessie úgy érezte, mintha gőzmozdony pöfögne a fülébe, és az a kemény valami ismét az ülepének nyomódott.
Ki lesz a tanúm? – üvöltötte Marvin Gaye, mint kikiáltó a lelkek árverésén. – Tanút, tanút!
Apu! Rosszul vagy?
Melle újra finoman megbizsergett, az érzés egyszerre volt kellemes és fájdalmas – marcipánbevonatú pulykasült, csokoládés kapormártással –, de ezúttal valami döbbent, zavarodott ijedtség is társult hozzá.
Dehogy, mondta az apja, de a hangja idegenül csengett. Semmi bajom, csak ne kukucskálj. Mocorogni kezdett. A mellén kalandozó kéz máshová siklott, a másik keze, amely eddig a kislány combján pihent, most megindult, felfelé tolva a ruha szegélyét.
Apu, de hát mit csinálsz?
A kérdésből nem is aggodalom, mint inkább kíváncsiság szólt. De azért, vékony piros fonálként, a félelem is végighúzódott rajta. Jessie feje fölött, az indigókék égről függő sötét szemölcsöt különös, kohóként izzó fény lebegte körül.
Szeretsz engem, Csöpi?
Hát persze...
Akkor ne törődj semmivel. Soha nem okoznék neked fájdalmat. Én is csak szeretni akarlak. Te csak nézd a napfogyatkozást, és hagyd, hogy szeresselek.
Nincs kedvem hozzá, apu. A zavar egyre mélyült, a szorongás vörös fonala vastagodott. Félek, hogy megég a szemem, vagyis az a hogyishívják hártyám.
„Ó, de bármit beszéljenek – csattogta Marvin –, férfi barátja csak nő lehet... És én sírig őrzöm... ezt a szerelmet.”
Ne félj. Tom Mahout már lihegett. Még van húsz másodperced. Legalább addig nézd. Nincs mitől félned. Csak ne kukucskálj körbe.
Gumi pattant, de Jessie érezte, hogy nem az ő bugyijában, az a helyén maradt, annak rendje-módja szerint, bár azt is tudta, hogy ha most lenézne, láthatná, a ruha már nem takarta.
Szeretsz engem?, kérdezte ismét az apja, és Jessie-t elfogta valami szörnyű sejtelem: mintha épp a megszokott, természetes válasz lenne ebben a helyzetben a természetellenes. De hiába, tízéves volt, és más választ nem ismert. Így hát azt mondta, hogy igen, szereti.
„Tanút! Tanút!” – esengett Marvin immár egyre elhalóbban.
Az apja ismét mocorogni kezdett, még erősebben préselve fenekéhez azt a kemény valamit. Jessie hirtelen rájött, mi is lehet – az biztos, hogy nem csavarhúzó nyele és nem is a cipészkalapács a kamrában lévő szerszámos ládából! És rémületébe egyszer csak valami kaján gyönyör vegyült, amelynek apjához alig volt köze – annál inkább az anyjához.
Nesze neked, amiért nem voltál hajlandó kiállni értem, gondolta, s nézte a háromrétegű kormozott szűrőn át az égen függő sötét kört. Vagy inkább nesze nekünk, mind a kettőnknek, gondolta aztán. Hirtelen minden összefolyt a szeme előtt, és odavolt a gyönyör. Csak a rémület maradt, s lett egyre fojtogatóbb. Ó, a mindenségit, gondolta. Ez biztosan az a... recehártya vagy mi. Most ég meg.
A combján felfelé kúszó kéz most a lába közé bújt, amíg az ágyéka meg nem akasztotta. Ekkor megállapodott, meggörbült, és keményen rátapadt. Ezt nem volna szabad, gondolta Jessie. Ide nem szabad dugnia a kezét. Hacsak nem...
Kecsketúrót játszik veled, szólalt meg egy hang a bensejében.
Ez a hang, amelyet később a ténsasszony hangjának keresztelt el, az eljövendő években sokszor felbosszantotta; néha csak óvatosan figyelmeztetett, nemegyszer korholt, és jóformán mindig szépítette vagy eltagadta a dolgokat; mindazt, ami kínos, lealacsonyító vagy fájdalmas volt. A ténsasszony szerint az embernek csak jó erősen el kell határoznia, hogy tudomást sem vesz az ilyen dolgokról, és akkor már nem is léteznek. Ez a hang csökönyösen hajtogatta, hogy még a legnyilvánvalóbb sérelmek is az ember javát szolgálják, mert mind csak részei egy magasabb rendű, magasztos tervnek, amely oly hatalmas és oly bonyolult, hogy közönséges halandó nem láthatja át. Jessie eleinte Mrs. Petrie-nek nevezte el a hangot, második osztályos tanítónője után, és valamivel később, tizenegy és tizenkét éves korában sokszor annyira felbőszült egyhangúan káráló okoskodásán, hogy befogta előle a fülét, persze hiába, mivel ez a hang a fülén túlról szólt, és semmit nem tehetett ellene. Most azonban, a rátörő zavaros kétségbeesésben, mialatt Maine állam nyugati fele fölött elsötétült az ég, és a Dark Score-tó mélyén csillagok visszfénye lángolt, most, amikor félig-meddig felfogta, mire készül a lába között matató kéz, csak higgadt, gyakorlatias jóindulatot olvasott ki a hangból, és kapkodó megkönnyebbüléssel csapott le a magyarázatra.
Csak kecsketúró, Jessie, semmi más.
Biztos?, kiabálta vissza.
Hát persze, felelte a hang magabiztosan; később, ahogy múltak az évek, Jessie rájött, hogy ez a hang, akár igaza van, akár nincs, mindig egyformán magabiztos. Csak viccnek szánja. Fogalma sincs róla, hogy megijesztett, szóval tartsd a szád, nehogy elrontsd ezt a szép délutánt. Hidd el, szót sem érdemel az egész.
Egy szavát se hidd, kisanyám! csattant fel a másik hang, a nyers és szókimondó. Néha úgy viselkedik, mintha nem is a lánya, hanem a szeretője volnál, és a rohadt életbe, most be is mutatja, hogy az vagy! Nem viccből fogdossa a popsidat! Meg akar baszni!
Jessie majdnem bizonyosra vette, hogy ez hazugság; gyanította, hogy ez a furcsa, tilalmas, az iskola udvarán nemegyszer lopva elhangzó szó olyan műveletet jelöl, amelyet nem kézzel szokás végrehajtani, de azért voltak kétségei. Hirtelen eszébe jutott, mire figyelmeztette Karen Aucoin: meg ne engedje, hogy valaha egy fiú a szájába dugja a nyelvét, mert gyerek nő tőle a torkában, amit végül muszáj kihányni, de abba a nő általában belehal, sőt többnyire még a gyerek is. Én soha nem fogom hagyni, hogy egy fiú nyelves puszit adjon, jelentette ki Karen. Ha majd igazán szeretek valakit, az, ha nagyon akarja, elöl megtapizhat, de az én torkomban ne nőjön gyerek. Hiszen attól még enni se tudna az ember!
Jessie akkor jót mulatott ezen a bájosan eszelős biológiai elméleten; ki más is állhatott volna elő ilyesmivel, mint Karen Aucoin, aki azon morfondírozott nagy aggodalmasan, hogy vajon égve marad-e benn a lámpa, ha az ember becsukja a hűtőszekrény ajtaját! Most azonban úgy látszott, az elképzelésnek mégiscsak megvan a maga baljós logikája. Tegyük fel – éppen csak egy percre –, hogy valóban így van. És ha az embernek egy fiú nyelvétől is lehet gyereke – ha ez igaz –, akkor...
És az a kemény valami – ami nem volt sem csavarhúzó nyele, sem cipészkalapács – csak nyomta-nyomta a fenekét, egyre követelőbben.
Jessie megpróbálta összeszorítani a lábát. Maga sem tudta, miért teszi és jól teszi-e, de apjának, úgy látszott, nem voltak ilyen kétségei. Felhördült, ijesztően, fájdalmasan, és még erősebben szorította rá ujjait a bugyi lábközi betétje alatti érzékeny domborulatra. Egy kicsit fájt. Jessie megmerevedett az ölében, és feljajdult.
Csak sokkal később ötlött fel benne, hogy apja alighanem félreértette a nyögdécselést, és a szenvedély jelének vélte, de ha így volt, ha nem, csak hálás lehetett érte, mert a különös közjáték talán éppen emiatt érte el viharos gyorsasággal a tetőfokát. Tom Mahout teste nagy ívben megfeszült, olyan hevesen, hogy Jessie szinte a magasba repült. A mozdulat félelmetes volt, de furcsán izgalmas is; Jessie-t felkavarta, hogy apja ilyen erős, és úgy labdázik vele, mint egy tollpihével. Egy másodpercre szinte megértette az alatta zajló titokzatos folyamat alkímiáját, megsejtette, milyen veszedelmes és mégis varázslatos erők működnek itt, és azt is, hogy ha akarná, talán parancsolhatna is ezeknek az erőknek. Ha valóban akarná...
Csakhogy nem akarom, gondolta. Nem akarom, hogy ehhez az egészhez bármi közöm legyen. Nem tudom, mi ez; de az biztos, hogy mocskos, undorító és félelmetes.
És ekkor a fenekéhez préselődő kemény valami – ami nem volt sem csavarhúzó nyele, sem az anyja cipészkalapácsa – görcsösen rángatózni kezdett, és Jessie egyszer csak érezte, hogy a bugyiját valami perzselően forró, folyékony anyag áztatja át.
Izzadság, vágta rá rögtön a majdani ténsasszony-hang. Az hát. Apád megérezte, hogy félsz tőle, nem szívesen ülsz az ölében, és ideges lett. Igazán szégyellhetnéd magad.
Még hogy izzadság! Egy nagy túrót!, jelentkezett ismét a másik hang, a majdani Ruth-féle. Csendes volt, szorongó, de fölöttébb határozott. Tudod te nagyon jól, Jessie, hogy mi ez – hallottál már erről az izéről. Maddy és a barátnői beszéltek róla, amikor a szundipartyján a többi lány ott maradt éjszakára, és azt hitték, végre elaludtál. Cindy Lessard azt mondta, gecinek hívják, fehér, és úgy buggyan ki a férfiak micsodájából, mint a fogpaszta. És ebből lesz a gyerek, nem a nyelves pusziból.
Jessie még néhány másodpercig ott himbálódzott a magasban, az apja merev testéből áradó hullámok taréján, és értetlen zavarral, riadtan s valahogy mégis megbabonázva hallgatta, ahogy az érdesen, szaggatottan kortyolja a nehéz, párás levegőt. Aztán Tom Mahout csípője és combja lassan elernyedt, és visszaengedte a kislányt.
Ne nézd tovább, Csöpi, mondta még zihálva, de már majdnem a megszokott hangján; az iménti hátborzongató felajzottság elszállt belőle. Jessie lelkiállapota is egyértelmű volt immár: nem érzett mást, csak mélységes, színtiszta megkönnyebbülést. Bármi történt is – ha egyáltalán történt valami –, elmúlt.
De apu...
Nincs mese. Lejárt az időd.
Gyengéden kivette Jessie kezéből a kormozott üveglapokat, és közben, még gyengédebben, nyakon csókolta. Jessie ezalatt mereven bámult a tavat elborító kísérteties sötétségbe. Homályosan észlelte, hogy még mindig huhog a bagoly, a megtévesztett tücskök pedig két-három órával korábban már rákezdtek esti zsolozsmájukra. Szeme előtt utójátékként valami, tetoválásra emlékeztető kerek fekete folt lebegett szabálytalan formájú zöld tűzgyűrűben, és arra gondolt: Ha túl soká nézem és kiég a recehártyám, akkor olyan lesz, mint amikor vakut villantanak az ember szemébe: utána egész életemben ezt fogom látni.
Tudod mit, Csöpi? Menj be szépen, és vedd fel a farmerodat. Talán nem is volt olyan jó ötlet ez a napozóruha.
Tompán, érzelemmentes hangon beszélt, mintha jelezni akarná, hogy az egész ötlet Jessie-től származott (Még ha nincs is így, neked kellett volna észnél lenned, szólalt meg nyomban a Miss Petrie-féle hang), és Jessie-nek hirtelen eszébe jutott valami. Mi lesz, ha apu úgy látja, el kell mondania anyunak, ami történt? A gondolat olyan szörnyűséges volt, hogy Jessie-ből kitört a zokogás.
Ne haragudj, apu, dadogta, és fejét a nyak és a váll közti mélyedésbe fúrva hevesen átölelte. Beszívta az arcszesz vagy kölni vagy akármi ködös, borzongató illatát. Rettenetesen sajnálom, ha valami rosszat csináltam.
Ejnye, dehogyis, felelte az apja, de továbbra is azon a tompa, gondterhelt hangon, mintha most latolgatná, elmondja-e Sallynek, mit művelt a lánya, vagy talán mégis a szőnyeg alá lehet söpörni az ügyet. Semmi rosszat nem csináltál, Csöpi.
És még szeretsz?, makacskodott Jessie. Felrémlett benne, hogy őrültség ilyet kérdezni, őrültség kierőszakolni a választ, amely megsemmisítő is lehet, de nem hallgathatott. Muszáj volt, hogy tudja...
Hát persze, mondta Tom Mahout gondolkodás nélkül, és a hangja már kissé élénkebben csengett, épp csak annyira, hogy Jessie elhiggye: igazat mond (ó, micsoda megkönnyebbülés volt ez), de ő azért gyanította, hogy valami mégis megváltozott; méghozzá olyan okból, amit nem is nagyon értett. Tudta, hogy ez a
(kecsketúró, egyfajta kecsketúró, semmi több)
dolog valahogy a szexszel függött össze, de hogy mennyire volt komoly, arról elképzelése sem lehetett. Nem valószínű, hogy „minden megtörtént volna” amint azt Maddy barátnői azon az éjszakán kifejezték (csak a rendkívül tájékozott Cindy Lessard élt más meghatározással, ő valami „tövig ledugott hosszú fehér horgászbotról” magyarázott, és Jessie borzongva vihogott magában a kifejezés hallatán), de attól, hogy apu nem merítette belé a micsodáját, még korántsem biztos, hogy „nem kapta be a horgot”; az utóbbi kifejezést már az osztálytársnőitől is hallotta. Ismét eszébe jutott, amit Karen Aucoin tavaly az iskolából hazamenet mesélt, de igyekezett elhessegetni a gondolatot. Majdnem biztos, hogy tévedésről van szó; s ha mégsem, akkor sincs min izgulni, hiszen apu nem dugta a szájába a nyelvét.
Fülében ott csengtek anyja éles, haragos szavai. Lassú víz partot mos. Ez a mi Jessie-nk.
Érezte, ahogy bugyiján tovább terjeszkedik az a forró, nedves folt. Inkább az én partomat mossa valami, gondolta.
Apu...
Apja felemelte kezét, ahogy máskor is szokta, főként ha vacsora közben felesége vagy nagyobbik lánya (többnyire az előbbi) belelovalta magát valami vitába. Jessie nem emlékezett rá, hogy apja valaha is őt intette volna le ezzel a mozdulattal, és ettől csak még inkább úgy érezte, valami szörnyűségesen elromlott, és ő valami nagyon-nagyon súlyos hibát követett el (bizonyára nemet kellett volna mondania, amikor apu a napozóruhát javasolta); de most már késő: mostantól fogva minden alapvetően és jóvátehetetlenül más lesz, mint eddig... A gondolatra olyan mélységes szomorúság fogta el, mintha láthatatlan ujjak marcangolnák a beleit.
Szeme sarkából látta, hogy apján félrecsúszott a sort, és valami rózsaszín izé mered ki belőle – most már holtbiztos, hogy nem a csavarhúzó nyele.
Mielőtt félrenézhetett volna, Tom Mahout elkapta a pillantását, és gyorsan megigazgatta magán a sortot. A rózsaszín valami eltűnt, de Tom arca utálkozó kis fintorra húzódott, Jessie gyomra pedig ismét görcsbe rándult. Apja rajtakapta, és azt hiszi, akarattal, illetlen kíváncsiságból leskelődött, holott ő egészen véletlenül nézett csak oda.
Az, ami most történt... kezdte Tom, majd krákogott. Meg kell beszélnünk, Csöpi, ami történt, de nem most mindjárt. Szaladj be és öltözz át, sőt ha már benne vagy, gyorsan le is zuhanyozhatsz. Nyomás, nehogy lekésd a napfogyatkozás végét.
Jessie-t – noha ezt élete végéig sem vallotta volna be neki – már rég nem érdekelte a napfogyatkozás. De azért bólintott, majd hirtelen visszanézett apjára. Apu, nincs semmi bajom?
Apja arcán meglepetés, bizonytalanság és gyanakvás tükröződött, s ennek láttán Jessie ismét érezte a beleit marcangoló könyörtelen ujjakat. Aztán hirtelen rádöbbent, hogy az apja éppoly pocsékul, sőt talán még pocsékabbul érzi magát, mint ő. Egy pillanatra világosság gyúlt agyában, és megszólalt egy belső hang, amely ezúttal csak az övé volt: Úgy kell neked, pukkadj meg! Hiszen te kezdted az egészet!
Hát persze hogy nincs, mondta az apja, de nem valami meggyőzően. Kutyabajod, Jess. De most már eriggy, és szedd rendbe magad.
Jó, megyek már.
Jessie-nek sikerült szájára erőltetnie valami mosolyfélét. Apja meghökkent, de a következő pillanatban már visszamosolygott rá. Ettől Jessie valamelyest megkönnyebbült: a beleiben turkáló kéz szorítása kicsit enyhült. Mire azonban felért az emeleti nagy hálószobába, ahol Maddyvel aludtak, ismét elfogta a rossz érzés. Leginkább attól rettegett, hogy apu mégis úgy érzi majd, fel kell világosítania anyut a történtekről. És mit szólna akkor anyu?
Hiába, ez a mi Jessie-nk; lassú víz partot mos.
A hálószobát középen ruhaszárító kötéllel osztották ketté, ahogy a nyári táborokban szokás. Maddy meg ő néhány ócska lepedőt aggattak a kötélre, aztán Will színes filctollaival élénk, tarka mintákat festettek rájuk. Annak idején mindezen istenien szórakoztak, de most Jessie gyerekes butaságnak látta az egész cirkuszt a lepedőkkel meg a színpompás ábrákkal. A középső lepedőn ott táncolt saját nagyra duzzadt árnyéka, és Jessie szinte megijedt tőle: olyan volt, mint valami torzszülötté. Most még a fenyőgyanta máskor oly üde illata is súlyosan, nyomasztóan nehezedett rá; mintha túl sok légfrissítőt fecskendezett volna szét, hogy elfojtson valami undok bűzt.
Nahát, ez a mi Jessie-nk! Akármi történjék, nem nyugszik, amíg a végső formát nem ő szabja meg. Nem tűri, hogy bármi is úgy legyen, ahogy mások akarják. Neki muszáj mindenbe beleütnie az orrát.
Rohant a fürdőszobába; le akarta hagyni a hangot, de sejtette, hogy az vele tart. Villanyt gyújtott, s a fején át egyetlen rántással kibújt a ruhából, majd a szennyeskosárba dobta; boldog volt, hogy végre megszabadulhat tőle. Aztán tágra nyílt szemmel a tükörbe bámult. Kislányarcot látott nagylányos frizurától keretezve – de a frizura kibomlott, a kócos fürtök elszabadultak a hajtűkről laza fonatok csüngtek a vállára. A test is – a lapos mell, a keskeny csípő – kislányos volt, de Jessie tudta: ez már nem sokáig marad így Hiszen máris másként fest, mint régebben, és lám, ennyi is elég volt hozzá, hogy apjában tiltott gondolatokat keltsen.
Soha nem akarom, hogy kerek csípőm meg nagy dudáim legyenek, gondolta tompán. Más is így gondolná, ha tudná, mi sül ki belőlük.
A gondolat nyomán ismét eszébe jutott a bugyija hátulján éktelenkedő nedves folt. Lehúzta magáról az ugyancsak katalógusból rendelt pamutbugyit, amely valaha zöld volt, de mára a sok mosástól szürkésre fakult, és belülről kifeszítve kíváncsian a magasba tartotta. Valóban látszott valami a hátsó részén – és az a valami nem hasonlított izzadságra, de még az általa ismert fogkrémekre sem; inkább gyöngyszürke mosogatószerre emlékeztetett. Jessie messziről, óvatosan megszagolta. A gyenge szag olyan volt, mint az itteni ivóvízé vagy magáé a tóé, hosszan tartó, szélcsendes, meleg idő után. Jessie-t egyszer megcsapta apja vizespoharának különösen átható szaga, és akkor meg is kérdezte apját, ő nem érzi-e.
Tom Mahout akkor megrázta a fejét, és kedélyesen azt felelte: Nem én – de attól még lehet neki. Én csak azért nem érzem, mert rohadtul sokat cigizek. Szerintem a talaj vízgyűjtő rétege miatt van; túl sok benne az oldott ásványi anyag, ennyi az egész. Különben semmi baja, legföljebb kicsit büdös, és anyádnak egy vagyont kell költenie előmosó szerekre, de becsszóra nem lesz tőle semmi bajod.
Oldott ásványi anyag, jutott most eszébe, és ismét szippantott egyet a tompa, jellegtelen szagból, amely valamiképpen megbabonázta, bár meg nem tudta volna mondani, miért. A talaj vízgyűjtő rétege miatt van. Ennyi az egész.
Ekkor megszólalt az a keményebb, határozottabb hang, amely ezen a napon az anyjáéra emlékeztette (már csak azért is, mert néha Sally is kisanyámnak szólította, többnyire olyankor, ha megfedte, mert Jessie megfeledkezett valamilyen ház körüli teendőjéről vagy éppen ki akart bújni alóla), de Jessie-nek úgy rémlett, igazából a saját felnőttkori énje beszél ezen a hangon, és azért recseg oly idegesítőn, mert még nem találja a helyét. A hang úgyszólván megelőzte korát, de attól még nagyon is valóságos volt, és jelen esetben minden tőle telhetőt megtett, hogy Jessie-t magához térítse. Harsány nyeglesége most valahogy megnyugtatónak tetszett...
Erről szövegelt Cindy Lessard, nem másról – ez az a bizonyos geci, kisanyám. Szerintem hálaimát rebeghetsz, amiért a bugyogódon kötött ki és nem másvalahol, de azért jó lesz abbahagynod az esti mesét, hogy a tó szagát érzed, vagy azokét az oldott ásványi anyagokét, vagy mit tudom én, még miét. Karen Aucoin egy balfácán, még nem volt nő a világtörténelemben, akinek a torkában nőtt volna gyerek, és ezt magad is pontosan tudod, de Cindy Lessard nem balfácán. Lefogadnám, hogy ő már látott ilyen foltot. Nahát, most te is megláttad. Férfifolt ez, az ám a javából. Más szóval geci.
Jessie-t hirtelen elfogta az undor – nem is annyira a folttól magától, mint attól, aki okozta –, és a bugyit is a kosárba hajította, a napozóruha fölé. Aztán egyszer csak az anyját vélte látni, amint kiüríti a kosarat, hogy levigye a szennyest a nyirkos alagsori mosókonyhába, és akkor kihalássza a csomóból a zöld pamutbugyit, és meglátja, mi rakódott le rá. Vajon mit gondolna? Azt, hogy a lassú víz kicsapott a medréből – mi mást is gondolhatna?
Jessie undora bűntudatba és iszonyodásba csapott át. Gyorsan kihalászta a bugyit, és az a tompa szag ismét orrlyukaiba hatolt. Sűrű volt és jellegtelenségében is viszolyogtató. Vörösréz és osztriga, jutott az eszébe, és többre nem is volt szükség: térdre roskadt a vécékagyló előtt, a csomóvá gyűrt bugyit öklében szorongatva, és hányt. Utána gyorsan lehúzta az egészet, mielőtt a félig emésztett hamburger bűze a levegőbe jutna, és a mosdónál hideg vízzel kiöblítette száját. Attól félt, hogy mindjárt újra elfogja a hányinger, és egy álló órán át ki sem bújhat a fürdőszobából, de aztán gyomra lassan megnyugodott, és csitult a félelem is. Csak ne kelljen még egyszer beszívnia azt az émelyítő, sűrű rézszagot...
Ismét elforgatta a hideg vizes csapot, és lélegzetét visszatartva szélsebesen kilötykölte a bugyit, majd kicsavarta, és visszadobta a kosárba. Akkor aztán mélyet lélegzett, és nedves kezével hátrasimította a haját. Mi lesz, ha az anyja megkérdi, mit keres egy vizes bugyi a szennyesben...
Máris úgy gondolkodsz, mint egy bűnöző, sopánkodott a majdani ténsasszonyhang. Látod, látod hogy járnak a rossz kislányok! Mindenesetre remélem, hogy most vég...
Kuss legyen, te vészmadár, csattant fel dühösen a másik hang. Később majd rinyálhatsz kedvedre, de most, ha nem haragszol, fontosabb dolgunk van. Értve vagyok?
Válasz nem jött, de ez így volt jó. Jessie idegesen simítgatta tovább a haját, bár már nem is volt rá szükség. Ha az anyja valóban megkérdezné, mit keres a vizes bugyi a szennyeskosárban, majd azt mondja, hogy a nagy melegben megmártózott a vízben, és a sortot magán hagyta. Ez idén nyáron mindhármukkal előfordult, nem is egyszer.
Akkor öblítsd csak át a sortot meg a pólót is, hallod, kisanyám?
Hallottam, bólintott Jessie. Nem rossz ötlet.
Bebújt az ajtóra akasztott fürdőköpenybe, és visszament a hálószobába a sortjáért meg a pólójáért; ezt viselte reggel, amikor – most úgy tetszett, ezer évnél is régebben – anyja, öccse és nővére elhagyta a házat. Először nem találta a holmit, és letérdelt, hogy az ágy alá nézzen.
Így térdel az a másik nő is, jegyezte meg egy hang, és ő is érzi ezt a tejfölösen sűrű vörösrézszagot...
Jessie hallotta a susogást, de nem figyelt oda; most csak a sorton meg a pólón – fedőterve e fontos elemein járt az esze, és jól sejtette: a holmi valóban az ágy alá csúszott. Éppen utánanyúlt, amikor ismét megszólalt a hang.
A szag a kútból jön, mondta. És a kútból nincs kiút.
Jó, jó, gondolta Jessie, és a ruhával a karján már indult is vissza a fürdőszobába. A kútból nincs kiút, oltári vicces, született költő vagy, csak senki nem tud róla.
Attól van, hogy hagyta beleesni az emberét!, jelentette ki a hang, és Jessie végre felfogta a szavak értelmét. Úgy torpant meg a fürdőszoba küszöbén, mintha gyökeret eresztett volna a lába. Valami eddig nem ismert, végzetes rettegés lett úrrá rajta. Most, hogy valóban odafigyelt, értette, hogy ez a hang nem hasonlít a többihez, inkább olyanféle, amilyet késő éjjel kap el az ember véletlenül a rádión, ha kedvezőek a feltételek. Az ilyen hang messziről is jöhet, nagyon messziről...
Azért nem olyan messziről, Jessie. A nő is belül van a napfogyatkozás hatókörén.
A következő pillanatban mintha semmibe veszett volna a Dark Score-parti ház emeleti folyosója, és a helyén földiszederbokrok álltak egymásba gabalyodó ágakkal a napfogyatkozástól elsötétült égbolt alatt. A levegőben a tenger átható, sós szaga terjengett. Jessie sovány, csontos nőt pillantott meg; őszes haját kontyban viselte, és házi ruha volt rajta. Egy repedezett, négyszögletű deszkánál térdelt, mellette csomóba gyűrt, nedves fehér anyag. Jessie biztosan tudta, hogy a nő kombinéja az.
Te ki vagy?, kérdezte, de a nő, mielőtt még válaszolhatott volna, már el is tűnt... ha ugyan valaha is ott volt.
Jessie azonban úgy nézett vissza a vállán át, mintha a csonttá fogyott szellemalak a hátába került volna. De a folyosón nem állt senki. Egyedül volt.
A karjára nézett, s látta, hogy csupa libabőr.
Hovatovább megbolondulsz, mondta gyászosan a majdani Burlingame-né ténsasszony hangja. Ó, Jessie, ez azért van, mert rosszul, nagyon rosszul viselkedtél, és most büntetésből elveszted az eszed.
– Nem igaz! – felelte Jessie, és rámeredt a tükörből visszanéző sápadt, elgyötört arcra. – Akkor se igaz!
Néhány percig várt, remegve az iszonyú feszültségtől, nem tér-e vissza valamelyik hang vagy a deszkalapnál térdelő nő képe, a földön a ronggyá gyűrt kombinéval, de nem látott és nem is hallott semmit. Elenyészett az a másik is, aki oly kísérteties hangon közölte, hogy valaki belökött valakit valami kútba...
Csak a belső feszültség teszi, kisanyám, szólalt meg a hang, amely majd valamikor Ruthé lesz. Jessie nagyon jól tudta, hogy a hang ugyan maga is kételkedik ebben, de úgy véli, legfőbb ideje, hogy Jessie összeszedje magát, és végre csináljon is valamit. Csak azért képzelted magad elé azt a nőt a kombinéjával, mert mindenféle fehérneműügyek járnak a fejedben. Ha rám hallgatsz, sürgősen elfelejted az egészet.
Igazán bölcs tanács volt. Jessie gyorsan a csap alá tartotta a sortot meg a pólót, átöblítette, kicsavarta, majd a zuhany alá állt, beszappanozta, lemosta magát, megtörülközött, és szaladt vissza a hálószobába. Máskor nem vacakolt volna a fürdőköpennyel, hiszen csak a folyosón kellett átrobognia, de ezúttal belebújt, bár éppen csak összefogta magán, az övvel már nem bíbelődött.
A hálószobába érve ismét tétován megállt, és ajkát harapdálva fohászkodott, hogy csak meg ne szólaljon újra az a másik, az a kísérteties hang, és ne lepje meg újabb eszelős rémlátomás. És nem is történt semmi. Ledobta a fürdőköpenyt az ágyra, és a szekrényéhez sietett, hogy tiszta fehérneműt és sortot húzzon elő a fiókból.
Ő is érzi azt a szagot, gondolta. Bárki legyen is az a nő, ugyanazt a szagot érzi. A kútból száll fel, onnan, ahová azt az embert lökte, és ez az egész most történik, a napfogyatkozás alatt. Lefogadnám, hogy...
Megfordult, kezében a tiszta blúzzal, és kővé dermedt. A küszöbön ott állt az apja, és nézte.

19

Ahogy Jessie-t felköltötte a tejfehér, szelíd hajnali világosság, még mindig annak a nőnek a kusza, fenyegető emléke kísértett az agyában. Még látta maga előtt a szorosra font kontyával – vidéken hordják így az asszonyok –, amint ott térdel a bozótban, a nedves rongycsomóvá gyűrt kombinéja mellett, lefelé kémlel a töredezett deszkákon át, és beszívja azt a borzalmasan semmitmondó szagot. Jessie hosszú évek óta nem gondolt a nőre, és most, ahogy felébredt a régmúltba kalandozó álomból, amely nem is igazi álom volt, inkább múltidézés, úgy érezte: akkor, 1963-ban természetfölötti látnoki képesség szállta meg. Az idegfeszültséggel jött, és amiatt is tűnt tova.
De mindez most nem számított. Mint ahogy az sem volt most érdekes, hogy mi is történt közte és apja közt a verandán, és mi volt később, amikor megfordult, és meglátta Tom Mahoutot a hálószoba ajtajában. Mindez már nagyon régen történt, most pedig...
Bajban vagyok. Nagyon nagy bajban.
Visszahanyatlott a párnákra, és felfüggesztett karjára nézett. Olyan kábának, tehetetlennek érezte magát, mint a keresztes pók mérgezett csípésétől megbénult bogár, és más vágya sem volt, mint hogy ismét elaludjék – s ezúttal, ha minden jól megy, ne is álmodjék semmit. Át akart lépni egy másik világba, ahol megfeledkezhet élettelen karjáról, kiszáradt torkáról.
De hát nem volt ilyen szerencséje.
Valahonnan a közelből lassú, álmos duruzsolás hallatszott. Ébresztőóra – ez volt az első gondolata. Miután két-három percen át nyitott szemmel bóbiskolt, jött a második: füstérzékelő készülék. A gondolatra csalóka remény csillant meg benne, és ettől lassan valóban felébredt. Rájött, hogy a zaj igazából csöppet sem hasonlít a füstérzékelőére. Sokkal inkább olyan mint a... mint a...
Légyzümmögés, kisanyám, maradjunk ennyiben.
A józan hang most gyengén, erőtlenül szólt. Még nem hallottál a Nyári Fiúk nevű baseball-csapatról? Nahát, most az Őszi Legyek játszanak a világkupáért a hírneves ügyvédről és bilincsfetisisztáról, Gerald Burlingame-ről elnevezett stadion pályáján.
– Úristen, muszáj felkelnem innen – mondta Jessie rekedten nyikorgó hangon, amelyben alig ismert rá a sajátjára.
Ezt meg hogy a fenébe érted?, kérdezte magától, és valójában a válasza – „Kösz az érdeklődést; sehogy” – térítette végképp magához. Semmi kedve sem volt felébredni, de érezte, hogy ebbe már csak bele kell nyugodnia, sőt az lesz a legokosabb, ha kihasználja az idejét, amíg egyáltalán képes rá.
A legeslegokosabb az lesz, ha mindenekelőtt életre rázod a karod meg a kezed, már amennyiben még lehetséges.
Először a jobb karjára vetett egy pillantást, majd berozsdásodott, de még használható nyakát elforgatva a balt is szemügyre vette, és döbbenten eszmélt rá, hogy merőben új szemmel nézi saját tagjait – mintha csak bútorokat szemlélne a kirakatban. Úgy tetszett, karjai teljesen függetlenek Jessie Burlingame személyétől, és ez valójában nem is volt olyan különös; elvégre semmi élet nem volt bennük. Csak legfelül, a hónalja alatt mocorgott valami érzés.
Megpróbált felhúzódzkodni, és riadtan tapasztalta, hogy a helyzet a vártnál is súlyosabb. Karjai nemcsak a törzs ellen lázadtak fel; egyáltalán nem voltak hajlandók mozogni. Agya hiába sugározta a parancsokat; oda sem hederítettek. Ismét felnézett rájuk; most már nem is bútorra hasonlítottak, inkább a hentes kampóján függő sápadt húsdarabokra. Jessie félelmében és haragjában rekedten felhördült.
De mit számít ez? Karjai, legalábbis egyelőre, felmondták a szolgálatot, és ezen nem segít sem félelem, sem harag, sem a kettő együtt. Vajon mi a helyzet az ujjaival? Ha meg tudja ragadni az ágy oszlopait, akkor talán mégis...
...vagy talán mégsem. Ujjai éppoly használhatatlannak bizonyultak, mint a karja. Jessie egy hosszú percen át kísérletezett, de fáradságát csak a jobb hüvelykujja méltányolta valami gyenge bizsergés erejéig.
– Édes jó Istenem – mondta előbbi poros, nyikorgó hangján, amelyben már nem volt többé harag, csak félelem.
Tudta persze, hogyne tudta volna, hányan halnak meg baleset következtében; élete során több száz vagy talán több ezer „halálklippet” látott a tévében. Hol plasztikzsákban szállították el a tetemet az összeroncsolt autó mellől, hol hordágyon cipelték ki az erdőből; égő házak háttere előtt meztelen lábujjak meredtek ki a testre sebtében ráborított pokróc alól; sápadt, hebegő tanúk mutogattak ragacsos, sötét tócsákra a kövezeten vagy a kocsma padlóján. Látta, hogyan viszik ki John Belushi fehér lepellel letakart alaktalan maradványait a Los Angeles-i Chateau Marmont Szállóból; és látta, amint Karl Wallenda, a légtornász megtántorodik, ráesik a két üdülőszálló közé kifeszített drótkötélre, amelyen épp át akart kelni, egy másodpercre belékapaszkodik, majd a halálba zuhan. Ezt a jelenetet a híradó újra meg újra, szinte rögeszmésen megismételte. Jessie tehát nagyon jól tudta, hogy léteznek halálos végű balesetek, de eddig valahogy soha nem jutott eszébe, hogy az áldozatok is hús-vér emberek, akárcsak ő maga, és a baleset előtt álmukban sem hitték volna, hogy soha többé nem esznek már sajtburgert, nem látnak újabb fordulót a fejtörősorozatból (csak arra ügyeljenek, kérem, hogy a válaszukat kérdés formájában fogalmazzák meg!), és a legjobb barátjukat vagy barátnőjüket sem hívják fel többé, hogy megbeszéljék a csütörtök esti filléres pókerpartit vagy a szombati bevásárlókörutat. Vége a sörözésnek, vége a csókolózásnak, és most már soha nem válik valóra a titkos képzelgés, hogy egyszer majd viharban szeretkeznek a függőágyon – mert mostantól az lesz a foglalkozásuk, hogy halottak. Reggel kibújsz az ágyból – és lehet, hogy ez az utolsó reggeled.
De a mai reggelen ez már több, mint puszta lehetőség, gondolta Jessie. Most már átléptünk a valószínűség birodalmába. Ez a ház – a mi szép, nyugodalmas kis tóparti nyaralónk – akár már a péntek esti vagy a szombati híradóba is bekerülhet. Ott ül majd Doug Row abban a ronda fehér ballonjában, és gyászosan búgja a mikrofonba: „...ez az a ház, amelyben Gerald Burlingame, a jó nevű portlandi ügyvéd és neje, Jessie a halálukat lelték.” Utána visszakapcsolnak a stúdióba, és következik Bill Green a sportrovattal. És ez nem holmi beteges agyrém, Jessie, most nem a ténsasszony sopánkodik, és nem is Ruth hablatyol. Ez...
Jessie magától is tudta. Ez a színtiszta valóság. Csak egy ostoba kis baleset; ha reggeli közben az ember ilyenről olvas az újságban, a fejét csóválja, és így szól: „Ezt hallgasd meg, szívem”, aztán felolvassa a férjének, aki épp a grapefruitját kanalazza. Buta kis baleset, nem több – csakhogy ezúttal vele történik meg. Tudata makacs ragaszkodása, hogy az egész csak félreértés – érthető, de mit sem számít. Itt nincs reklamációs osztály, ahol elmagyarázhatná, hogy a bilincs ötlete Geraldtól származott, tehát nem méltányos, hogy ő lakoljon érte. Ezt a félreértést csak ő maga küszöbölheti ki, ha módja van rá.
Jessie lehunyta a szemét, majd megköszörülte a torkát, és a mennyezethez intézte szavait. – Jóisten, hallasz engem? Figyelj ide egy percre! Nagy szükségem volna segítségre. Bajban vagyok, és rettenetesen félek. Kérlek, segíts, hogy kimásszam ebből. Izé... Jézus Krisztus nevére kérlek... – Törte a fejét, miképp színezhetné tovább ezt az imádságot, de csak az az elcsépelt fohász jutott eszébe, amelyre Nora Callighan tanította; állítólag manapság már ezt fújja minden amatőr lélekgyógyász és habókos guru: „Istenem, adj erőt, hogy elviseljem, amin nem tudok változtatni, bátorságot, hogy megváltoztassam, amin változtatni lehet, és bölcsességet, hogy a kettőt megkülönböztessem. Ámen.”
De nem történt semmi. Nem érezte magát sem erősnek, sem bátornak, és bölcsnek a legkevésbé. Maradt, – aki volt: egy asszony, akinek meghalt a férje, és elhalt a karja, aki úgy volt az ágy oszlopaihoz láncolva, mint kutya a karóhoz, ha a gazdáját harminc napra a megyei kóterba vágták, mert jogosítvány nélkül és alkoholos befolyásoltság alatt vezetett, de igazából a kutya bűnhődik, mert neki kell észrevétlen, magára hagyatva elpusztulnia valami poros hátsó udvaron.
– Kérlek, könyörgök, ne hagyd, hogy fájjon – mondta halk, reszketeg hangon. – Ha már meg kell halnom, intézd, Istenem, úgy, hogy legalább ne szenvedjek. Olyan rosszul tűröm a fájdalmat, mint egy kisgyerek.
Azt hiszem, kisanyám, a halálról mélázni most igen rossz ötlet. Ruth hangja várt néhány másodpercig, majd hozzátette: Nem is hiszem. Tudom.
Helyes, nincs köztünk vita – valóban nem jó ötlet most a halállal foglalkozni. Ez esetben mivel foglalkozzam?
Az élettel, vágta rá egyszerre Ruth és Burlingame-né ténsasszony.
Nem bánom; térjünk rá az életre.
A kör ezzel bezárult: Jessie ismét a karjára nézett.
Azért zsibbadt el, mert egész éjjel rajta lógtam, sőt most is ezt teszem. Első lépésként talán csökkenteni kéne a terhelést.
Nekilátott, hogy a lábával lökje magát hátra és felfelé, és sötét villámként hasított belé a kétségbeesés, mert elsőre a lába sem engedelmeskedett. A következő másodpercekről nem tudott számot adni. Amikor magához tért, már vadul kalimpált a lábával, és sikerült is a takarót, a lepedőt meg a matracot az ágy végéig rugdosnia: közben úgy lihegett, mint a kerékpáros, aki a hosszú távú versenyen már az utolsó meredek dombra küzdi fel magát. Most derült csak ki, hogy még a feneke is elzsibbadt, és a mozgástól mintha ezernyi tűszúrás bizsergette volna.
A félelemnek köszönhette, hogy igazán felébredt, de a szíve csak most, az altesti aerobic-bemutató közben kapcsolt teljes sebességre. És végre-valahára a karja is bizseregni kezdett, valahol egészen bent, a csont körül, távoli mennydörgésre emlékeztető zsongással.
Ha semmi más nem segít, kisanyám, gondolj arra az utolsó két-három kortyra. Egy percre se felejtsd el, hogy csak akkor tudsz a pohárhoz jutni vagy épp inni belőle, ha a karod és az ujjaid bevetésre kész állapotba kerülnek.
A szobában már nappali világosság volt, és Jessie még mindig lökte magát a lábával. A veríték végigfolyt arcán, haja a halántékához tapadt. Felködlött benne, hogy minél tovább erőlködik, annál nagyobb lesz a vízszükséglete, de nem tudta, mi mást tehetne.
Mert nem is tehetsz mást, kisanyám. Elfogytak a választási lehetőségek.
Kisanyám ide, kisanyám oda, gondolta szórakozottan, nem tömnél inkább egy zoknit abba a locsogó szádba?
Végre aztán a feneke lassan megindult, és felfelé csúszott az ágyon. Jessie minden ilyen mozdulatra megfeszítette hasizmait, és egy parányival feljebb húzta magát, míg végül felső- és alsóteste már majdnem kilencvenfokos szöget zárt be. Könyöke behajlott, testének súlya egyre kevésbé terhelte karját és vállát, és a tűszúrások egyre lázasabb iramban cikáztak ide-oda az izmaiban. Amikor végre sikerült ülő helyzetbe manővereznie magát, akkor is tovább pedálozott, nehogy a szíve ellanyhuljon.
Bal szemét beléfolyt izzadságcsepp csípte; türelmetlenül rázta meg a fejét, hogy lerázza, és pedálozott tovább. Könyökétől le- s felfelé tovább élénkült a bizsergés, és öt perccel azután, hogy sikerült úgy-ahogy felülnie – úgy festett, mint valami suta, nyakigláb kamaszlány, aki csak úgy odapottyantja magát a mozi ülésére. Beléhasított az első görcs. Mintha egy húsvágó bárd tompa fele csapott volna le rá.
Jessie hátravetette a fejét, olyan erővel, hogy hajáról finom permetként repült szét a veríték, és felsikított. Ahogy épp teleszívta magát levegővel a következő sikoltáshoz, jött az újabb görcs, még fájdalmasabb, mint az előbbi. Most mintha üveggel bevont drótkötelet dobtak volna a bal válla köré, és utána jó erősen meghurkolnák. Jessie üvöltött, és olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy két körme beletört, és a körömágy vérezni kezdett. Görcsösen húzta össze barna üregébe süppedt, bedagadt szemét, de könnyeinek nem parancsolhatott: a cseppek megindultak arcán, egybevegyülve a homlokáról csorgó izzadságpatakokkal.
Csak pedálozz, kisanyám – abba ne hagyd most!
– Nem vagyok a kisanyád! – visította Jessie.
A kóbor kutya virradat előtt visszalopódzott a hátsó verandára, és a hang hallatán felkapta a fejét. Vígjátékba illő értetlen döbbenet ült ki pofájára.
– Ne szólíts így, te gonosz dög, mert kü...
Újabb görcs állt a bal karjába, a háromfejű izomtól fel a hónaljig – olyan hirtelen jött s oly heves volt, mint a szívroham. Jessie ajkán a szavak egyetlen hosszú, vibráló jajsikollyá olvadtak össze. És közben mégis pedálozott tovább.
Ki tudja, hogyan, ki tudja, miért – pedálozott.

20

Amikor a görcs végre kiadta erejét – legalábbis Jessie reménykedett, hogy így van –, nekihanyatlott a mahagóni keresztléceknek, hogy kifújja magát. Szeme lecsukódott, lélegzete fokozatosan lelassult; vágtából ügetésbe, majd ügetésből poroszkálásba váltott. Meglepetten tapasztalta, hogy bár szomjas, mégis jól érzi magát; alighanem a régi vicc érvényesült, amelynek így hangzik a poénja: „Azért csinálom, mert olyan jólesik abbahagyni.” Másfelől az is igaz, hogy lánykorában is, asszonykorában is rendszeresen sportolt, és csak öt éve hagyta abba (jó, hát mondjuk, megvan tíz is), és tudta, mi az, amikor az ember vérében szétáradnak az endorfinhormonok. Az adott helyzetben ez ugyan elég nevetséges, de azért büszke is lehet rá.
Talán nem is olyan nevetséges, Jessie. Nevezzük inkább hasznosnak. Az endorfinoktól az agy is kitisztul; ezért megy jobban a munka is egy kis torna vagy kocogás után.
Az agya most valóban tiszta volt. Az eszelős rettegés elszállt, mint erős szélben a füstköd, és úgy érezte, immár ismét józanul tud gondolkodni, mi több: ura is a gondolatainak. Soha nem hitte volna, hogy ilyen helyzetben ez egyáltalán lehetséges: úgy látszik, az emberi agy alkalmazkodóképessége határtalan, és valami ősi eltökéltség fűti, hogy kilábaljon minden lidércnyomásból. És még meg se ittam a reggeli kávémat!, gondolta.
A kávé gondolatára megnyalta ajkát: látta maga előtt a kedvenc, kék virágos csészéjében gőzölgő fekete folyadékot, és erről eszébe jutott a Mai nap című tévéműsor. Ha a belső órája meg nem csalja, a műsor épp valamikor most kezdődik. Amerika-szerte férfiak és nők ülnek a konyhaasztalnál – javarészt bilincs nélkül –, gyümölcslevet és kávét isznak, pirítóst és lágy tojást esznek (vagy valami zabpehely-félét, amely állítólag úgy nyugtatja meg a szívet, hogy közben a beleket izgalomba hozza), és közben nézik, amint Bryant Cumbel és Katie Couric versengve löki a sódert Joe Garagiolával. Valamivel később aztán Willard Scott kíván minden jót, sok boldogságot egy-két százéves ünnepeltnek, és persze lesznek meghívott vendégek is; az egyik valamiféle optimális hitelkamatokról ad elő, a másik elmagyarázza, mit tegyünk, hogy a kedvenc csaukutyánk meg ne rágja a papucsunkat, a harmadik a legújabb filmjét reklámozza – és egyikük sem sejti, hogy valahol Maine nyugati részén baleset történt; az egyik hűségesnek mondható nézőjük ma reggel nem tud bekapcsolódni a műsorba, mert az ágyhoz van bilincselve, mintegy öt méterre meztelen, kutya rágta, legyek lepte férjétől.
Jobbra tekerte fejét, és felnézett a pohárra, amelyet Gerald szinte gépiesen a polcra tett, közvetlenül a saját kis házi műsoruk kezdete előtt. Öt évvel korábban alighanem eszébe sem jutott volna ilyesmi, gondolta Jessie, de amilyen ütemben nőtt az éjszakai whiskyfogyasztása, úgy ivott nappal is egyre több folyadékot, elsősorban vizet, de töménytelen mennyiségű szódavizet és jeges teát is. Ő aztán valóban a szó átfogó értelmében iszákos volt.
Nos, most legalább végképp kigyógyult belőle, villant fel benne a kegyetlen gondolat.
A pohár természetesen ott volt, ahol előző nap hagyta; ha az éjszakai látogató valóban itt járt, és nemcsak álmában látta (ne butáskodj már, hát persze hogy csak álmodtad, szólt közbe idegesen a ténsasszony), akkor egy dolog bizonyos: szomjas nem volt az illető.
Most megfogom a poharat, gondolta Jessie, de borzasztó óvatos leszek, hátha újra belém áll az izomgörcs. Ellenszavazat?
Senki sem jelentkezett, és ezúttal a pohár megkaparintása gyerekjátéknak bizonyult, hiszen csak fel kellett nyúlni érte: libikókázásra már nem volt szükség. Amikor felemelte a rögtönzött szívószálat, újabb örömteli meglepetésben volt része: száradás közben a kártya felpöndörödött a hajlítások mentén. Furán szabálytalan origamira emlékeztető mértani idom lett belőle, de rendeltetésének most sokkal inkább megfelelt, mint első alkalommal. A vízhez még könnyebb volt hozzájutni, mint a pohárhoz, és Jessie, miközben lázasan próbálta elfogni a pohár fenekéhez tapadt utolsó cseppet is kísérteties szívószálával – valaha, diákkorukban, a turmixoskehely alját röcögtették így –, arra gondolt: ha már tegnap tudja, hogyan tökéletesítheti alkotását, sokkal kevesebb víz folyt volna a takaróra. Na most már eső után köpönyeg.
A néhány kortytól csak még szomjasabb lett, de tudta, hogy ebbe bele kell törődnie. Visszatette a poharat a polcra, és közben mulatott magán. Szívós jószág a megszokás, még ilyen rendkívüli helyzetben sem enged. Kockáztatta, hogy ismét elővegyék a görcsök, csak mert muszáj volt mindenáron visszaraknia a polcra az üres poharat – ahelyett, hogy a földre dobta volna, hadd törjön darabokra. Vajon miért nem tette? Hát csak mert rend a lelke mindennek. Sally Mahout többek között erre is megtanította lányát – a kisanyámat, a lassú vizet, a kis okvetetlenkedőt, aki mindenbe beleüti az orrát, és aki mindenre kész volt, még a tulajdon apja elcsábítására is, csak hogy ő szabhassa meg a dolgok végső formáját.
Jessie lelki szemei előtt most úgy jelent meg Sally Mahout, ahogy annyiszor látta: haragtól vörös arccal, össze préselt szájjal, csípőre tett, ökölbe szorított kézzel.
– És el is hitted volna, mi, te gonosz dög? – kérdezte halkan.
Nem vagy igazságos, Jessie, suttogta zavartan, idegesen egy belső hang.
Csakhogy amit mondott, egyáltalán nem volt igazságtalan. Sally korántsem volt eszményi anya, kivált azokban az években, amikor a házassága már olyan recsegve vonszolta magát, mint az öreg kocsi, ha piszok kerül a sebváltóba. Ekkoriban sokszor viselkedett úgy, mint akinek megbomlott az agya, és tetteire nem akadt magyarázat. Willt valamilyen ismeretlen okból többnyire megkímélte a gyanúsításoktól és dühkitörésektől, de a két lányára sokszor alaposan ráijesztett.
Azóta már feledésbe mentek ezek a sötét évek. Az Arizonából érkező közhelyszerű, unalmas leveleket egy békés idős hölgy írta, aki egész héten a csütörtök esti bingó lázában él, és a gyermeknevelés esztendeire úgy tekint vissza, mint a derű és a nyugalom időszakára. Minden jel szerint fogalma sem volt róla, hogy valaha torkaszakadtából ordított Maddyre, amiért az nem csomagolta vécépapírba a tamponját, mielőtt a szemétbe dobta volna, és azzal fenyegette, hogy a legközelebbi alkalommal megöli; és rég megfeledkezett arról a vasárnap reggelről, amikor – soha meg nem fejtett okból – berontott Jessie hálószobájába, hozzávágott egy pár magas sarkú cipőt, és azzal kirohant.
Időnként, amikor egy-egy ilyen levél vagy levelezőlap befutott – Én megvagyok, drágám, Maddytól levél jött, olyan hűségesen írogat, amióta lehűlt az idő, az étvágyam is jobb –, Jessie-t elfogta az inger, hogy a telefonra vesse magát, feltárcsázza az anyja számát, és beleüvöltsön a kagylóba: Hát mindent elfelejtettél, anya? Elfelejtetted a napot, amikor hozzám vágtad a cipőt és eltörted a kedvenc vázám, és én sírtam, mert azt hittem, mindent tudsz, az apu végül mégis megtört, és mindent bevallott, holott akkor már három év telt el a napfogyatkozás óta? Elfelejtetted hányszor rémítettél halálra bennünket a zokogásoddal meg a sikoltozásoddal?
Igazságtalan vagy, Jessie. Nem lehetsz ilyen gonosz az anyáddal.
Gonosznak talán gonosz vagyok, de igazságtalan semmiképpen.
Ha valóban tudta volna, mi történt azon a napon...
Jessie agyán ismét átsuhant a kalodába zárt nő képe, olyan röpkén, hogy szinte fel sem ismerhette; akár valamilyen ultrarövid idejű, tudatküszöb alá hatoló tévéreklám... A mozdulatlanná béklyózott kéz, a vezeklőcsuklyaként az arcba hulló haj, a gúnyosan mutogató, főleg nőből álló zárt kis csoport...
Meglehet, hogy az anyja nyíltan soha nem ismeri el, de igenis meggyőződéssel hitte volna, hogy mindenről Jessie tehet, sőt mi több, szántszándékkal csábította el a saját apját. Elvégre a lassú víztől Lolitáig nem olyan nagy a távolság, ha megtudja, hogy férje és lánya között valamiféle szexuális árnyalatú dolog történt, akkor nyilván nem latolgatja többé, hogy otthagyja-e a házat, hanem valóban összecsomagol.
És hogy kétségei lettek volna? Neki aztán soha!
Ezúttal az illemtudó hang még jelképesen sem tiltakozott, és Jessie-t villámcsapásként érte a felismerés: apja annak idején azonnal átlátta, amit ő csak három évtizeddel később kezd kapiskálni. Éppannyira tisztában volt a helyzettel, mint ahogy a nyaralóbeli nappali szoba akusztikája felől is tájékozott volt.
Bizony apuci azon a napon többféleképpen is kibabrált a lányával.
Jessie felkészült rá, hogy e szomorú felismerés nyomán ellenséges érzelmek rohanják meg; elvégre éppen az az ember verte át, akinek az lett volna a dolga, hogy szeresse és oltalmazza őt. De a várt érzelmek elmaradtak. Talán még tartott az endorfinhatás, de közönyében alighanem nagyobb szerepet játszott a megkönnyebbülés: bármilyen mocskos volt is az egész história, most végül kikászálódott belőle. Inkább csak csodálkozott: maga sem értette, hogyan őrizhette a titkot ennyi ideig. Aztán elfogta valami zavart, töprengő nyugtalanság. Vajon az elmúlt évtizedekben hány lépését határozták meg közvetlenül vagy közvetve azok az utolsó percek, amikor apucikája öléből nézte a kormozott üveglapokon át az égen függő hatalmas, kerek szemölcsöt? És vajon nem lehetséges-e, hogy mostani helyzete is abból következik, ami a napfogyatkozás alatt történt?
Ó, ez már azért túlzás, gondolta. Még ha megerőszakolt volna, nem mondom. De végeredményben a verandán is csak holmi baleset történt, nem is különösebben súlyos. Ha arra vagy kíváncsi, Jess, hogy mi minősíthető súlyos balesetnek, hát csak tekintsd a mostani helyzetedet. Ezért a pénzért akár az öreg Mrs. Gilette-et is hibáztathatnám, miért csapott a kezemre négyéves koromban. Vagy mondhatnám azt is, hogy akkor történt a baj, amikor kibújtam a szülőcsatornából, és közben eszembe jutott valami. Esetleg vétkeztem valamelyik korábbi életemben, és most azért kell vezekelnem. Különben is, ami a verandán történt, semmiség ahhoz képest, amit a hálószobában művelt velem.
És ezúttal már álmodnia sem kellett. Az emlék kristálytisztán élt a tudatában; csak fel kellett idézni.

21

Amikor felnézett és meglátta apját a hálószoba küszöbén, először ösztönösen összefonta karját, hogy a mellét elrejtse. Aztán észrevette, milyen szomorú és bűntudatos apu arca, és leengedte karját, bár érezte, hogy arcát elönti a meleg. Nem bájos, szűzlányos pirulás volt ez; maga is tudta, milyen rút vörös foltok lepik el ilyenkor a bőrét. Mint ahogy azt is tudta, hogy derékon felül vajmi kevés a mutogatnivalója, de azért szörnyen feszélyezte a meztelenség, és a zavart szégyenkezéstől szinte lángolt a bőre. És ha korábban érnek haza?, gondolta. Mi lenne, ha az anyu most besétálna, és itt látna félmeztelenül?
A szégyen rettegésbe váltott, de ahogy magára ráncigálta a blúzát és begombolta, lelke legmélyén mást is érzett: haragot. Olyasfélét, mint sok-sok évvel később, előző délután, amikor rájött, hogy Gerald tudja, milyen komolyan beszél, és mégis megjátssza, hogy fogalma sincs róla. Dühös volt, mert tudta: nem szolgált rá, hogy féljen és szégyellje magát. Végtére is apja a felnőtt, ő ejtette azt a fura szagú ragacsos foltot a bugyiján, tehát neki kellene szégyellnie magát – és lám, mégsem ez történik, hanem épp az ellenkezője... Mire begombolta és sortjába tűrte a blúzt, elszállt a haragja, vagy csak sikerült visszatuszkolnia barlangjába, mindegy. Lelki szemei előtt újra meg újra az anyja jelent meg, amint váratlanul hazatér és rájuk nyit. Az, hogy Jessie már fel van öltözve, nem érdekes. Mindkettőjüknek az arcára van írva, hogy történt valami, méghozzá hatalmas, ákombákom betűkkel. Azt, hogy a saját arcán mi áll, minden idegszálában érezte; az apja arcára pedig elég volt ránézni...
– Jól vagy, Jessie? – kérdezte Tom Mahout csendesen. – Nem szédülsz vagy ilyesmi?
Jessie mosolyogni próbált, de ezúttal csődöt mondott.
– Nem – suttogta, és tenyere aljával bűntudatosan letörölte az arcán végigguruló könnycseppet.
– Sajnálom... – mondta az apja remegő hangon, és Jessie elborzadva látta, hogy ő is könnyezik. Jaj, istenem, gondolta, egyre rémesebb lesz az egész. – Annyira sajnálom... – Azzal sarkon fordult, bebújt a fürdőszobába, lerántott a fogasról egy törülközőt, és letörölte az arcát. Jessie közben lázasan törte a fejét.
– Te, apu...
Az apja ránézett; épp csak a szeme látszott ki a törülközőből, és a szeme már száraz volt. Ha Jessie az imént nem látta volna a könnyeit, megesküdött volna, hogy egy percre sem érzékenyült el.
– Muszáj... muszáj ezt elmondanunk anyunak?
A hangja akadozott, de hiába; mindenképpen fel kellett tennie ezt a kérdést.
Apja mélyet, sóhajtásszerűt lélegzett. Jessie csak várt, és a szíve a torkában dobogott. És amikor végre megjött a válasz: – Azt hiszem, igen. Te nem úgy gondolod? –, mintha minden vér kiszállt volna a fejéből.
Odabotorkált apjához – a lába merev volt és élettelen –, és átfonta a nyakát.
– Kérlek, apu, ne... Kérlek, ne mondd el neki. Nagyon szépen kérlek... – A hangja elcsuklott és zokogásba fulladt. Arcát odaszorította apja meztelen melléhez.
Néhány pillanat múlva Tom is átölelte, a megszokott, apai mozdulattal.
– Igazán nem szívesen teszem – mondta –, mert mostanában elég feszült köztünk a viszony, kicsikém. Csodálnám, ha nem vetted volna észre. Az ilyesmi pedig csak tovább mérgesítené a helyzetet. Anyád újabban – szóval nem valami kedves hozzám. Ebből is lett ma a baj. A férfiaknak vannak – hogy is mondjam – bizonyos szükségleteik. Egy szép napon mindezt majd te is meg...
– De ha megtudja, azt mondja majd, hogy én tehetek róla!
– Á, azt azért nem hiszem – mondta Tom meglepetten, de a hangján érződött, hogy mérlegeli a kérdést, és Jessie remegett, mintha a halálos ítéletét várná. – Ugyan... Egész biztos – illetve majdnem biztos –, hogy anyu...
Jessie felnézett rá, könnyes, kivörösödött szemmel.
– Kérlek, apu, ne mondd el neki! Könyörgök, ne!
Apja megcsókolta a homlokát.
– Hiába, Jessie. Meg kell tennem. Nincs más választásunk.
– De miért, apu? Miért?
– Hát azért, mert...

22

Jessie fészkelődni kezdett. A lánc csörömpölt; még a bilincs is megcsörrent ott fenn az oszlopon. A keleti ablakon már teljes erővel tűzött be a nap.
– „Mert te nem tudnád magadban tartani – folytatta tompán az apja mondatát. – Mert úgyis kiderülne. És akkor már mind a kettőnknek jobb, Jessie, ha most derül ki, mint ha egy hétig, egy hónapig vagy akár egy évig várunk. Akár még tíz év múlva is kipattanhat.”
Milyen ügyesen csalta tőrbe! Először jött a bocsánatkérés, utána a könnyek, és végül – csiribi-csiribá – a nagy mutatvány: sikerült a saját gondját Jessie gondjává varázsolnia. Jaj, róka koma, róka koma, bármit megtehetsz velem, csak be ne dobj abba a tüskebokorba! Mígnem aztán Jessie megesküdött, hogy holtig őrzi a titkot, izzó fogóval sem szedi ki belőle senki.
Jól emlékezett: valóban ilyesmit ígért neki, reszketve, sűrű könnyhullatás közepette. Míg végül Tom Mahout már nem ingatta a fejét, csak bámult a levegőbe összehúzott szemmel, összepréselt szájjal – Jessie a tükörből látta ezt, Tom Mahout pedig minden bizonnyal tudta, hogy látja.
– Tehát nem mondod el soha senkinek – szólalt meg végül, és Jessie élénken emlékezett rá, micsoda ájult megkönnyebbülés fogta el e szavak hallatán. Nem is az tette boldoggá, amit mondott, mint inkább az, ahogy mondta. Jessie jól ismerte ezt a hangot; többnyire ő csalta elő apjából, és olyankor Sallyt majd megőrjítette a féltékenység. Hát jó, meggondoltam magam – ilyesmit lehetett kihallani ebből a hangból. Ugyan jobb meggyőződésem ellenére teszem, de nem bánom; legyen meg az örömöd.
– Soha, apu! – kiáltotta buzgón Jessie a könnyeit nyeldekelve. – A világ minden kincséért sem!
– De ne csak anyád előtt hallgass róla – mondta az apja. – Senkinek sem mondhatod el. Soha senkinek. Nagy felelősség ez egy ilyen kislánynak, Csöpi. Meglehet, hogy majd kísértésbe esel. Mondjuk, tanítás után együtt írod a leckét Caroline Cline-nal vagy Tammy Hough-val, és egyikük megoszt veled valami titkot; akkor te is kedvet kaphatsz, hogy elmondd...
– Nekik? Soha, soha, soha!
Apja láthatta az arcán, milyen komolyan beszél; Jessie-t ugyanis valósággal elborzasztotta a gondolat, hogy Caroline vagy Tammy megtudhatnák, mit tett vele az apja. Tom mindenesetre megnyugodott, és nyomult tovább legfőbb célja felé, bár Jessie csak most döbbent rá, hogy mi lehetett apja számára a legfontosabb.
– De a nővérednek se! – Eltolta magától a lányát, és hosszan, komoran nézett az arcába. – Mert jöhet ám olyan idő, hogy el szeretnéd mondani neki...
– Dehogy, apu, soha...
Apja gyengéden megrázta.
– Maradj csendben, Csöpi, hadd fejezzem be! Nagyon jól tudom, milyen szoros köztetek a barátság, és azt is tudom, hogy a lányokban néha fel szokott támadni a vágy: mindent meg akarnak osztani egymással, még azt is, amit rendes körülmények között senkivel nem osztanának meg. Ha egyszer téged is elfogna ez a vágy, hogy kiöntsd a szíved Maddynek – vajon akkor is tudnál hallgatni?
– Hát persze! – Olyan kétségbeesetten szerette volna meggyőzni apját, hogy ismét sírni kezdett. Semmi kétség – valóban az volt a legfőbb veszély, hogy Maddynek tárulkozik fel; ha valaha rátör a vágy, hogy megossza valakivel ezt a szörnyű titkot, csakis a nővérének öntené ki a szívét, senki másnak. Éppen csak egyetlen dolog szólt ellene: Maddy és Sally között éppolyan szoros volt a kapcsolat, mint mostanáig Jessie és Tom között; és ha Jessie valaha elmondaná nővérének, mi is történt a verandán, minden amellett szól, hogy anyjuk még aznap értesülne róla. Ezzel azonban Jessie nagyon is tisztában volt, és érezte: bármekkora lenne is a kísértés, Maddyt sem avatná be soha a titkába.
– Egészen bizonyos vagy benne? – kérdezte Tom gyanakodva.
– Holtbiztos, apu!
Tom ismét szánakozva csóválta a fejét, és Jessie-t ismét elfogta a vakrémület.
– Mégis azt hiszem, Csöpi, jobb lesz, ha most rögtön könnyítünk a lelkünkön. Lenyeljük a békát. Elvégre meg nem ölhet bennünket...
Jessie azonban saját fülével hallotta, micsoda indulat sütött anyja hangjából, amikor apu megkérte: mentse fel őt a Washington-hegyi kirándulás alól. És az indulat még hagyján. Nem is szeretett rágondolni, de éppen most túl nagy fényűzés lett volna, ha hazudik magának: Sally hangjában féltékenység és – kár szépíteni – gyűlölet vibrált. És Jessie-nek, ahogy ott állt apjával a hálószoba küszöbén és rimánkodott, futó, de könyörtelenül éles látomása támadt: látta kettőjüket, ahogy mint Jancsi és Juliska, kitaszítva, hontalanul róják Amerika útjait...
...és természetesen az éjszakákat is együtt töltik. Együtt alszanak.
Jessie ekkor végképp összetört. Hisztérikusan zokogva esengett, hogy ne beszéljen, fogadkozott, hogy jó kislány lesz, most és mindörökre, csak hallgasson. Apja hagyta, hadd sírjon, nyilván egészen addig, amíg úgy nem gondolta, hogy most már eljött a megfelelő pillanat, és akkor nagyon komolyan így szólt:
– Tudod-e, Csöpi, micsoda hatalmad van a korodhoz képest...
Jessie felnézett rá; az arca még nedves volt, de szemében már friss remény éledt.
Apja lassan bólintott, majd felitatta könnyeit a törülközővel, amelyet az imént maga használt.
– Soha nem tudtam nemet mondani neked, ha valamit nagyon akartál. Most sem megy. Hát legyen. Próbáljuk meg úgy, ahogy te szeretnéd.
Jessie a karjába ugrott, és csókokkal borította az arcát. És közben, tudata legmélyén, attól félt, hogy ezzel még majd
(újra begerjeszti)
újabb bajt kavar, de hálája félresöpörte az efféle aggályokat, és nem is lett semmi baj.
– Jaj, apu, köszönöm! Köszönöm!
Apja megfogta a vállát, és eltartotta magától. A komoly arckifejezést most mosolygósra cserélte. De azért szemében továbbra is ott bujkált a szomorúság, és most, majdnem harminc évvel később, Jessie úgy vélte: ez a szomorúság nem tartozott a komédiához, ez őszinte volt. Ám ettől a szörnyűség, amit apja elkövetett, nem enyhült, sőt csak még szörnyűbb lett.
– Hát akkor áll az alku – mondta. – Én sem beszélek, te sem beszélsz. Rendben?
– De még mennyire!
– Még egymás közt is hallgatunk róla. Most és mindörökké, ámen. Úgy megyünk ki ebből a szobából, Jess, mintha semmi nem történt volna. Helyes?
Jessie azonnal rábólintott, de közben hirtelen felidéződött benne az a bizonyos szag, és úgy érezte: mielőtt az egészet meg nem történtté tennék, egyetlen kérdést még fel kell tennie.
– De valamit még hadd ismételjek meg. Tudnod kell, Jess, hogy mélységesen sajnálom. Hitvány, szégyenletes dolgot műveltem.
Jessie emlékezett: amikor ezt kimondta, elfordította a szemét. Egészen addig tudatosan hajszolta bele a lányát a hisztérikus bűntudatba, a rettegésbe, a legfenyegetőbb előérzetekbe; azzal rémítette, hogy mindent elmond, mert így akarta bebiztosítani magát: Jessie soha semmit nem fog elmondani. És mindeközben nyíltan nézett Jessie szemébe; csak amikor még utoljára bocsánatot kért, akkor bámulta meredten a szobát elválasztó lepedők tarka ábráit. Ettől az emléktől Jessie-t fájdalommal teli harag fogta el. Amikor hazudott, akkor képes volt a szemébe nézni; csak akkor nem állta a lánya tekintetét, amikor végre igazat mondott.
Jessie arra is emlékezett, hogy már-már szóra nyitotta ajkát; azt akarta mondani, hogy semmi szükség mentegetőznie, de végül mégis hallgatott. Egy kicsit félt, hogy bármit mond, csak azt érné el, hogy apja ismét meggondolja magát; de még inkább azért maradt néma, mert tízéves fejjel is úgy érezte: igenis joga van hozzá, hogy megkövessék.
– Szent igaz, hogy Sally hűvösen bánt velem, de azért kifogásnak ez túl vacak, túl olcsó. Igazából sejtelmem sincs, mi ütött belém. – Kurtán felnevetett, de továbbra sem nézett Jessie-re. – Meglehet, hogy a napfogyatkozás tette. Ha így van, hálát adok az Istennek, hogy több napfogyatkozást nem érünk meg.
– Aztán, mintha csak magának mondaná, még hozzátette: – Jézusom, mi lesz, ha csendben maradunk, és ő egyszer mégiscsak rájön...
Jessie feje ott pihent a mellén.
– Nem fog rájönni, apu. Én soha nem mondom el. – Majd némi szünet után megkérdezte: – Különben is: mit mondhatnék?
Tom elmosolyodott.
– Ez a beszéd. Hiszen nem történt semmi.
– És mondd... nem lehet, hogy... úgy értem, ha...
Ismét felemelte fejét; azt remélte, apja a kimondatlan kérdésre is válaszol majd, de Tom csak nézett rá, kérdőn felvonva szemöldökét. Már nem mosolygott; óvatos gyanakvás látszott az arcán. Várt.
– Szóval nem lehet, hogy terhes vagyok? – bökte ki Jessie.
Tom összerezzent, és az arca megfeszült; mintha felindulását próbálná visszafojtani. Jessie akkor úgy gondolta, iszonyat vagy kétségbeesés szállta meg apját, és csak most, ennyi év után ötlött fel benne, hogy talán csak nevetni szeretett volna, harsogva, felszabadultan. Végül aztán sikerült uralkodnia magán. Puszit nyomott Jessie orra hegyére, és kijelentette:
– Dehogy, kicsikém, szó sincs róla. Az, amitől a nők teherbe szoktak esni, nem történt meg. Semmi ilyesmi nem történt. Éppen csak egy kicsit birkóztam veled...
– És kecsketúrót játszottál. – Jessie most egészen tisztán hallotta akkori szavait. – Ennyi volt az egész.
Apja szélesen elvigyorodott.
– No igen, úgy nagyjából. Kutya bajod, Csöpi; semmi nem történt veled. Nos, lezárhatjuk a témát?
Jessie bólintott.
– De ugye tudod, hogy ez többé soha nem fordul elő?
Jessie ismét bólintott, de a mosoly lehervadt ajkáról. Igazából most fel kellett volna lélegeznie, s egy kicsit valóban meg is könnyebbült, de apja olyan komolyan beszélt, és olyan szomorúság ült az arcán, hogy már-már ismét rettegni kezdett. Emlékezett rá, hogy megfogta apja kezét, és olyan erősen szorította, ahogy csak bírta.
– De azért ugye szeretsz, apu? Mondd, hogy szeretsz még!
Tom bólintott, és azt mondta, jobban szereti, mint valaha.
– Akkor ölelj át, de jó szorosan!
Tom teljesítette a kérését, de Jessie-nek most valami más is eszébe jutott: apja ügyelt rá, nehogy altestük összeérjen.
És ez így volt azután is, gondolta Jessie. Legalábbis amennyire emlékszem. Még az avatásomon is – akkor ríkattam meg másodszor és utoljára – éppen csak egy másodpercre ölelt át, de olyan szemérmesen, mint egy vénlány; a fenekét is kidugta, nehogy az ágyékunk összeérjen. Ó, a szerencsétlen. Nem hiszem, hogy valaha is olyan feldúltnak mutatkozott volna bárki előtt, mint előttem azon a napon. Ennyi gyötrődés – és mindezt egy vacak kis szexuális balesetért, amelyik nagyjából olyan súlyos volt, mintha az ember lábujjára lépnének. Ó, de rohadt, de kibaszottul rohadt ez az élet!
Újra, szinte gépiesen rázni kezdte a karját, hogy kezében, csuklójában, alkarjában meg ne akadjon a vér. Úgy vélte, már nyolc körül járhat az idő. Bármilyen hihetetlen, mégis igaz: immár tizennyolc órája fekszik itt az ágyhoz bilincselve.
Ruth Neary hangja oly hirtelen szólalt meg, hogy Jessie összerezzent. A hang értetlen volt és utálkozó.
Hát még mindig mentegeted? Még ennyi év után, még most is futni hagyod, és magadat vádolod mindenért? Elképesztő.
– Állítsd le magad – mondta Jessie rekedten.
– Akármekkora bajban vagyok, ennek semmi köze ahhoz a...
Micsoda körmönfont hazudozó vagy, Jessie!
– ...de még ha volna is – folytatta Jessie valamivel emeltebb hangon –, attól sem tudnék könnyebben kimászni a szarból, úgyhogy kár szívózni. Világos?
Te nem voltál Lolita, Jessie. Akármit dumált beléd, fényévnyire voltál a lolitaságtól.
Jessie nem óhajtott válaszolni, de Ruth lefőzte: ő meg elhallgatni nem volt hajlandó.
Ha még mindig azt képzeled, hogy a drága apuci afféle kis Grál-lovagként arra tette fel az életét, hogy pajzzsal védelmezzen a mamasárkánytól, itt az ideje, hogy elővedd a jobbik eszed.
– Pofa be! – szólt Jessie, és egyre gyorsabban rázta a karját. A lánc csörgött, a bilincs meg-megkoccant. – Nem érzed, milyen undorító vagy?
Előre kitervelt mindent, Jessie! Hát még most sem érted? Egyáltalán nem a pillanat hatására tette. Nem volt ő holmi kiéheztetett apuka, aki nem tud parancsolni az ujjainak. Az egészet pontosan kiszámította!
– Hazudsz! – hörögte Jessie. A halántékáról kövér, átlátszó cseppekben pergett a veríték.
Á, valóban? Na akkor csak kérdezd meg magadtól: kinek az ötlete volt a napozóruha? Az a bizonyos, amelyik szűk is volt meg rövid is. Ki tudta előre, hogy fülelni fogsz, mialatt ő meggyúrja a mamádat? Ki nyúlt a kis cicidhez előző este? Ki járkált aznap egy szál tornanadrágban?
Jessie hirtelen elképzelte, hogy itt van a szobában Bryant Gumbel, elegáns háromrészes öltönyben, aranylánccal a csuklóján; áll az ágy mellett, miközben egy másik pasas a minikamerájával végigpásztázza az ő félpucér testét, hogy végül megállapodjék izzadt, foltos arcán. Bryant Gumbel, amint egyenes adásban készít helyszíni riportot a Megbilincselt Fenoménnal, és mikrofonjával felé hajolva érdeklődik: Mikor észlelte először, Jessie, hogy a kedves papa bukik magára?
Jessie már nem mozgatta a karját. Szemét lehunyta, arcán zárkózott, csökönyös kifejezés ült. Elég volt, gondolta. Ruth és a ténsasszony hangját még csak elviselem valahogy, ha muszáj – sőt nyomatéknak még jöhetnek a válogatott ufók is, az elpetyegtetett filléres igazságaikkal... De hogy élőben adjak interjút Bryant Gumbelnek, miközben itt fekszem egy szál összepisilt bugyiban, azt már nem! Mindennek van határa, még az ember fantáziájában is.
Csak egyvalamit mondj meg nekem, Jessie, jelentkezett egy újabb hang, de nem valamelyik ufóé, hanem magáé Nora Callighané. Ígérem, hogy utána lezárjuk a kérdést, valószínűleg egyszer s mindenkorra. Rendben van?
Jessie válasz helyett csak várta gyanakodva a folytatást.
Amikor tegnap délután végül kiborultál – kinek címezted a rúgást? Geraldnak talán?
– Hát persze hogy Ge... – kezdte Jessie, aztán egyszer csak elakadt a hangja, mert agyát egyetlen, kristályosan tiszta kép töltötte be: a Gerald álláról függő fehér nyálfonal. Látta, ahogy egyre hosszabbra nyúlik, majd kiköt a rekeszizmán, épp a köldöke fölött. Egy kevéske kis nyál, semmi több, igazán szóra sem érdemes ahhoz képest, hány szenvedélyes csókot váltottak a hosszú évek során, hányszor csatázott egymás szájában a nyelvük. Gerald meg ő igazán bőven cseréltek váladékot, és legföljebb ha időnként egy kis náthával fizettek érte.
És mindez valóban nem is számított egészen tegnapig, amikor ő minden idegszálával szabadulni akart, Gerald pedig nem engedte. Egészen addig, amíg ő meg nem érezte azt a tompa, nyomasztó ásványi szagot, amely mindig a Dark Score-tó mélyéről fakadó vízre emlékeztette, és magára a tóra, ha olyan forró nyári nap volt, amilyen például 1963. július huszadikán.
Nyálat látott; de ondóra gondolt.
Nem, ez nem igaz, tiltakozott; de fel sem kellett kérnie Ruthot az ördög ügyvédjének szerepére, mert anélkül is tudta: igaz bizony. Ez a gecije, hogy rohadna meg, gondolta akkor, szó szerint ezt gondolta, és utána jó ideig nem is volt más gondolata. Gondolkodás helyett ösztönösen védekezett: így találta el fél lábbal Gerald hasát, a másikkal a tökét. Nem nyálat látott, hanem ondót; nem valami friss undor szállta meg, hogy ne tűrje tovább Gerald kis játékát – az ősrégi iszony merült a felszínre tengeri szörnyként.
Jessie odapillantott férje ernyedt, megcsonkított tetemére. Könny csípte a szemét, de aztán máris elmúlt a sírhatnékja. Alighanem az életmentési csoport rendelkezett úgy, hogy a sírás most túl drága mulatság lenne, és egyelőre le kell mondania róla. De azért jókedve nem lett. Nagyon sajnálta, hogy Gerald halott, már hogyne sajnálta volna; de még inkább sajnálta önmagát, amiért ebbe a helyzetbe került.
Följebb emelte tekintetét, a levegőbe bámult, és nyomorúságos, szomorkás kis mosolyt erőltetett szájára.
– Azt hiszem, Bryant, egyelőre ennyit mondhatok. Adja át üdvözletem Willardnak és Katie-nek, és igaz is: nem nyitná ki ezt a bilincset, mielőtt távozik? Igazán hálás lennék.
Bryant nem felelt. Jessie nem volt túlságosan meglepve.

23

Ha át akarod vészelni ezt a kis kalandot, Jess, azt javaslom, ne kérőddz tovább a múlton, és döntsd el, hogyan képzeled a jövőt... mondjuk, a következő tíz percet. Szerintem nem lenne nagy élvezet szomjan halni ezen az ágyon. Te mit gondolsz?
Való igaz, nem lenne nagy élvezet... Tetejébe úgy sejtette, jöhet a szomjúságnál sokkal rosszabb is. Amióta felébredt, tudata mélyéből fel-felbukkant a keresztre feszítés gondolata, mint valami félelmetes vízi hulla, amelyet újra meg újra visszahúz a súlya. A főiskolán elolvasott egy tanulmányt a világtörténelmi szemináriumra, és megismerkedett ezzel a bájos kivégzési módszerrel; különösen az lepte meg, hogy a kéz és a láb odaszögezése még csak a kezdet. A keresztre feszítés olyan ajándék, akár a folyóirat-előfizetés vagy a zsebszámológép; nem merül ki, csak ontja-ontja adományait.
Az igazi vész a görcsökkel kezdődik. Jessie vonakodva bár, de felismerte: minden eddigi fájdalma – még az első nagy pániknak véget vető zsibbadás is – csak enyhe kis szúnyogcsípés ahhoz képest, ami még rá vár Nemsokára rekeszizmára és hasára is átterjedhetnek a görcsök, s egyre sűrűbben, egyre gyötrelmesebben, egyre messzebbre sugározva jelentkeznek. Aztán majd megmerevednek a végtagjai, hiába igyekszik fenntartani bennük a vérkeringést; de a bénultságtól sem várhat enyhülést, mivelhogy addigra már a mellkasát és a gyomrát is borzalmas görcsök hasogatják. Az ő kezét és lábát nem verték át szöggel, és vízszintesen fekszik, ahelyett, hogy egy útmenti keresztről függne, mint a Spartacus valamelyik legyőzött gladiátora, de ez a változat csak annyiban különbözik a másiktól, hogy tovább tart a haláltusa.
Halljuk tehát, mitévő leszel most, amikor még alig szenvedsz és gondolkodni is tudsz?
– Azt teszem, amit tehetek – dünnyögte. – Különösen, ha végre befogod a szád, és hagyod is, hogy gondolkodjam.
Parancsolj: tőlem igazán ne zavartasd magad.
Jessie úgy gondolta, a legegyszerűbb megoldással kezdi, s ha az nem válik be, onnan lép eggyel tovább. Tehát mi a legegyszerűbb megoldás? Napnál is világosabb: a kulcsok. A kulcsok, amelyek még mindig az íróasztalon hevertek, ott, ahová Gerald letette őket. Kettő volt belőlük, de a kettő teljesen egyforma volt. Gerald, aki már-már megindítóan vonzódott a giccshez, néha Sztárnak és Dublőrnek nevezte őket (és Jessie tisztán kihallotta hangjából a nagy kezdőbetűket).
Tételezzük fel, csak úgy a játék kedvéért, hogy valamiképpen oda tudná csúsztatni az ágyat az íróasztalig. Vajon ez esetben hozzájuthatna-e a kulcshoz, és tudná-e használni is? Jessie mogorván elismerte, hogy nem egy kérdéssel áll szemben, hanem kettővel. Elképzelhető, hogy a fogával felemeli valamelyik kulcsot, de mit ér vele? Akkor sem tudná a zárba illeszteni. A vizespohárral végzett kísérletből nyilvánvalóan kitetszett, hogy bármennyire nyújtózkodnék, a kulcs és a zár között akkor is túl nagy maradna a távolság.
Hát jó, a kulcs ugrik. Lépjünk a lehetőségek létrájának következő fokára. Mi is jöhet még szóba?
Öt teljes percen át törte a fejét, minden eredmény nélkül, hiába forgatta magában a kérdést minden oldalra, akár valami Rubik-kockát. Miközben töprengett, hevesen rázva a karját, szeme egyszer csak a telefonra tévedt, amely ott állt az alacsony asztalon, a keletre néző ablaknál. Korábban már felötlött benne ez a lehetőség, de akkor úgy érezte, mintha a készülék egy másik világhoz tartoznék. Nos, talán elhamarkodott volt a véleménye. Végtére is az asztalka közelebb van, mint az íróasztal, a telefon pedig sokkal nagyobb a bilincs kulcsánál.
Ha sikerülne az ágyat az asztalig tolnia, vajon nem tudná-e lábával leemelni a kagylót a villáról? És ha ez is sikerült, esetleg a nagyujjával meg tudná nyomni a központ gombját, ott lenn, a * és a # jelű billentyűk között. Az egész úgy hangzott, mint valami kerge varietészám, de...
Megnyomom a gombot, várok, és aztán elkezdek üvölteni.
Ez az. És fél óra múlva már a ház elé is gördülne vagy a norwayi nagy kék vagy a Castle megyei nagy narancssárga mentőautó, hogy a biztonságba röpítse. Szó mi szó, őrült gondolat – de előfizetési kártyából szívószálat gyártani talán ésszerűbb volt? Egy a lényeg: ha őrültség, ha nem, lehet; hogy beválik. Mindenesetre nagyobb az esély a sikerre, mintha az ágyat valahogy a szoba túlsó végéig akarná lökdösni, és utána valamelyik kulcsot valamelyik bilincs zárjába illeszteni. Az elgondolásnak persze volt egy bökkenője: az ágyat valamiképpen jobb felé kell kormányoznia, és ez nem ígérkezett egyszerű feladatnak. Az ágy, a mahagóni fej- és lábtámlával, első becslésre is nyomhatott vagy másfél mázsát, és ez a becslés talán még túlontúl óvatos is volt.
Kipróbálni akkor is érdemes, picinyem, és még az is lehet, hogy kellemes meglepetés vár. Ne felejtsd el, hogy amióta utoljára itt jártál, beeresztették a padlót. Ha egy kiálló bordájú kóbor kutya meg tudta mozdítani a férjedet, akkor rajtad talán az ágy sem fog ki. Vesztenivalód nincs; miért ne lehetne kipróbálni?
Bölcs szavak.
Jessie lassan az ágy bal oldala felé csúsztatta a lábát, hátát és vállát közben kitartón jobb felé mozgatva. Amikor a lehetőség végső határáig ért, bal csípőjére fordult. Lábfeje már túlért az ágy szélén – ám ekkor egyszer csak megszakadt az óvatos araszolás: lába és törzse rohamszerűen, valóságos lavinaként indult meg balra, a következő másodpercben pedig egész bal oldalába pokoli görcs nyilallt. Olyasvalamire akarta kényszeríteni testét, amire az még a legkedvezőbb feltételek között sem lett volna alkalmas, és megbűnhődött érte. Úgy érezte, mintha izzó piszkavasat húztak volna végig az oldalán.
A jobb oldali bilincspárt összekötő rövid lánc megfeszült, és a jobb karjában és vállában lüktető friss kín néhány pillanatra eltompította a bal oldalában cikázó fájdalmat. Olyan érzés volt ez, mintha valaki teljes erővel ki akarná csavarni a karját. Most már tudom, hogy érezheti magát a pulyka, ha sütés előtt megtekerik a dobverőjét, gondolta.
Bal sarka a padlóra zuttyant, a jobb ott lógott hétnyolc centivel fölötte. Teste természetellenesen facsarodott bal felé, miközben jobb karja kővé dermedt ívként feszült a háta mögött. A kurta lánc kárörvendőn csillogott a kora reggeli napfényben.
És Jessie egyszer csak teljes bizonyossággal érezte: itt fog meghalni ebben a pózban, pokoli kínoktól szaggatva. Itt kell feküdnie, amíg egész teste fokozatosan megbénul, és ernyedő szíve végképp csatát veszít, mert nem tudja többé vérrel ellátni megfeszülő, kicsavarodott tagjait. Ismét elfogta a vakrémület, és segítségért kiáltozott, holott közel s távol nem volt a környéken más élőlény, mint egy gazdátlan, ágrólszakadt eb, ügyvédpecsenyével a hasában. Jobb kezével vadul kapkodott az ágy tartóoszlopa után, de ehhez már lejjebb csúszott a kelleténél; hiába nyújtogatta ujjait, legalább másfél centiméter hiányzott hozzá, hogy a sötétre pácolt mahagónirudat elérje.
– Segítség! Könyörgök, segítsen valaki! Segítség!
Semmi válasz. A néma, napsütötte hálószobában csak az ő rekedt kiáltozása, hörgése, kalapáló szívverése hallatszott. Nem volt itt rajta kívül senki, és ha nem sikerül visszaevickélnie az ágyra, úgy hal meg, mintha henteskampóra akasztották volna. És a baj még mindig tartogatott meglepetéseket. Ülepe tovább csúszott az ágy széle felé, s emiatt jobb karja egyre vadabb szögben feszült hátra.
Jessie ekkor minden tudatos szándék és meggondolás nélkül (hacsak a kínok csigázta test nem képes önálló gondolkodásra) nekivetette bal sarkát a padlónak, és teljes erejéből nyomta magát hátra. Szegény kicsavarodott testének ez maradt az egyetlen pontja, amelyen megtámaszkodhatott – és a művelet sikerrel járt. Alteste ívvé feszült, a jobb oldali bilincs lánca ellazult, és ő végre megragadhatta az oszlopot, olyan rettegő mohósággal, ahogy a fuldokló kap a mentőöv után. Az oszlopba kapaszkodva végre hátrafelé ránthatta magát, oda sem figyelve háta és karizma nyikorgó tiltakozására. Amikor végre sikerült mindkét lábát felhúznia, olyan eszelős rémülettel vergődött az ágy közepe felé, mintha óvatlanul egy cápafiókáktól nyüzsgő medencébe dugta volna a lábát, s az utolsó pillanatban mentené meg az ujjait.
Végre sikerült visszaküzdenie magát korábbi testtartásába. Görnyedten, roskatagon ült az ágyon, kinyújtott karral, a keresztléceknek dőlve, derekát a gyűrött, átizzadt párnának támasztva. Feje is a támlára kókadt, és lihegve kapkodott levegőért. Meztelen melle olajosan fénylett a verítéktől, holott nem lett volna szabad ennyi folyadékot veszítenie. Lehunyta a szemét és bágyadtan felnevetett.
Na, szólj hozzá, Jessie, milyen izgi volt! Ilyen vadul legutóbb 1985-ben vert a szíved, amikor egy baráti puszi is elég lett volna, hogy lefeküdj Tommy Delguidace-szel. Próba szerencse, mondtad akkor magadban. Most legalább okosabb lettél.
Sokkal okosabb lett. Mivelhogy közben még valamire rájött.
Ne mondd! Elárulnád nekem is, kisanyám?
– Tudom, hogy úgysem érném el azt a kurva telefont – mondta.
És ez maga volt a pőre igazság. Az imént úgy nyomta-lökte magát a bal sarkával, hogy tébolyult félelmének minden hevét beleadta az erőfeszítésbe, és az ágy egy millimétert sem mozdult. Most, hogy utólag végiggondolhatta az egész epizódot, úgy érezte: ez volt a szerencséje. Ha az ágy jobbra táncol, ő végképp nem tudott volna rá visszakecmeregni. De még ha netán el is lökdösi egészen a telefonasztalig, akkor is... lássuk csak...
– A rossz oldalról lógtam le, a rohadt kurva életbe – mondta félig nevetve, félig sírva. – Atyaisten, lőjön már le valaki!
A helyzet nem valami biztató, közölte az egyik ufóhang, és Jessie úgy érezte, ezt a hangot egész jól elnélkülözné. Őszintén szólva úgy fest, mintha Jessie Burlingame műsorát az igazgatóság végképp lefújta volna.
– Ez a változat nem tetszik – mondta Jessie fátyolos hangon. – Jobb ötleted nincs?
Az ötletek kifogytak. Eleve sem nagyon lehetett dúskálni bennük, és ami adódott, azt már mind végigpróbáltad.
Jessie ismét lehunyta szemét, és megjelent előtte az öreg falmouthi középiskola mögötti játszótér – immár másodszor, amióta ebben a lidércnyomásban élt. Csak éppen most nem két libikókázó kislányt látott, hanem egy szem kisfiút – Willt, az öccsét –, amint macskaforgót mutat be a korláton.
Jessie lejjebb csúszott, és addig tekergette a nyakát, amíg jobban szemügyre nem vehette a fejtámlát. A macskaforgóhoz az ember egy rúdról függeszkedve lendíti át lábát a vállán, hogy aztán szélsebes fordulattal a talpán érjen földet. Will valóságos művésze volt e mutatós és gazdaságos kis mozdulatsornak; szinte úgy tetszett, mintha sorozatban vetné a hátrabukfenceket a két keze között.
Hátha utánacsinálhatnám? Csak át kéne fordulnom ezen az istenverte támlán, és utána...
– Én is a talpamon kötnék ki – suttogta.
Néhány pillanatra úgy tetszett: a vállalkozás veszélyes ugyan, de nem reménytelen. Először persze el kellene tolni hozzá az ágyat a faltól – a leggirhesebb macskának is kell hely, ahová huppanhat –, de úgy gondolta, ezt még megoldja. Csak a polcot kell eltávolítani (márpedig a polc nincs rögzítve, elég, ha lebillenti a tartóiról), utána pedig hátralendítené a lábát, s egy fél fordulattal megvetné talpát a falon, a fejtámla fölött. Oldalra nem sikerült eltolnia az ágyat, de ha a falnak feszül, és úgy löki...
– Azonos súly, tízszeres hatóerő – dünnyögte. – A modern fizika legújabb csúcsteljesítménye.
Bal kezével már nyúlt is a polcért, hogy lebillentse az L alakú tartókról, de közben még egyszer megnézte magának Gerald ezerszer átkozott rendőrségi kézibilincsét, azzal a gyilkosan rövid láncával. Ha a férje kicsit magasabban, mondjuk, az első és a második keresztléc között kattintja össze a felső karperecet, akkor még meg lehetne kockáztatni a produkciót; alighanem kétoldali csuklótöréssel végződnék, de Jessie most már odáig jutott, hogy ezt nagyon is méltányos árnak tekintse, csak szabadulhasson innen – elvégre a csont úgyis beforr, nem igaz? Csakhogy a mandzsetták nem az első és a második, hanem a második és a harmadik léc között fonódtak az oszlopra, és ez lejjebb volt a kelleténél. Ha így lendülne át macskaforgóval a fejtámlán, nemcsak a csuklója sínylené meg, hanem a válla is; és még csak meg sem úszná egyszerű ficammal. A súlya úgy lehúzná, hogy a csontok valósággal kiszakadnának helyükből.
És aztán csak próbáld törött csuklóval és kificamodott vállal tologatni ezt a rohadt ágyat. Jó mulatság lenne?
– Nem – mondta rozsdás hangon. – Csöppet sem. Nézzünk szembe a tényekkel, Jess – innen nincs kiút. Nevezz kuviknak, ha jólesik, és ha ettől sikerül még egy darabig megóvnod az elméd épségét – Isten a megmondhatója, én aztán híve vagyok az ép értelemnek; de elhiheted, hogy az én hangomon az igazság szól, és az igazság az, hogy ebből a helyzetből nincs menekülés.
Jessie nagy lendülettel elfordította a fejét, hogy ne is hallja az önjelölt igazmondó hangját, de tapasztalnia kellett, hogy akár a többi hangot, ezt sem tudja kívülrekeszteni.
Igazi bilincset viselsz, nem holmi vattával bélelt, rejtett gombbal nyitható kis csecsebecsét. Abból ki lehet bújni, ha a partner elszemtelenedik vagy túl messzire ragadja a hév. Nem, nem, rajtad igazi, komoly bilincs van, te pedig nem vagy sem távol-keleti fakír, aki pereccé tudja hajtogatni a testét, sem afféle szabadulóművész, mint Harry Houdini vagy David Copperfield.
Hidd el, csak azt mondom, amit gondolok, s történetesen azt gondolom, hogy bízvást eláshatod magad. Jessie-nek hirtelen eszébe jutott, mi történt, miután apja azon a napon elhagyta a hálószobát, látta magát, amint az ágyra borulva zokog, de olyan hevesen, hogy maga is attól félt, megszakad a szíve. Most szakasztott úgy érezte magát, mint akkor; még hasonlított is egykori önmagára. Remegett a szája a kimerültségtől. Minden összekuszálódott benne, félt és véghetetlenül magányos volt. Talán ez utóbbi gyötörte a legjobban.
Jessie sírni kezdett, de szeméből már csak néhány könnycseppet tudott kisajtolni; úgy látszik, be kell osztania a fejadagját. Így hát könnyek nélkül sírt tovább. A felszakadó zokogás száraz volt, mint a dörzspapír. Majdnem olyan száraz, mint a torka.

24

New Yorkban a Mai nap című műsor állandó szereplői másnapig búcsút vettek hűséges nézőiktől. A Maine déli és nyugati vidékét ellátó NBC-fiókadón először helyi csevelyshow követte őket (nyomott mintás kartonkötényt viselő nagydarab, anyás külsejű asszony mutatta be, milyen könnyen puhul a bab az új Crock-fazékban), majd jött a vetélkedő: hírességek sütöttek el bárgyú vicceket, a versenyzők pedig fojtott, kéjes sikollyal nyugtázták, ha sikerült autót, csónakot vagy „Reszkess, piszok” márkájú porszívót nyerniük. A festői Kashwakamak-tó partján álló nyaralóban Gerald Burlingame újdonsült özvegye nyugtalanul szunyókált bilincseiben, s egyszer csak újabb álmot látott. Ez már hamisítatlan rémálom volt, és attól, hogy álmodója éppen csak bóbiskolt, még élénkebbnek és meggyőzőbbnek tetszett.
Az álomban ismét éjszaka volt, és a szoba túlsó sarkában megint ott állt egy ember forma valaki. Nem az apja volt és nem a férje: idegen volt, az a bizonyos idegen, aki ott kísért valamennyiünk szorongásaiban, beteges, rögeszmés képzelgéseiben. Ő volt az a teremtmény, akit a jóindulatú, segítőkész, gyakorlatias gondolkodású Nora Callighan kihagyott a számításból – és akit semmiféle „-ológia” végű szóval nem lehetett elhessegetni. A kozmikus egyenletben ő volt az ismeretlen mennyiség.
Csakhogy engem nagyon jól ismersz, mondta a megnyúlt képű, sápadt idegen, majd lehajolt, és megragadta táskája fogantyúját. Jessie cseppet sem lepődött meg, amikor felfedezte, hogy a fogantyú igazából állkapocs, a táska pedig emberbőrből van. Az idegen felpattantotta a zárat, és felemelte a táska fedelét. A táskában most is csontok és ékszerek voltak, az idegen pedig ismét közéjük túrt, majd lassú, körkörös mozdulatokkal kavargatni kezdte kincseit, és felhangzott a már ismert, hátborzongató zörgés, csörömpölés, kopogás.
Nem igaz, mondta Jessie. Nem ismerlek. Nem és nem!
Ugyan már. Én a Halál vagyok, és ma éjjel visszajövök. De azt hiszem, akkor már nem húzódom be olyan szép csendesen a sarokba, de nem ám. Ma éjjel rád ugrom, nézz csak ide – így!
Előreszökellt, s karja Jessie felé lendült. A táska a földre esett, a csontok, a fülbevalók, a gyűrűk, a nyakláncok pedig éppen arra gurultak, ahol Gerald hevert, megcsonkított karjával a folyosó felé mutatva. Jessie látta, hogy az idegen ujjai hosszú, piszkos, karomszerű körmökben végződnek, és ekkor felhördült, teste nagyon rándult: sikerült kitépnie magát az álomból. Ahogy védekezőn csapkodott maga körül, a lánc csörömpölve lendült ide-oda. Csak egyetlen szót suttogott fátyolos, elmosódó hangon: nem, nem, nem...
Csak álom volt az egész, Jessie, szedd már össze magad Álmodtál!
Jessie lassan leengedte a kezét, s az ismét lazán fityegett a bilincsben. Hát persze hogy csak álom volt – a tegnapi lidérces látomás újabb kiadása. Másfelől épp elég valószerűnek is rémlett – Úristen, de még mennyire! Sokkal borzongatóbb volt bármelyik másik álmánál, akár a krokettütősnél, akár a napfogyatkozásosnál, beleértve azt a titkos, szerencsétlen közjátékot is az apjával. És több mint furcsa, hogy ma reggel éppen ezeken rágódott, s nem is gondolt arra az álomra, amely mind közül a legfélelmetesebb. Mintha ki is ment volna az eszéből a kísérteties jelenés a hosszú karjával meg a rémületes emléktárgyaival, és csak ez a bóbiskolás közben látott újabb álom idézte volna ismét emlékezetébe.
Egy szövegfoszlány ködlött fel benne, a legújabb pszichedelikus kor valamelyik számából: „Vannak, akik űrcowboynak hívnak – je-je... Mások a szerelem gengszterének...”
Űrcowboy... Jessie megborzongott. A meghatározás nagyon is találónak tetszett. A kívülálló, aki senkihez-semmihez nem tartozik; az ismeretlen mennyiség; az...
– Az idegen – suttogta Jessie. Eszébe jutott, milyen ijesztő ráncokba húzódott a teremtmény arca, amikor vigyorgott, és mihelyt ez a részlet kirajzolódott előtte, nyomon követte a többi is. A vigyorgó száj üregében hátul megbúvó aranyfogak. A lebiggyedt, vékony száj. Az ólmosan sápadt arc és a pengeéles orr. És persze ott volt a táska is, amilyet a hétköznapi életben az ügynököknél látni; csapkodja a lábukat, ahogy futnak a vonat után...
Hagyd abba, Jessie – fölösleges riogatnod magad. Nincs e nélkül is épp elég bajod? Muszáj még a mumussal is foglalkoznod?
Baja az valóban volt elég, de hiába: most, hogy eszébe jutott az álom, nem tudott szabadulni tőle. És az egészben az volt a legrosszabb, hogy minél tovább törte rajta a fejét, annál kevésbé tűnt álomszerűnek.
És ha közben mindvégig ébren voltam?, ötlött fel benne a gondolat, és mihelyt megfogalmazódott, rettegve döbbent rá, hogy tudatának egyik zugában mindig is ott élt ez a meggyőződés, csak éppen eddig nem tört felszínre; mintha ki akarta volna várni, amíg ő maga nyúl érte.
Jaj, dehogyis... csak álom volt...
És ha mégsem? Mi van, ha mégsem?
Akkor a Halál volt, bólogatott a sápadt idegen. A Halált láttad, úgy bizony Ma éjjel visszajövök, Jessie, és holnap éjjelre már a te gyűrűid is ott lesznek a táskámban, a többi kedves kis szuvenír között.
Jessie csak most érezte, milyen hevesen remeg. Mintha megfázott volna, és a hideg rázná. Szemét tágra nyitva tehetetlenül fürkészte az üres sarkot, ahol a
(az űrcowboy... a szerelem gengsztere)
jelenés állt. A sarkot most ragyogó fénybe vonta a reggeli nap, de estére megint sötét, egymásba gubancolódó árnyékok lepik el. A karja hirtelen libabőrös lett. Ismét megrohanta a könyörtelen igazság: mind valószínűbb, hogy itt kell meghalnia.
Előbb-utóbb aztán majd rád talál valaki, Jessie, de az még jó időbe beletelhet. Először azt gondolják majd, hogy elkapott benneteket a romantika, és titokban elutaztatok valahová. Miért is ne? végtére is mindent elkövettetek, hogy az emberek azt higgyék: maradéktalan boldogságban éltek házasságotok második évtizedében is. Csak ti ketten tudtátok, hogy Geraldnak újabban már csak akkor áll fel, ha előzőleg téged az ágyhoz bilincselt. Már-már úgy fest a dolog, mintha nem is veled, hanem vele szórakozott volna valaki a napfogyatkozás idején!
– Elég legyen! – motyogta. – Maradjatok már csendben valamennyien!
De aztán majd az emberek mégiscsak aggódni kezdenek, és a nyomotokba erednek. Szerintem Gerald kollégái hozzák majd mozgásba a gépezetet, nem gondolod? Tudom, tudom, van neked is Portlandben néhány úgynevezett barátnőd, de úgy rémlik, soha nem engedted őket közel. Igazából nem többek ismerősöknél; csak arra szolgáltak, hogy legyen kivel teázni vagy katalógusokat cserélni. Egyiküknek sem okoz álmatlan éjszakát, ha nyolc-tíz napra eltűnsz a szemük elől. Geraldnak viszont nyilván vannak határidős üzleti ügyei, és ha péntek délig nem bukkan fel, a cimborái minden bizonnyal telefonálgatni meg érdeklődni kezdenek. Igen, azt hiszem, ez lesz az első szem a láncban, bár a tetemeket végül mégis a gondnok fedezi majd fel. Szinte látom, ahogy kiveszi a szekrényből a tartalék takarót, és rád dobja, de közben elfordítja az arcát, mert nem bírja nézni, ahogy az ujjaid kimerednek a bilincsből, élettelenül, mint a ceruza, és fehéren, mint a gyertya, és megborzad a dermedt ajkadtól, amelyen pikkelyesre száradt a hab. De a legjobban a szemedben tükröződő iszonyat dúlja fel, ezért nem akar odanézni.
Jessie tagadón ingatta ide-oda fejét, minden reménység nélkül.
Will hívja majd ki a rendőrséget, a rendőrök pedig magukkal hozzák a törvényszéki orvosszakértőt és a megyei halottkémet. Itt állnak majd mind az ágy körül, szivaroznak (Doug Rowe, abban a rémséges fehér ballonjában, nyilván még odakinn várakozik a stábbal), és mind összerezzennek, amikor a halottkém lehúzza rólad a takarót. Igen, azt hiszem, még a legedzettebbje is megborzad egy kicsit, sőt olyan is lesz, aki kirohan a helyiségből. Azok pedig, akik kitartanak, bólogatnak majd, és taglalni kezdik, milyen kínok közt végezhette az ágyon fekvő személy. „Az arcára van írva”; mondják majd. És nem is sejtik, hogy a szemedben ülő iszonyat, az ajkadra fagyott sikoly attól van, amit utolsó perceidben láttál. Ami a sötétségből jött feléd. Meglehet, hogy első szeretőd az apád volt, de az utolsó, Jessie, a megnyúlt arcú, sápadt idegen lesz, az emberbőr utazótáskával.
– Istenem, hát nem tudnál végre elhallgatni? – jajdult fel Jessie. – Könyörgök, elég volt a hangokból!
De ez a hang nem volt hajlandó elhallgatni, még csak tudomást sem vett Jessie-ről, csak suttogott tovább, valahonnan az agytörzs legmélyén lévő rejtekhelyéről. Jessie, ahogy hallgatta, úgy érezte, mintha valami sárral összekent selyemdarabot huzigálnának ide-oda az arcán.
Utána majd Augustába szállítanak, és az állami főkórboncnok felvágja a hasad, hogy szemügyre vehesse a belső részeidet – ez a szokás, ha valaki teljesen egyedül vagy gyanús körülmények között hal meg, rád pedig mindkettő igaz. Megtekinti, ami utolsó étkezésedből maradt – tudod, a Gorhamban, Amatónál vásárolt szalámis-sajtos óriásszendvicsből –, és az agyadból vett metszetet mikroszkóp alá helyezi, a végén pedig megállapítja, hogy a halál balszerencsés véletlen következménye. „A hölgy meg az úr – mondja majd – rendes körülmények között ártalmatlannak tekinthető játékba bocsátkoztak, de az úr elkövette azt a tapintatlanságot, hogy a döntő pillanatban szívrohamot kapott, és ily módon a hölgyet kiszolgáltatta a... no de jobb, ha ebbe nem megyünk bele. Gondolni sem tanácsos rá, csak amennyire múlhatatlanul szükséges. Elég legyen annyi, hogy a hölgy kínhalált halt – az arcára van írva.” Nahát így fest majd a kifejlet, Jess. Valakinek talán feltűnik majd, hogy hiányzik a jegygyűrűd, de nem fognak sokáig kutatni utána. Arra pedig végképp nem figyel fel a kórboncnok, hogy eltűnt az egyik csontod is – jelentéktelen kis csont lesz, mondjuk, valamelyik ujjperc a jobb lábadról. De mi ketten majd számon tartjuk, nem igaz, Jess? Hiszen már most is megmondhatnánk, hová lett. Az idegen vitte el. A kozmikus idegen, az űrcowboy. Te meg én már tudjuk...
Jessie szándékosan nekiverte fejét a támlának, olyan erővel, hogy a látóterén nagy fehér halak raja cikázott át. Az ütés fájt, nem is kicsit, de a belső hang úgy némult el, mint áramszünetkor a rádió, és ez minden fájdalmat megért.
– Nesze – mondta. – És ha elölről kezded, újra megkaphatod. Ne hidd, hogy viccelek. Torkig vagyok a...
Most azonban saját, az üres szobában szinte már fesztelenül természetes hangja fulladt el, mint a rádió áramkimaradáskor. Ahogy a szeme előtt elcikázó fehér formák elhalványultak, a reggeli napfény egyszer csak megcsillant valamilyen tárgyon, Gerald kinyújtott kezétől mintegy harminc centiméterre. Apró fehér tárgy volt, vékonyan indázó aranyszállal a közepén: beillett volna yin- és yang-szimbólumnak is. Jessie először gyűrűnek hitte, de aztán rájött, hogy ahhoz túl kicsi. Nem, nem gyűrű volt, hanem gyöngyös fülbevaló. Akkor eshetett a földre, amikor látogatója beletúrt táskájába, hogy megmutassa, mit őriz benne.
– Nem – suttogta. – Nem, ez lehetetlen.
És mégis: a kis ékesség ott csillámlott a reggeli napfényben, s éppoly valóságos volt, mint a halott, aki mintha határozottan rámutatott volna. Fél pár, arannyal futtatott gyöngyös fülbevaló...
Biztosan az enyém! Kiesett az ékszeres dobozomból. Nyár óta itt hever, de én csak most vettem észre!
Csak az a baj, hogy neki mindössze egy pár gyöngyös fülbevalója volt, amelyet nem ékesített semmiféle aranyciráda, és különben is a portlandi házban tartja.
És csak az a baj, hogy a takarítóvállalat emberei a munka napja utáni héten jártak itt, hogy beeresszék a padlót, és ha közben a padlón egy fülbevalót találnak, egyikük egész biztos, hogy felveszi, és vagy az öltözőasztalra rakja, vagy a saját zsebébe.
És csak az a baj, hogy van itt valami más is.
Nem igaz. Ilyet ne is merj állítani. Nincs itt semmi.
Ott volt épp az árva szem fülbevalón túl.
Még ha ott volna, akkor sem néznék oda.
Csak éppen nem tudott nem odanézni. Szeme önként, minden kényszertől mentesen siklott túl a fülbevalón, és a padlóra tapadt, éppen innen a folyosóra nyíló ajtó küszöbén. Volt ott egy odaszáradt kis vérpötty is, de nem ez keltette fel a figyelmét. A vér Geraldé, azzal semmi baj. A mellette lévő lábnyom hozta izgalomba.
Ha lábnyom, akkor itt volt már korábban is.
De bármennyire szerette volna ezt hinni, a lábnyom nem volt ott azelőtt. Tegnap még homályos folt sem volt a padlón, nemhogy lábnyom. És az is biztos, hogy ezt a nyomot nem Gerald vagy ő hagyta. A cipőtalp formájú megszáradt sárfolt arra vallott, hogy aki ejtette, a tópartról jött, arról a jó mérföldnyi, fűvel benőtt, kanyargós ösvényről, amely aztán ismét az erdőbe torkollik, s onnan vezet tovább délre, Motton felé.
Úgy látszik, mégiscsak járt itt valaki nála tegnap éjjel.
A gondolat könyörtelenül maródott Jessie meggyötört tudatába, és ő nem tehetett mást: ismét sikoltozni kezdett. A ház mögötti lejtőn a kóbor kutya egy pillanatra felemelte mancsáról összehorzsolt-összekarmolt pofáját, és éberen hegyezte ép fülét, de aztán érdeklődése ellanyhult, és újra leeresztette a fejét. Ez a hang végtére nem jelzett semmilyen veszélyt; csak a szukagazdi kiabál. Ráadásul már érződik is rajta az éjszakából felbukkant sötét valaminek a szaga, és ezt a szagot a kutya történetesen igen jól ismerte. A halál szaga volt.
A valamikori Princ lehunyta szemét, és ismét elszundított.

25

Végül többé-kevésbé sikerült összeszednie magát, méghozzá, furcsa módon, Nora Callighan kis mantrájának segítségével.
– Az egy a lábfej – mondta a hálószoba csendjébe hasító száraz, nyikorgó hangon –, öt-öt ujjacska, összebújnak, mint tíz nyulacska. A kettő a lábam, hosszabbat nem láttam. Az ölem jön harmadiknak, csak a rossz teremhet ilyen rosszat.
Állhatatosan folytatta a rigmust, amire nem emlékezett, azt átugrotta, s behunyt szemmel vagy fél tucatszor eldarálta az egészet. Érezte, ahogy lassul a szívverése; ismét sikerült elfűznie a halálos rettegést. Azt azonban nem vette észre, milyen merészen fordította visszájára Nora egyik sután csengő-bongó rímpárját.
Amikor hatodszorra is túljutott a versezeten, kinyitotta szemét, s úgy nézett körül, mintha most ébredne ebéd utáni rövid és pihentető szundikálásából. Az íróasztal melletti sarkot azonban elkerülte szemével. Nem akarta újból meglátni a fülbevalót, a lábnyomot pedig még kevésbé.
Jessie...? A hang halk volt, puha és bizonytalan. Jessie úgy gondolta, a ténsasszonyé, csak mostanra már kiszállt belőle a túlfűtött izgalom és a makacs tagadhatnék. Jessie, mondhatok valamit?
– Nem – vágta rá gondolkodás nélkül, azon az érdes-poros hangján. – Kopj már le. Végeztem veletek, szemét népség!
Nagyon kérlek, Jessie... Kérlek, hallgass meg!
Jessie ismét lehunyta a szemét. Úgy érezte, már látja is testi valójában azt az énjét, amelyet Burlingame-né ténsasszonynak keresztelt el. A ténsasszony most is ott kuksolt a kalodában, de ezúttal felemelte fejét, ami nem lehetett könnyű a tarkójába vágódó durva fakeret szorításában. A haja hátrahullott arcából, és Jessie meglepődve látta, hogy az arc nem a ténsasszonyé, hanem egy fiatal lányé.
Jó, jó, de akkor is én vagyok az, gondolta Jessie, és már-már elnevette magát. Illusztráció egy elemi szintű pszichológiai kézikönyvhöz, gondolta. Az imént éppen Nora járt az eszében, márpedig Norának egyik kedvenc vesszőparipája volt, hogy nem szabad soha megfeledkeznünk „a bennünk lakozó gyerekről”. Azt állította, a legtöbb ember épp azért boldogtalan, mert elhanyagolja ezt a lelkében hordott gyermeket.
Jessie akkoriban ünnepélyes arccal bólogatott, magába zárva szilárd meggyőződését, miszerint ez is afféle érzelgős Vízöntő-kori maszlag. Végtére is igazán kedvelte Norát, és noha továbbra is az volt a véleménye, hogy pszichológusként túl sok fétist mentett át a hatvanas évek végéről és a kora hetvenes évekből most elfogadta, sőt rendjén valónak érezte, hogy épp a szóban forgó „belső gyermekhez” van szerencséje. Úgy vélte, a fogalomnak még valamilyen jelképes érvénye is lehet; az adott helyzetben a kaloda például igazán találó párhuzam. A kaloda foglya pedig egy személyben a majdani ténsasszony, a majdani Ruth és a majdani Jessie. Más szóval az a kislány, akit a papája Csöpinek becézett.
– Na, akkor beszélj – mondta. Zárt szemhéja mögött – a belső feszültség és kimerültség, valamint az éhség és a szomjúság együttes hatására – a kalodába zárt kislány képe lenyűgöző élességgel rajzolódott ki. Most már azt is látta, hogy a lány feje fölé pergamenlapot szegeztek, amelyre – természetesen a Mennyei menta elnevezésű, babarózsaszín rúzzsal – az volt írva: SZEXUÁLIS CSÁBÍTÁSÉRT.
De képzelőereje még ezzel sem merült ki. Csöpi mellett egy másik kaloda állt, benne egy másik lánnyal. Ez a lány dundi volt, és mintegy tizenhét éves. Arcát pattanások csúfították. A foglyok mögött a városi rét terült el, rajta néhány legelésző tehénnel. Valaki – úgy tetszett, a közeli domb túloldaláról – kolompot rázott, ütemesen, egyhangúan, mintha egész nap rázni akarná – vagy legalábbis addig, amíg a tehenek haza nem érnek.
Előbb-utóbb valóban megtébolyodsz, Jess, gondolta erőtlenül, de úgy vélte, ez ugyan igaz, ám nincs jelentősége. Mi több, nemsokára alighanem hálás is lehet majd érte. Aztán elhessegette a gondolatot, és ismét a kalodába zárt kislánynak szentelte figyelmét. Iménti ingerültsége elszállt; most gyengédséggel vegyes haragot érzett. Jessie Mahoutnak ez az újabb kiadása valamivel, de nem sokkal idősebb volt, mint az a Jessie, akit a napfogyatkozás közben támadás ért; tizenkét vagy legföljebb tizennégy éves lehetett. Ilyen korban igazán senkit sem szoktak kalodába zárni a városi réten semmilyen bűnért, nemhogy szexuális csábításért. Az ég szerelmére – mi az, hogy szexuális csábítás? Miféle rossz tréfa ez? Hogy lehetnek emberek ilyen vakok, ilyen tudatosan kegyetlenek?
Mit akarsz mondani nekem, Csöpi?
Csak azt, hogy ez színtiszta valóság, mondta a kalodába zárt lány Az arca sápadt volt a kíntól, de a szeme tiszta, komoly és telve aggodalommal. Te is tudod, hogy így van. Ma éjjel vissza fog jönni, és azt hiszem, akkor már nem éri be azzal, hogy csak áll és néz. Még mielőtt a nap lemegy, Jessie, ki kell szabadulnod a bilincsből. Mire visszajön, már nem lehetsz a házban.
Jessie-nek újra sírhatnékja támadt, de a könnyei már elapadtak; csak a torka kapart most is szárazon, mint a dörzspapír.
De hiszen nem megy!, kiáltotta. Igazán mindent megpróbáltam, de hiába! Magamtól nem tudok kiszabadulni!
Egy dologról megfeledkeztél, mondta a kalodába zárt lány. Nem tudom, fontos-e, de lehet, hogy az.
Miről beszélsz?
A kislány megfordította kezét a kaloda szűk lyukában, és Jessie felé mutatta tiszta, rózsaszín tenyerét. Azt mondta, kétféle van, nem emlékszel? Az F-17-es meg az N-23-as. Ha jól láttam, tegnap ez neked is eszedbe jutott. Ő N-23-ast szeretett volna, de abból keveset gyártanak és nehéz szerezni, ezért aztán be kellett érnie két pár F-17-essel. Na, ugye hogy tudod már! Hiszen részletesen elmesélte, amikor hazajött a bilinccsel.
Jessie kinyitotta szemét, és a jobb csuklóját körülölelő karperecre nézett. Való igaz, Gerald részletes előadást tartott a tárgyról, sőt olyan izgatottan fecsegett, mint egy kokós a második adag utáni mámorban. Már aznap délben telefonált az irodából, hogy megtudakolja, üres-e a ház – soha nem tudta megjegyezni, mikor van szabadnapja a házvezetőnőnek –, és amikor Jessie megnyugtatta, arra kérte, vegyen fel valami kényelmes holmit. „Valamit, ami alig több a semminél” – így fogalmazott, és Jessie még emlékezett, hogy feltámadt benne a kíváncsiság. Gerald hangján érződött, hogy még így a távolból is fel van dobva, és bármely percben bevetésre készen állna, és Jessie azt is gyanította, hogy valami enyhén perverz dolog járhat a fejében. Neki azonban ez ellen sem volt kifogása. Negyven körül jártak mindketten, és ha Geraldnak kísérletezni szottyant kedve, ő igazán nem lesz semmi jónak az elrontója.
Gerald rekordidő alatt ért haza (alighanem porzik mögötte a várost megkerülő 295-ös út teljes hárommérföldes szakasza, gondolta Jessie). Mindmáig nem tudta elfelejteni, milyen csillogó szemmel, felhevült arccal sürgött-forgott a hálószobában. Ha Geraldra gondolt, igazán nem a szex jutott először eszébe róla (nevéhez inkább a biztonság fogalma társult, és ez azért kicsit más), de aznap a Gerald és a szex szó jószerével rokonértelművé vált. Annyi bizonyos, hogy a férfinak más sem járt a fejében; Jessie úgy vélte, hogy ha nem tudott volna elég gyorsan kibújni elegáns, tűcsíkos nadrágjából, akkor az egyébként igazán jól nevelt ügyvédi fütyi magától repeszti szét a cipzárat.
Mihelyt a nadrágot és a gatyát lerázta magáról, valamelyest lassult a tempó. Gerald szertartásosan kinyitotta a magával hozott Adidas sportcipős dobozt, kiemelte belőle a két pár bilincset, majd odatartotta Jessie elé. Nyakában repesve lüktetett egy ér, aprókat, de szaporán, mint a kolibri szárnya. Jessie most ezt is tisztán látta maga előtt, és úgy gondolta: a szívének már akkor is sok lehetett a terhelés.
Nagy szívességet tettél volna nekem, Gerald, ha már ott és akkor feldobod a talpad.
Azt kívánta, bárcsak elszörnyedne, amiért ilyen ridegen és szeretetlenül gondol a férfira, aki élete jelentős hányadában mégiscsak a társa volt, de bárhogy igyekezett, legföljebb csak hűvös undor támadt benne önmaga iránt. És amikor ismét felidézte a férfi akkori képét – a csillogó szempárt, a nekihevült arcot –, lassan, keményen ökölbe szorult a keze.
– Miért is nem hagytál békén? – tette fel most megkésve a kérdést. – Miért kellett ilyen ostobán erőszakoskodnod?
Nem számít. Ne Geralddal foglalkozz most, hanem a bilinccsel. A két pár F-17-es méretű Kreig-féle biztonsági kézibilinccsel. Az F férfit jelent; a 17-es pedig a rovátkák számát jelöli a záron.
Hirtelen izzó forróság öntötte el gyomrát és mellkasát.
Ne vegyél róla tudomást, parancsolt magára, és ha már mindenképpen muszáj, gondold azt, hogy csak émelyeg a gyomrod.
Ezt a tanácsot azonban nem lehetett megfogadni. Mert nem egyéb: remény gyúlt ki benne, és ezt nem lehetett elmismásolni. Legföljebb annyit tehetett, hogy a mérleg másik serpenyőjébe a valóságot helyezze, és emlékeztesse magát, milyen csúfosan végződött első próbálkozása, hogy kibújjon a bilincsből. Ám bármennyire igyekezett is, hogy ismét átélje azoknak a perceknek a fájdalmát és csalódottságát, végül mégis csak az járt a fejében: milyen átkozottul közel volt a szabaduláshoz! Talán még egy fél centi, és túl van mindenen, gondolta már akkor is; egy centi pedig holtbiztosan elég lett volna. A hüvelykujja alatt kidudorodó csont kétségkívül gondot jelent, no de valóban azért kelljen megdöglenie ezen az ágyon, mert nem boldogul egy ilyen, talán az ajkánál is keskenyebb akadállyal? Mégiscsak lehetetlen!
Jessie nagy nehezen kitört ebből a gondolatmenetből, hogy visszahelyezkedjék a napba, amelyen Gerald hazajött a bilinccsel. Látta, ahogy a magasba emeli, néma áhítattal, mint az ékszerész, aki tudja: ilyen pompás gyémánt nyakék soha többé nem kerül a kezébe. Mellesleg a látvány Jessie-t is bizonyos áhítattal töltötte el. Még most is látta, ahogy az ablakon beáradó fény szikrázik a kékes acélon, meg-megtörve a rovátkákon, amelyekkel a zárat a különféle méretű csuklókhoz lehet igazítani.
Jessie megkérdezte, igazán nem vádlón, csak merő kíváncsiságból, hogyan tett szert Gerald erre az alkalmatosságra, ő azonban csak annyit árult el, hogy az egyik bírósági bennfentes segítségével, és rejtelmesen hunyorított hozzá, mintha arra utalna, hogy a cumberlandi megyei bíróság folyosóin és előszobáiban tucatjával ólálkodnak az efféle dörzsölt hapsik, ő pedig valamennyivel meghitt viszonyt ápol. Egyáltalán, úgy viselkedett aznap délután, mintha nem két pár bilincset zsákmányolt volna, hanem legalábbis két Scud rakétát.
Jessie eközben feküdt az ágyon, valóban szinte a semmivel egyenértékű, vállpánt nélküli fehér csipke kombi-dresszben és hozzá illő selyemharisnyában, és kíváncsian, enyhe kis izgalommal figyelte a férjét – elsősorban azonban szórakozott rajta. Bizony, ez az érzés volt a legerősebb. Ahogy Gerald, aki mindig hűvösnek és fegyelmezettnek szeretett volna látszani, most úgy csörtet ide-oda a szobában, mint egy felhevült mén – hát ez igazán mulatságos látvány volt. A haja kócos dugóhúzó-fürtökbe göndörödött az izzadságtól, és a lábán felejtette a sikeremberhez illő fekete nejlonzoknit. Jessie emlékezett rá, hogy mosolygását leplezendő, beszívta és harapdálta az arcát, méghozzá jó erősen.
Az állítólag hűvös és fegyelmezett jogász úgy hadart aznap délután, mint a kikiáltó egy csőd utáni árverésen, hogy aztán, épp amikor már belelendült, hirtelen elhallgasson, és arcára vígjátéki meghökkenés üljön ki.
– Mi a baj, Gerald? – kérdezte Jessie.
– Csak most jutott eszembe, hogy azt se tudom, egyáltalán hajlandó vagy-e ilyesmire – válaszolta. – Én itt csak locsogok-fecsegek, és amint látod, már habzik a micsodám, és közben még meg se kérdeztelek, hogy...
Jessie-nek ismét mosolyognia kellett, részben mert már szívből unta a sálakkal való játékot, csak nem merte elárulni, de elsősorban mégis azért, mert örült, hogy Geraldot végre ismét tűzbe hozta a szeretkezés gondolata. Jó, jó, kicsit talán beteg dolog, ha valaki attól gerjed be, hogy bilincsbe veri a feleségét, mielőtt horgászni indulna a nagy fehér botjával. Na és akkor mi van? Elvégre kettejük közt marad, és csak vicc az egész, afféle tizennyolc éven felülieknek szóló vígopera, Gilbert és Sullivan modorában: Őfelsége kapitánya és a megbilincselt lady... Különben is, vannak ennél vadabb perverzitások is. A szemközt lakó Frieda Soames például egyszer (két, ebéd előtti aperitif és fél üveg ebéd közbeni bor elfogyasztása után) megvallotta Jessie-nek, hogy az ő férje azt élvezi, ha bepúderezik és utána bepelenkázzák.
Másodjára már orcájának harapdálása sem használt – Jessie-ből kipukkadt a nevetés. Gerald kissé félrebillent fejjel bámult rá, szájának bal sarka mosolyogva kunkorodott. Az elmúlt tizenhét év során Jessie megtanulta, mit jelent ez az arckifejezés: Gerald még nem döntötte el, dühbe guruljon-e vagy együtt nevessen vele. Általában nem lehetett megjósolni, melyik inger bizonyul erősebbnek.
– Elárulnád, mi olyan humoros? – kérdezte.
Jessie válasz helyett elkomorult, s azt remélte, olyan arcot vág, amely a Férfikalandok című képeslap legelvetemültebb náci bestiáját is megszégyeníti. Amikor úgy érezte, ennél fagyosabban és fensőbbségesebbben már nem meresztheti szemét, hirtelen felemelte karját, és négy szót mondott – de olyan négy szót, hogy hatásukra Gerald az izgalomtól kótyagosan egy ugrással az ágynál termett.
– Na gyere, te disznó!
Gerald remegő kézzel is másodpercek alatt csuklója köré illesztette a bilincset, majd a párját az ágy oszlopa köré erősítette. A portlandi hálószoba ágyán nem volt keresztléces fejtámla; ha itt érte volna Geraldot a szívroham, Jessie egykettőre átemelhette volna a bilincset az oszlop tetején.
Gerald lihegve babrált a bilinccsel, egyik térde kéjesen súrolta Jessie ölét. Közben pedig be nem állt a szája. Ekkor magyarázta el a különbséget az F és az N jelzésű bilincs között, és a zár működéséről is tájékoztatta. Azt is elmondta, hogy igazából N jelzésű karperecet szeretett volna, mivelhogy a nőkén tizenhét helyett huszonhárom rovátka van, vagyis a nőkön jóval szűkebbre lehet vonni a bilincset. Csakhogy női bilincshez nehéz hozzájutni, és amikor a bírósági haver közölte, hogy tud szerezni két pár férfibilincset, méghozzá igen jutányos áron, Gerald megragadta a kedvező lehetőséget.
– Vannak nők, akik simán ki tudnak bújni a férfibilincsből – magyarázta –, de neked elég vastagok a csontjaid. Különben sem akartam annyit várni. Na lássuk csak...
Rá akarta kattintani a bilincset Jessie jobb csuklójára. Először lázas gyorsasággal tolta beljebb a zárat a rovátkákon, de aztán óvatosabb lett, s ahogy egy-egy rovátkán túljutott, megkérdezte, nem okoz-e fájdalmat. Így értek el az utolsó rovátkához, és Jessie nem érzett semmiféle fájdalmat; ám amikor Gerald felszólította, hogy próbáljon kibújni a bilincsből, kiderült, hogy nem tud, pedig a csuklója átfért a karikán. Gerald azt mondta, már ez is nagy szó, és a bilincs viselőjének tulajdonképpen ennyi szabadság sem járna; de mikor aztán Jessie keze fején és hüvelykujja tövénél a bilincs, ahogy illett, megakadt, férje arcáról is eltűnt a humoros aggodalom kifejezése.
– Azt hiszem, ez is megteszi – jelentette ki. A mondat még élénken élt Jessie emlékezetében, s még inkább a folytatása: – Sok örömünk lesz benne.
Felidézve az aznap délután történteket, Jessie ismét teljes erőből lefelé húzta karját, s megpróbálta kezét egész kicsire zsugorítani, hogy kiférjen a karikán. Ezúttal a fájdalom még annyit sem késett, mint első alkalommal, és nem a kezében kezdődött, hanem elcsigázott váll- és karizmaiban. Jessie, összepréselve szemét, tovább fokozta a nyomást, és elhatározta, hogy nem vesz tudomást a fájdalomról.
Most már a keze is csatlakozott a tiltakozók kórusához, és amikor Jessie ismét eljutott izomereje végső határáig, a bilincs pedig belemélyedt keze fejének vékony húsába, már pokoli volt a fájdalom. A feje oldalra csuklott, cserepes szája elgyötört vicsorgásra húzódott. Hátsó ínszalag – ez forgott a fejében. Rohadt, kibaszott hátsó ínszalag!
Hiába. A bilincs nem engedett. És Jessie egyre erősebben gyanította, hogy nemcsak az ínszalagokkal van a baj, hanem a csontokkal is, azzal a két vacak, undorító kis csonttal, amely a hüvelykujj alsó ízülete alatt húzódik végig a keze szélén – és alighanem ez a két ronda kis csont lesz a veszte.
Fájdalmában és elkeseredésében még egyszer felordított, aztán megint csak ellazította a kezét. Válla és felsőkarja remegett a kimerültségtől. Hát ennyit számít a különbség az F-17-es és az N-23-as bilincs között! A csalódás talán még a testi fájdalomnál is gyötrelmesebb volt, úgy csípett, mint a mérgezett csalán.
– A kurva, kibaszott életbe! – ordította bele az üres szobába. – Ó, a kurva, kibaszott életbe!
Valahol a tó partján – a hangból ítélve ezúttal valamivel messzebb – újra elindult a láncfűrész, és ez még inkább felszította dühét. Megint itt van a tegnapi pofa; úgy látszik, nincs nyugta. Holmi lökött balfasz, L. L. Bean-féle, katalógusból rendelt piros-fekete kockás flanelingben, és csak játssza itt az eszét, mint egy vadnyugati őserdőirtó, a süvítő Stihl-fűrészével, közben pedig álmodozik, hogyan bújik majd este ágyba a macájával... Persze az is lehet, hogy a foci jár az eszében, vagy a jéghideg sör, amit majd a kikötői kocsmában benyakal. Jessie olyan tisztán látta a flanelinges seggfejet, mint az imént a kalodába zárt kislányt, és ha a gondolat ölni tudna, az illető lottyadt tökfeje azon nyomban cafatokban repült volna szét.
– Disznóság! – üvöltötte. – Disznóság az e...
Ebben a pillanatban száraz görcs szorította össze a torkát. Jessie arca megvonaglott, és ijedtében elnémult. Az imént szinte tapinthatóan érezte a menekülésének útjában álló kemény kis csontocskákat – és mégis, kis híján sikerült kiszabadulnia... Hiszen éppen ez ejtette kétségbe, és nem a fájdalom vagy a fűrészét nyúzó láthatatlan favágó. Semmi sem volt borzalmasabb, mint a tudat, hogy majdnem sikerült, de végül mégsem sikerülhet. Továbbra is csikorgathatja a fogát, kínozhatja magát még egy darabig, de most már nem hitte, hogy bármit is érne vele. Azt az utolsó fél vagy egy centimétert továbbra sem tudja áthidalni, s az újabb erőfeszítéssel legföljebb csak annyit ér el, hogy a csuklója megdagad és ödémás lesz, vagyis a helyzete, ahelyett hogy javulna, tovább romlik.
– De nekem akkor se mondd, hogy eláshatom magam – suttogta szemrehányón. – Nem akarom hallani.
Valahogy pedig ki kell szabadulnod, felelte, ugyancsak suttogva, a kislányhang. Mert hidd el, az a valami vissza fog jönni. Méghozzá ma este, azután, hogy lement a nap.
– Nem hiszem el – hörögte Jessie. – Nem hiszem el, hogy az az ember valóban létezett. Nem érdekel se a lábnyom, se a fülbevaló. Nem hiszem el, és kész.
De igenis elhiszed.
Hazugság!
De még mennyire hogy elhiszed!
Jessie feje oldalra csúszott, haja a matracig lógott, a szája szánalmasan remegett.
Bizony hogy elhitte.

26

Hiába lett egyre szomjasabb Jessie, hiába lüktetett a karja, mégis újra bóbiskolni kezdett. Maga is tudta, hogy ez nem veszélytelen – ereje alvás közben tovább fogyatkozhat –, de mit számított ez most már? Minden lehetőséget végigpróbált, és továbbra is itt fekszik, mint Amerika első számú megbilincselt kedvence. És különben is, úgy áhítozta a felejtés gyönyörűségét, mint drogos a füvet. Ám mielőtt álomba merült volna, a maga egyszerűségében is döbbenetes gondolat gyúlt ki világító rakétaként ködös, megzavarodott agyában.
Az arckrém. Az arckrémes tégely az ágy fölötti polcon.
Ne kezdj reménykedni, Jessie – súlyos hiba lenne. Ha még nem zuhant a földre, amikor a polcot felfelé billentetted, akkor arrébb csúszott, oda, ahol, ha megfeszülsz, sem tudod elérni. Nehogy már bizakodni kezdj!
Csakhogy nem lehetett nem bizakodni. Mert ha a krém még a polcon van, és el is tudja érni, akkor legalább az egyik kezét csúszóssá teheti, és kibújtathatja a bilincsből. Még az is lehet, hogy mindkét kezére futná belőle, bár erre aligha lesz szükség; ha a fél keze szabad, akkor már felkelhet az ágyról, és ha ez megtörténik, akkor minden megoldódott.
Csak olyan kis plasztik mintadarab volt, amilyet postán küldenek, Jessie. Mérget vehetsz rá, hogy a földre esett.
És mégsem esett a földre. Jessie, amennyire tudta, balra tekerte fejét – ha folytatja, kificamodik a nyaka –, és látótere legszélén megpillantott valami sötétkék tárgyat.
Nincs is ott, huhogta a benne rejtőző gyűlöletes vészmadár. Csak a képzeleted játszik veled, ami persze tökéletesen érthető, de attól még a hallucináció hallucináció marad. Azt látod, amit látni szeretnél, amire a belső parancs utasít. No persze ez a parancs nem tőlem származik, merthogy én realista vagyok.
A fájdalom ellenére leheletnyivel még tovább csavarta balra a fejét, és ismét felnézett. A kék tárgy nem foszlott a semmibe, sőt most még tisztábban látta. Semmi kétség: az arckrémes tégely. A polcnak Jessie felőli oldalán állt egy olvasólámpa is; nem csúszhatott le a földre, mert az alja a fához volt rögzítve. A lámpa aljához viszont odaszánkázott egy puha fedelű könyv, A lovak völgye, amely már július közepe óta hevert a polcon; a Niveás tégelyt pedig ez a könyv akasztotta meg. Jessie rádöbbent, hogy életét talán majd nekik köszönheti: az olvasólámpának meg néhány képzeletszülte barlanglakónak, akik az Ayla, Oda, Uba, Thonolan és még több ilyenféle névre hallgatnak.
Ha ott van, akkor sem tudod elérni, huhogta a vészmadár, de Jessie meg sem hallotta. Ő tudniillik úgy gondolta, hogy igenis el tudja érni a tégelyt. Ebben majdnem bizonyos volt.
Elfordította bal kezét, és lassan, végtelenül óvatosan felnyúlt a polcra. Végzetes hiba lenne, ha a Niveás tégelyt továbblökné, oda, ahol már valóban nem férhet hozzá, vagy esetleg hátralökné a falig. Nagyon is elképzelhető, hogy a polc és a fal között hézag van, amelyen egy ilyen kisméretű tárgy könnyűszerrel átcsúszhat, és Jessie tudta: ha ez bekövetkezik, akkor valóban elsötétül a világ. A tégely a füle hallatára kötne ki csattanva a földön, az egérpiszok és a porcicák között, és akkor... nos, maradjunk annyiban, hogy elsötétülne a világ. Tehát csak lassan, óvatosan. Akkor még jóra fordulhat minden. Mert...
Mert talán mégiscsak van Isten, gondolta, és ő nem akarja, hogy itt pusztuljak el ezen az ágyon, mint a csapdába esett állat. Ha az ember utánagondol, van is ráció az egészben. Amikor a kutya rágcsálni kezdte Geraldot, leemeltem a polcról ezt a tégelyt, de aztán láttam, hogy olyan kicsi és olyan könnyű, hogy ha sikerülne is eltalálnom vele a kutyát, kárt akkor sem tehetnék benne. Amilyen rémült, zavarodott és dühös voltam, adott esetben mi sem lett volna természetesebb, mint hogy eldobjam, még mielőtt tapogatózni kezdek valami súlyosabb tárgy után. Ehelyett mi történt? Szépen visszatettem a polcra. Mi indíthat bárkit ilyen értelmetlen erőfeszítésre? Világos: csakis az isteni akarat. Más válasz nem létezik. Az Isten óvta meg számomra ezt a tégelyt, mert ő már tudta, hogy egyszer még szükségem lesz rá.
Gyengéden, finoman simította végig a fát; azt akarta, hogy szétterpesztett ujjai a radarernyőnél is érzékenyebbek legyenek. Itt most nem történhet semmiféle műhiba. Akár az Isten, akár a sors, akár a Gondviselés őrködik fölötte, egyvalami szinte bizonyos: ennél kecsegtetőbb esélye még nem volt – de egyszersmind ez az utolsó esélye. És ahogy megérintette a tégely sima, gömbölyded felszínét, eszébe jutott egy régi déli blues, az a fajta, amit énekbeszéddel adnak elő, alighanem Woody Guthrie szerezhette. Tom Rushtól hallotta először, még valamikor a főiskolás éveiben:

Ha az égbe akarsz jutni,
Elég ahhoz egyet tudni.
Kend be a lábad
Birkafaggyúval!
Az ördög kezéből kicsúszol szépen,
És már ott is siklasz a fényes égben!
Az ígéret Földje nyitva,
Kend be magad, ez a nyitja!

Ujjait a tégely köré zárta, bármily fájdalmasan feszültek is a vállizmai, és lassú, simogató mozdulatokkal húzta maga felé. Most már tudta, mit érezhetnek a mackósok, amikor a robbanóanyaggal babrálnak. Az Ígéret Földje nyitva – Kend be magad ez a nyitja, ismételte magában. Vajon mondtak már ki ennél nagyobb igazságot, amióta világ a világ?
– Ez azéht mégis túlzás, dhágám – mondta, tőle telhetően utánozva Elizabeth Taylor marón édeskés beszédét a Macska a forró háztetőn című filmből, de ezúttal nem hallotta a hangját, sőt még azt sem tudta, hogy egyáltalán megszólalt, mert már átsuhant a lelkén a megkönnyebbülés balzsamos gyönyöre. Olyan édes volt az íze, mint majd az első pohár friss, hideg vízé lesz, amely lezúdul torka rozsdás járatán. Most már semmi kétség: kicsusszan az ördög kezébe és átsiklik a paradicsomba. No persze csak ha óvatos marad. Senki nem mondhatja, hogy megúszta a próbatételeket; sőt, aztán valóban tűzben edzették. És most végre elveszi méltó jutalmát. Kár volt eddig is kételkednie.
Azt hiszem, jó lenne, ha visszafognád magad szólalt meg gondterhelten a ténsasszony A végén elveszíted a fejed, és könnyelműsködni kezdesz, márpedig a könnyelmű ember nemigen csúszik ki az ördög markából.
Ez bizonyára igaz, no de neki esze ágában sincs könnyelműsködni. Huszonegy órát töltött már a pokolban; nála jobban aztán senki nem tudta – és nem is tudhatja soha –, mi a tétje ezeknek a pillanatoknak.
– Óvatos leszek – duruzsolta. – Minden mozdulatot előre eltervezek, esküszöm. És utána majd...
– Utána? Mi lesz utána?
Hát bekeni magát, és fényleni fog, természetesen! De nemcsak a keze, és nemcsak addig, amíg kibújik a bilincsből. Mostantól a lelke is fényleni fog. Jessie önkéntelenül ismét megszólította az Istent, de ezúttal már könnyedén, folyékonyan beszélt a nyelvén.
Valamit meg szeretnék ígérni Neked, mondta a Jóistennek. Megígérem, hogy mostantól fogva fényleni fogok. Igazi tavaszi nagytakarítást csapok a fejemben, kidobok minden lim-lomot meg a játékokat, amikből rég kinőttem. Mindentől megszabadulok, aminek már semmi hasznát nem venni, csak a helyet foglalja és tűzveszélyes. Esetleg felhívom Nora Callighant, és megkérdezem, nem segítene-e. Talán Carol Symondsot is felhívhatnám... persze most már Carol Rittenhouse-nak hívják. Ha van valaki a régi bandából, aki tudhatja, hol van Ruth Neary, hát Carol az. Hallgass rám, Uram... Nem tudom, van-e egyáltalán bejárata az Ígéret Földjének, de én megfogadom, hogy továbbra is fényleni fogok a kenettől, és nem adom fel. Jó lesz így?
És magában – mintegy válaszként imájára – már tisztán látta a folytatást. A legnehezebb az lesz, hogy lecsavarja a tégely fedelét, ehhez nagy türelem és rendkívüli óvatosság kell, de a szokatlanul kis méret valamelyest megkönnyíti a dolgát. Bal tenyerére állítja majd a tégelyt, ujjaival rögzíti a fedelét, és a hüvelykujjával csavarja le. Nem ártana, ha lazán ülne, de ha nem, akkor is sikerül majd.
Hát persze hogy sikerül, kisanyám, gondolta elszántan.
A legveszedelmesebb pillanat az lesz, amikor majd a tető valóban forogni kezd. Ha váratlanul éri, az egész tégely kirepülhet a kezéből. Jessie harákolva felnevetett. – Még mit nem – búgta bele az üres szobába. – Még mit nem, dhágám, a kuhva életbe!
Jessie felemelte a tégelyt, és mereven nézte. Az áttetsző kék plasztikon nem volt könnyű keresztüllátni, de úgy tűnt, legalább félig tele van, sőt talán valamivel még tovább is. Mihelyt a tetejét lecsavarta, egyszerűen felfordítja az egészet, hadd folyjék ki a krém a tenyerére, és ha már kifolyt, amennyi kifolyhat, akkor függőlegesen felemeli kezét, hogy a massza a csuklója felé csússzon. A java része majd meggyűlik a bőre és a bilincs között, de ha ide-oda forgatja a kezét, akkor mindenhová jut belőle. Azt már tudta, melyik az a rész, ahová mindenképpen kell hogy jusson: a hüvelykujja alatt húzódik a bűvös sáv, és ha majd fénylik a keze az isteni kenőcstől, akkor még egy utolsót ránt rajta, keményen, rendíthetetlenül, és a fájdalom hangjait kívülrekesztve csak húzza, húzza, mígnem a kéz végül átbújik a bilincsen, és ő szabad, végre-valahára szabad, ó, mindenható Isten, igazán szabad lesz. És sikerülni fog. Tudta, hogy sikerül.
– Csak óvatosan – mormolta, majd tenyerére eresztette a tégelyt, és szétterpesztett ujjait a fedélre borította. És...
– Laza! – hördült fel fátyolos, remegő hangon. – Ó, angyalok az égben, valóban laza!
Alig tudta elhinni – és a lelke legmélyén fészkelő kuvik még mindig kételkedett –, de mégis így volt. Amikor finoman végigjártatta ujjai hegyét a fedél szélén, érezte, ahogy az játékosan csúszkál a csigavonalú járatban.
Jaj, csak vigyázva most, Jess! Úgy, ahogy elképzelted!
Ez az. És képzeletében most újabb látomás öltött alakot. Önmagát látta, amint ott ül Portlandben az íróasztala előtt, a legelegánsabb fekete ruhájában, abban a divatosan rövidben, amellyel az év elején jutalmazta meg magát, amiért egyszer sem szegte meg a fogyókúráját, és leadott öt kilót. Frissen mosott hajából eltűnt a savanyú verítékszag, finom gyógyfüves samponillat árad belőle, és egyszerű aranycsat fogja össze. Az íróasztal lapját elönti az erkélyablakon beáradó barátságos délutáni napfény És látta magát, amint levelet ír az Amerikai Nivea Műveknek, vagy bárki legyen, aki a Nivea arckrémet gyártja. Tisztelt Uraim, kezdődik a levél, el kell mondanom önöknek, hogy nem is krémet, hanem életmentő elixírt gyártanak...
Amikor hüvelykujjával megtolta a fedelet, az tüstént forogni kezdett, simán, a legkisebb zökkenő nélkül. Minden a terv szerint működött. Mint az álom, gondolta. Köszönöm Neked, Istenem. Köszönöm, teljes szívemből kö...
Szeme sarkából valami mozgást észlelt. Első gondolata nem az volt, hogy valaki mégis rátalált, és itt a szabadulás; az villant át agyán, hogy visszatért az űrcowboy, és ráteszi a kezét, mielőtt elmenekülhetne. Rémületében éleset sikoltott. Tekintete, amely addig szenvedélyes buzgalommal tapadt a tégelyre, megrebbent, és felfelé siklott, csak ujjai markolták a tégelyt a meglepetéstől és az ijedelemtől mind görcsösebben.
A kutya volt az. Ő tért vissza egy kis tízóraira, és most a küszöbről ellenőrizte a helyszínt, mielőtt beljebb merészkednék. És amikor Jessie ráeszmélt erre, egyszersmind azt is megérezte, hogy túl erősen szorítja a kis kék tégelyt, s az úgy csúszik ki ujjai közül, mint a frissen hámozott szőlő.
– Ne!
Utánakapott, és már-már sikerült elcsípnie, de végül mégis kiesett a kezéből, és csípőjének ütődve lebucskázott az ágyról. Halk, süket koccanással ért földet. Három perccel ezelőtt még azt gondolta: ez az a zaj, amelytől, ha meghallja, eszét veszti. Nem így történt, és Jessie éppen ezáltal döbbent rá egy új, még borzalmasabb igazságra: akármi érte, még mindig messze, nagyon messze van a tébolytól. És bármilyen szörnyűségek várnak még rá most, hogy a menekülés utolsó útja is beomlott, neki ép ésszel kell szembenéznie velük.
– Miért épp most kellett besétálnod, te dög? – kérdezte az egykori Princtől, és reszelős, halálosan csendes hangja hallatán a kutya – amely eddigi sikoltozását és fenyegetéseit elengedte a füle mellett – megdermedt, és riadt gyanakvással nézett rá. – Miért éppen most, hogy verne meg az isten?
A kóbor kutya végül úgy ítélte, hogy a szukagazdi, bármily vészjóslóan éles lett is a hangja, továbbra sem árthat neki. Megindult hát a kifogyhatatlan éléskamra felé, bár szeme sarkából azért még éberen figyelte az ellenséget. A biztonság mindennél többet ér – és ő keserves árat fizetett, amíg megtanulta ezt a leckét, tehát nem is fogja egykönnyen elfelejteni. Minden körülmények között a biztonság az első.
Még egyszer Jessie-re emelte csillogó, mindenre elszánt tekintetét, mígnem aztán leszegte fejét, és fogát Gerald hájas pocakjába mélyesztve kitépett magának egy jókora darab húst. Már ez a látvány is rémséges volt, de Jessie számára volt még rémségesebb is: a légyraj, amely felhőként emelkedett a magasba, amikor a kutya lecsapott tanyájukra. Álmos zümmögésük végképp elpusztított Jessie-ben valamit; szétrobbant egy zug, ahol még élt a remény és az élethez való ragaszkodás.
A kutya olyan kecsesen hátrált, mint táncos egy musical filmváltozatában. Közben éberen hegyezte ép fülét, s foga között himbálózott a húsdarab. Aztán megfordult, és kiügetett a szobából. Még el sem tűnt, amikor a legyek már izgatottan visszatelepedtek a lakomához. Jessie a mahagónitámlára hajtotta fejét, szemét lehunyta, és ismét imádkozni kezdett. Ezúttal azonban nem a szabadulásért imádkozott, hanem azért, hogy az Isten gyorsan és irgalmasan magához vegye, még mielőtt lenyugszik a nap, és a viaszfehér arcú idegen visszatér.

27

A következő négy óra volt a mélypont Jessie Burlingame életében. Egyre gyakoribbak, egyre hevesebbek lettek az izomgörcsök, de nem is ezek miatt volt oly elviselhetetlen a délelőtt tizenegy és délután három óra közötti időszak, hanem azért, mert tudata csökönyösen éber maradt, egyetlen percre sem óhajtott eltompulni. Jessie olvasta a középiskolában Poe Az áruló szív című elbeszélését, de csak most értette meg az első sorokban bujkáló iszonyatot: Ó, igen! – nagyon, rettenetesen ideges voltam, és vagyok is; de mért akarjátok mindenáron rám bizonyítani, hogy őrült vagyok?[6]
Milyen felszabadító is lenne az őrület, de hiába: az ő elméje ép maradt. És még csak elaludni sem tudott. Majd a sötétség megoldja ezt is; és ha a sötétség nem, akkor a halál. Addig azonban nem volt mit tennie; csak feküdt az ágyon, a valóság fáradt, zöldesszürke burkában, amelyen csak néha-néha tört át az izomgörcs rikító, tüzes kínja. Most már csak a görcsöktől szenvedett, no meg tudata elviselhetetlen, sivár tisztaságától, amúgy semmi nem érdekelte többé; a szoba falain túli világ elvesztette minden jelentőségét, sőt már-már úgy érezte, nincs is külvilág – az embereket, akik valaha e szobán kívül éltek, visszarendelték a nagy központi szereposztó irodába, és a díszleteket elcsomagolták, mint a kulisszákat, ha véget ért a Ruth által olyannyira kedvelt diákszínház valamelyik előadása.
Az idő fagyos tengerré vált, és tudata úgy hasította vizét, mint valami ormótlan jégtörő. Hangok jöttek és mentek, mint megannyi kísértet. A legtöbb a fejében szólalt meg, de Nora Callighan például néhány percen át a fürdőszobából beszélt hozzá. Más alkalommal Jessie az anyjával társalgott, aki mintha a bejárati folyosón ólálkodott volna, és azért fáradt ide, hogy közölje: Jessie soha nem kerül ilyen slamasztikába, ha a ruháit annak idején rendesen elrakja. „Ha öt centet kapok minden alkalomért, amikor kifordítva találtam a kombinédat valamelyik zugban, akkor megvehetném a clevelandi gázműveket.” Anyjának egyik kedvenc mondása volt ez, és Jessie-nek csak most tűnt fel, hogy soha egyikük sem kérdezte meg tőle: voltaképpen miért épp a clevelandi gázműveket szeretné birtokba venni?
Félszívvel bár, de még tornázott időnként: pedálozott a lábával, s emelgette a karját, amennyire csak a bilincs – és egyre fogyatkozó ereje – engedte. De most már nem az vezérelte, hogy eddze a testét, cserben ne hagyja, ha végre rábukkan a szabadulás módjára; szívével is, agyával is elfogadta, hogy immár minden lehetőség elfogyott. Az arckrémes tégely volt az utolsó. Most már csak azért tornázott, mert a mozgás valamelyest enyhített a görcsökön.
De a gyakorlatok ellenére kezét és lábát időnként alattomos hideg lepte meg, mintha jégkéreg ült volna a bőrére, s hatolt volna egyre mélyebbre. Ez már nem is hasonlított a zsibbadásra, amelyet reggel, ébredéskor érzett, inkább fagyásra emlékeztetett.
Egyszer, tizenéves korában, túl hosszú ideig hódolt a sífutás gyönyörének, és megfizetett érte: fél kezén és a lábikráján, ott, ahol a lábszárvédő nem takarta eléggé, csúnya szürke foltok támadtak, olyan élettelenek, hogy még a kandallóból áradó hőség sem hatolt át rajtuk. Úgy gondolta, ez a bénultság előbb-utóbb felülkerekedik a görcsökön, és ekképpen a halál végül mégiscsak irgalmasan könnyű lesz, olyan, mintha elaludna a hóban. Csak azt sajnálta, hogy ilyen lassan közeledik.
Múlt az idő, de igazából nem is idő volt már, csak valami lankadatlan és egyhangú információcsere zaklatott érzékei és kísértetiesen éber tudata között. Nem létezett más, csak a hálószoba, az ablakon belátszó táj (ez az utolsó kulissza, amit a hitvány kis színdarab kellékese még nem tekert össze), a Geraldot megkésett, őszi keltetőgéppé alakító legyek zümmögése, és +a nap lassú vonulásával együtt mozgó árnyak játéka a padlón. Időnként újabb görcs döfött jégcsákányként a hónaljába vagy verte át vastag szöggel a jobb oldalát. Majd, ahogy vonszolta magát a végeérhetetlen délután, a hasába is belecsapott az első görcs, alighogy végleg elmúlt az éhség csikarása; a következő pedig rekeszizmának elgyötört inait érte. Ez utóbbi volt mind közül a legborzalmasabb, mert mellében is megdermedtek az izomkötegek, és tüdeje mintha megbénult volna. Jessie a fájdalomtól kidülledő szemmel meredt a mennyezeten visszatükröződő vízfodrokra, úgy tűrte az egymás után lesújtó görcsöket. Karja és lába remegett, ahogy minden erejét összeszedve lélegezni próbált, míg végül a görcs kis időre felengedett. Úgy érezte magát, mintha nyakáig hideg, nedves cementbe ágyazták volna.
Az éhség elmúlt, de a szomjúság kitartott, és ahogy forgott vele a véget nem érő nap, ráeszmélt: a szomjúság egymaga véghezviheti, amire sem az egyre erősödő fájdalom, sem a közelgő halál tudata nem volt képes – őrületbe kergetheti. Immár nemcsak a torka és a szája, nem, teste minden porcikája sóvárogta őrjöngve a vizet: szomjas volt még a szemgolyója is. És a mennyezet bal oldalán, a tetőablak mellett táncoló vízfodrokat látva halkan feljajdult.
Ahogy mindezek a nagyon is valóságos veszélyek egyre szorosabb gyűrűben záródtak köré, voltaképpen halványulnia kellett volna a rettegésnek, amellyel az űrcowboyra gondolt, ám még ennyi könnyebbsége sem volt, sőt, ahogy múlt a délután, lelkét egyre súlyosabban ülte meg a fehér arcú idegen képe. Újra meg újra látta maga előtt, ahogy ott áll beszűkült tudata kis fénykörének határán, és bár csonttá aszott alakja csak homályosan derengett fel, mégis, ahogy a nap nyugat felé terelte az órák és percek nyáját, Jessie úgy érezte, egyre tisztábban látja a baljós vigyorba torzult besüppedt ajkakat. Már hallani vélte a tompa csörgést, ahogy a lény régimódi táskájába nyúl, és megkavarja a csontokat meg az ékszereket.
El fog jönni érte. Mihelyt besötétedik, itt terem. Ő, a halott cowboy, a kívülálló, a szerelem kísértete.
Bizony hogy láttad Jessie. A Halál volt, és te láttad őt. Gyakran megesik ez az olyanokkal, akik magányosan, mindenkitől elhagyatva halnak meg. Van rá bizonyság épp elég, rá van pecsételve eltorzult arcukra, kiolvasható dülledt szemükből. Maga a vén cowboy járt itt, a Halál, és ma este, mihelyt lement a nap, újra eljön érted.
Három óra után feltámadt a szél is. A hátsó ajtó ismét nyughatatlanul csapódott újra meg újra a tokjának. Nem sokkal ezután elhallgatott a láncfűrész, és hallatszott, ahogy a szél korbácsolta hullámok neki-nekizúdulnak a parti szikláknak. Az alka ezúttal csendben maradt; lehet, hogy úgy látta, ideje délre költözni, de az is lehet, hogy csak áttette székhelyét a tó egy nyugodalmasabb részére, ahová nem hatol el az a kellemetlen női visongás.
Egyedül vagyok az egész világon. Legalábbis amíg az a másik ide nem ér.
Már nem is igyekezett áltatni magát, hogy az idegen csak a képzelet szülötte; ebben a helyzetben már értelmét vesztette minden önáltatás.
Bal hónaljába újabb görcs mélyesztette hosszú, éles fogát, és Jessie kiszáradt ajka fájdalmas fintorba torzult. Úgy érezte, mintha a szívét szurkálnák grillező villával. Aztán egyszer csak megfeszültek a melle alatti izmok, és a hasi idegközpontban úgy lobbant lángra minden idegszál, mint megannyi száraz pálcika. Eddig ismeretlen fájdalom volt ez, és szinte határtalan – mindent túlszárnyalt, amit Jessie eddig megtapasztalt. Úgy feszült hátra tőle, mint a nyírfavessző, ide-oda dobálva törzsét, térde hol szétnyílt, hol összezárult, haja csomókban repült a feje körül. Sikoltani akart, de nem jött ki hang a torkán. Egy pillanatig bizonyosra vette: innen már nincs tovább, elvégeztetett. Még egy végső görcsös rángás, olyan erős, mint hat rúd, sziklaágyba fúrt dinamit, és aztán már mehetsz is, Jessie, pénztár a kijárattól jobbra.
De aztán ez a görcs is elmúlt.
Jessie lassan, lihegve tért magához, szemét ismét a mennyezetre függesztve. Most legalább nem szenvedett a magasban táncoló visszfény láttán; csak a két melle között és alatt izzó idegnyalábbal törődött, s figyelte, valóban elszáll-e a fájdalom, vagy csak szünetel, hogy aztán újult erővel borítsa ismét lángba. Nos, a fájdalom eltávozott ugyan, de csak vonakodva, s búcsúzóul megígérte, hogy hamarosan újra találkoznak. Jessie lehunyta a szemét, és fohászkodott, hogy bárcsak elaludna. Olyan hosszú, olyan fárasztó művelet ez a haldoklás; már azért is hálás lett volna, ha csak rövid időre felmentést kap alóla.
Az álom elkerülte, de Csöpi, a kalodába zárt kislány újra jelentkezett. Akár elkövette a szexuális csábítás bűntettét, akár nem, annyi bizonyos, hogy most szabad volt, mint a madár; mezítláb sétált oly ájtatosan puritán szülőfaluja közrétjén, és szemmel láthatóan élvezte, hogy végre egyedül van. Nem kellett illemtudóan lesütnie a szemét, nehogy észrevegye, ha egy arra vetődő fiú rákacsint vagy rávigyorog. A fű bársonyosan mélyzöld volt, és valahol a messzeségben (ekkora közrét tán nincs is másutt a világon, gondolta Jessie) bárányok legelésztek a dombtetőn. A kolomp, amelyet Jessie egyszer már hallott, tompán, egyhangúan szólt az alkonyatban.
Csöpi kék flanel hálóinget viselt, az elején nagy sárga felkiáltójellel; az ing ugyan nyakától bokájáig takarta, de azért a puritánok ízlésének aligha felelhetett meg. Jessie azonban ismerte ezt a ruhadarabot, s nagy örömmel látta viszont. Tíz- és tizenkét éves kora között legalább két tucat „szundi-partyn” viselte, és alig lehetett rábeszélni, hogy végül megváljék tőle.
Csöpi most éjkék bársonymasnival fogta össze hátul a haját, amely a kalodában még egész arcát elfüggönyözte. Feltűnően bájos teremtés volt, és láthatóan remekül érezte magát a bőrében, amin Jessie csöppet sem csodálkozott, hiszen, vele ellentétben, ez a lány szabad volt: sikerült kiszabadulnia a kaloda fogságából. Igazából nem is irigyelte érte, éppen csak erős vágy támadt benne, hogy figyelmeztesse: ne csak élvezze a szabadságot, de becsülje, védje, és éljen is vele.
Úgy látszik, mégiscsak sikerült elaludnom, hiszen ez csak álom lehet.
Újabb görcs dermesztette meg jobb combjának izmait, ha nem is oly borzalmas, mint az, amely az imént lángba borította hasi idegközpontját. Jobb lába bohókásan szökött a magasba, és ide-oda lengett. Jessie kinyitotta szemét, és elé tárult a hálószoba, ahová ismét rézsútosan, megnyúlva tűzött a fény. Gyorsan közelgett az idő, amelyet a franciák l'heure bleue-nek szoktak nevezni. Hallotta, ahogy csapkod az ajtó; érezte saját verítékének, vizeletének és savanyú leheletének szagát. Minden maradt a régiben. Az idő haladt ugyan, de nem rohant, ahogy azt olyankor érzi az ember, ha váratlanul lepte meg az álom. Talán valamivel hidegebb volt a karja, de a bénultság se nem fokozódott, se nem csökkent. Igazából tehát nem aludt, vagyis álmot sem láthatott. És mégis: valami történt vele.
Meg is tudom ismételni, ha kell, gondolta, és újra lehunyta szemét – és máris ott volt megint azon a valószerűtlenül tágas közréten. A kislány pedig, apró mellei között a nagy sárga felkiáltójellel, komolyan és gyengéden nézett rá.
Valami még van, Jessie, amit nem próbáltál meg.
Ez nem igaz, válaszolta. Hidd el, én mindent megpróbáltam. És tudod, mit mondok? Ha rám nem ijeszt a kutya, és nem ejtem el az arckrémes tégelyt, azt hiszem, ki is tudtam volna bújni a bal oldali bilincsből. Merő balszerencse, hogy a kutya épp akkor jelent meg. Esetleg negatív a karmám. Egyszóval pechem volt.
A kislány közelebb libegett, meztelen lába alatt susogott a fű.
Rossz helyen kereskedtél, Jessie. Nem a bal oldali, hanem a jobb oldali bilincs az, amelyikből kibújhatsz. Kemény dió, elismerem, de fel lehet törni. Az igazi kérdés most csak az, hogy valóban akarsz-e élni.
Már hogyne akarnék?
A távolság tovább csökkent. A füstszínű, már-már kék, de azért mégsem igazán kék szempár most mintha a bőrét átfúrva a szívéig akart volna hatolni.
Komolyan mondod? Nos, nem tudom...
Mi az, meghibbantál? Azt hiszed, itt akarok feküdni az ágyhoz bilincselve, addig, amíg...
Jessie szeme – amely már-már kék volt, de azért mégsem igazán kék – lassan kinyúlt, és rémült, komor pillantással pásztázta végig a szobát, majd Geraldra tévedt, aki valószerűtlenül kifordult tagokkal hevert, üres tekintetét a mennyezetre meresztve.
– Nem akarok itt feküdni bilincsbe verve, amíg besötétedik, és visszajön a rém – suttogta bele az üres szobába.
Hunyd be a szemed, Jessie.
Jessie engedelmeskedett, és máris viszontlátta Csöpit, amint viseltes flanel hálóingében ott áll, és nyugodt tekintettel néz vissza rá. Ezúttal megjelent a másik lány is, a dundi, pattanásos képű. Neki nem volt olyan szerencséje, mint Csöpinek, az ő számára nem volt szabadulás, hacsak a halál nem egy fajtája a szabadulásnak. Jessie mindenesetre immár nagyon is hitt a halál megváltó erejében. A dundi lány vagy megfulladt, vagy szélütés érte; az arca olyan feketés-vöröses volt, mint a nyári viharfelhő. Fél szeme kidülledt, a másik kifolyt, mint a szétnyomott szőlőszem. Nyelve, amelyet haláltusájában véresre harapott, kitüremlett ajkai közül.
Jessie megborzongott, majd visszafordult Csöpihez.
Nem akarom így végezni! Lehet, hogy megérdemelném – de akkor sem akarom! Neked hogy sikerült megszabadulnod?
Kibújtam, vágta rá habozás nélkül Csöpi. Kicsúsztam az ördög markából, és átcsúsztam az ígéret Földjére.
Jessie-ben, bármilyen elcsigázott volt, lángot vetett az indulat.
Hát egyetlen szót sem értettél az egészből? Megmondtam, hogy elejtettem azt az átkozott Niveás tégelyt. Bejött a kutya, megijesztett, és elejtettem! Mit mondjak még, hogy...
Meg aztán eszembe jutott a napfogyatkozás is, szólalt meg minden átmenet nélkül Csöpi, mintha hirtelen megelégelt volna valami bonyolult, de tartalmatlan társasági szertartást: a hölgyek pukedlit csapnak, az urak meghajolnak, mindenki megfogja a szomszédja kezét... Ez volt a lényeg. Eszembe jutott a napfogyatkozás, meg ami közben a verandán történt. És neked is muszáj visszaemlékezned, mert ez az egyetlen lehetőség, hogy kiszabadulj innen. Többé nem futhatsz el, Jessie. Meg kell fordulnod, hogy szembenézz az igazsággal.
Hát már megint a régi nóta? Csak ez, és semmi más? Jessie-n áthullámzott az ernyedtség és a mélységes csalódás. Néhány másodpercre már-már visszatért belé a remény, no de ezzel a szöveggel nincs mit kezdenie. Zsákutca...
Úgy látszik, semmit nem értesz, mondta Csöpinek. Ezen az úton egyszer már végigmentünk, és még azt is elismerem, hogy annak, amit az apám azon a napon művelt velem, lehet valami köze a mostani helyzetemhez, de miért idézzem fel még egyszer azokat a fájdalmas emlékeket, amikor még úgyis annyi gyötrelem vár rám, mielőtt az Isten belefárad a kínzásomba, és hallanád lehúzni a redőnyt!
Válasz nem jött. A kék hálóinges kislány, a hajdani Jessie eltűnt, és a mai Jessie lehunyt szemhéja mögött teljes volt a sötétség, mint a filmvásznon, ha véget ért a vetítés. Így hát Jessie inkább kinyitotta a szemét, és még egyszer alaposan körülnézett a szobában, ahol majd meg kell halnia. Tekintete végigsiklott a fürdőszobaajtón, a keretbe foglalt batikolt pillangón, az íróasztalon, majd megállapodott férje tetemén, amelyet rongyszőnyegként borítottak be a lomha őszi legyek.
– Elég legyen, Jessie. Foglalkozz a napfogyatkozással.
Jessie szeme tágra nyílt. Ez a hang valóságosnak tetszett, de nem a fürdőszobából vagy a bejárati folyosóról hallatszott, és nem is a saját fejéből, hanem mintha a levegőn szűrődött volna át.
– Csöpi...? – nyögte rekedten. Megpróbált egyenesebben ülni, de érezte, hogy gyomortájékát félelmetes görcs fenyegeti, így hát inkább visszahanyatlott a támlára, várva a veszély elmúltát. – Te vagy az? Te vagy, drágám?
Egy pillanatig úgy rémlett, mintha hallana valamit, mintha a hang mást is mondana még, de ha mondott is, nem tudta kihámozni az értelmét. És aztán újra teljes lett a csönd.
Foglalkozz a napfogyatkozással.
– Onnan nem kapok választ – motyogta. – Ott nincs semmi más, csak értelmetlen szenvedés, kuszaság és... – És mi más? Ezenkívül még mi más?
A jó öreg Ádám, tolult fel benne magától értetődő természetességgel a kifejezés. Bizonyára valamilyen szentbeszédből ragadt meg benne, amelyet kislánykorában hallott, miközben unatkozva üldögélt apja és anyja között, és mozgatta a lábát, mert fehér lakkcipőjén olyan érdekesen hullámzott a színesre festett templomablakon átszűrődő fény. Úgy látszik, tudata mélyén, mint a légypapíron, megragadt ez a beszédfordulat. A jó öreg Ádám – talán ennyi az egész, és lám, milyen egyszerű! Adva volt egy apa, aki félig tudatosan, félig ösztönösen úgy intézte a dolgokat, hogy kettesben maradhasson csinos, eleven kislányával, és közben azzal nyugtatta magát, hogy nem gondol ő semmi rosszra, semmi baj nem lesz belőle. Aztán elkezdődött a napfogyatkozás, és a kislány az ölébe ült, abban a túl rövid és túl szűk napozóruhájában, amelyet az ő kérésére vett fel, és megtörtént, ami történt. Igazán semmiség: holmi kurta, bakszagú közjáték, amely mindkettőjüket zavarral és szégyenkezéssel töltötte el. Az apa kilövellte a váladékát, itt a vége, fuss el véle, neki meg csupa lucsok lett a bugyija – bizony a jó apucik nem szoktak így viselkedni, és akárhány epizódból állt A Brady család című sorozat, ilyen eset nem fordult elő benne, de...
De valamit azért tisztázzunk, gondolta Jessie. Tulajdonképpen megúsztam egy kis karcolással, ha azt nézzük, mi történhetett volna – és mi történik most is nap mint nap másokkal, és nem is csak nyomornegyedekben vagy elmaradott vidékeken. Nem az apám volt az első diplomás, felső középosztálybeli férfi, akinek a lánya láttán ágaskodni kezd a szerszáma, és én sem voltam az első kislány, akinek az apucija összekente a bugyiját. Nem azt mondom ezzel, hogy a dolog rendjén való vagy akárcsak menthető volt, csak azt mondom, hogy elmúlt, és sokkal rosszabbul is elsülhetett volna (és ha ez szójáték, hát köpök rá).
Hát ez az igazság. És akármint vélekedjék róla Csöpi, ő mégis inkább leveszi az egész kérdést a napirendről; fölösleges újra elmerülni benne. Vesszen csak bele a történet a napfogyatkozás sötétjébe. Neki még épp elég munkát ad a haldoklás itt, ebben a bűzhödt, legyektől hemzsegő hálószobában.
Lehunyta a szemét, és a következő pillanatban már meg is csapta orrát apja arcvizének illata, elkeveredve ideges verítékének enyhe szagával. És utána már érezte azt az ülepéhez préselődő kemény valamit, hallotta apja kurta felhördülését, amikor ő fészkelődni kezdett az ölében. Aztán a kezét érezte, ahogy könnyedén megtelepszik a mellén, ő pedig azon aggódik, nincs-e valami baja, hiszen olyan kapkodva szedi a levegőt. És Marvin Gaye csak búgta a rádióba: „Talán nem szabad így szeretni, de én így érzek, bárha fáj... mert egy nőt szeretni így muszáj...”
Szeretsz engem, Csöpi?
Hát persze...
Akkor ne törődj semmivel. Soha nem okoznék neked fájdalmat. És a másik keze megindult Jessie meztelen lábán, felfelé tolva a napozóruhát, felgyűrve egészen az öléig. Én is csak...
– Én is csak szeretni akarlak – mormolta Jessie, arrébb csúszva a fejtámlán. Az arca sárgás volt és törődött. – Ezt mondta. Jézusom, ezt merte mondani!
„Mindenki tudja, hogy a szerelem fájhat... De az én szerelmem csupa könny és bánat...”
Nincs kedvem hozzá, apu... Félek, hogy megég a szemem.
Még van húsz másodperced. Legalább addig nézd. Nincs mitől félni. Csak ne kukucskálj.
És azután pattant a gumi – az apja nadrágjában, nem az övében –, és a jó öreg Ádám kiszabadult. Bár egyre inkább közeledett a végső kiszáradáshoz, Jessie bal szeméből mégis kigördült egyetlen könnycsepp, és lassan lecsorgott az arcán. – Látod, megteszem – mondta rekedt, elszorult hangon. – Átélem újra. Remélem, most boldog vagy.
Az hát, mondta Csöpi, és Jessie, bár már nem látta, mégis magán érezte azt a különös, lány pillantást. Csak egy kicsit előreugrottál. Menj vissza. Éppen csak néhány perccel.
Jessie véghetetlen megkönnyebbüléssel értette meg, hogy Csöpi nem olyasmire akarja emlékeztetni, ami apja szexuális ostroma közben vagy az után történt. Olyasmit kell keresnie, ami előtte volt – ha nem is sokkal előbb.
Akkor miért kellett ezt az egész ócska rémmesét feltúrnom?
A válasz persze eléggé nyilvánvaló volt. Akár egyetlen szardíniára éhezett meg az ember, akár húszra, a dobozt akkor is ki kell nyitni, látni kell az egész sort, be kell szívni a halolaj undorító bűzét. Különben is, egy kis múltidézésbe nem fog belehalni. A bilincsbe, igen, abba belehalhat, de a régi emlékek, bármily fájdalmasak, nem tehetnek kárt benne. Ideje hát abbahagyni a nyelvelést meg a siránkozást, és munkához látni. Ideje megkeresni, amit Csöpi szerint meg kell keresnie. Addig kanyarodj vissza, mielőtt hozzád nyúlt – úgy, ahogy nem lett volna szabad. Az okot keresd, amiért voltaképpen kiültetek a verandára. Menj vissza a napfogyatkozáshoz.
Jessie még szorosabbra hunyta a szemét, és visszament a napfogyatkozáshoz.

28

Valami baj van, Csöpi?
Á, nem... de azért ijesztő egy kicsit, nem gondolod?
Most már bele sem kell néznie a periszkópba, anélkül is tudja, hogy valami történik; az ég elsötétül, mint amikor felhő suhan át a napon. Csakhogy ez itt nem felhő. A sűrű homály önmagából bomlik ki, és felhők legföljebb keleten gomolyognak.
De igen, mondja az apja, és Jessie mélységes megkönnyebbüléssel látja, hogy komolyan beszél. Nem akarsz az ölembe ülni, Jess?
Szabad?
De még mennyire!
Így hát Jessie az ölébe bújik, élvezi közelségét, melegét és kellemes illatát – ezt a vérbeli apuszagot –, miközben az ég tovább sötétül. De elsősorban azért örül, mert ez az egész valóban ijesztő egy kicsit, sőt sokkal ijesztőbb, mint gondolta. És a legfélelmetesebb benne az, ahogy a veranda földjére vetülő árnyékuk lassan eltűnik; ilyen látványban Jessie-nek még nem volt része, és érzi, hogy többé nem is lesz. De így ezt se bánom, gondolja, és még közelebb bújik apjához; boldog, amiért – legalábbis e fogvacogtató esemény idejére – megint apuci Csöpije lehet, és megfeledkezhet a suta, nyakigláb, nagylány Jessie-ről... a lassú vízről...
Most már belenézhetek a kormozott üvegbe, apu?
Még nem. Milyen meleg, milyen súlyos a keze a lábán... Jessie ráfekteti a maga kezét, aztán szélesen mosolyogva fordul oda apjához.
Izgi, mi?
Az. Az bizony, Csöpi. Nem is gondoltam, hogy ennyire izgi lesz.
Jessie ismét mocorogni kezd; nem könnyű elférni attól a kemény valamijétől, ami a fenekét böködi. Az apja pedig hirtelen beszívja alsó ajkát, és gyorsan, sziszegve levegő után kap.
Apu! Túl nehéz vagyok? Csak nem okoztam fájdalmat?
Nem. Nagyon jó így.
Most már belenézhetek a kormozott üvegbe?
Még nem, Csöpi. De most már mindjárt.
A világ már egyáltalán nem olyan, mint amikor a nap befúrja magát egy felhőbe; most olyan minden, mintha a délután kellős közepén leszállt volna az alkony. Jessie hallja az erdőből a bagolyhuhogást, és megborzong tőle. A WNCH-adón Debbie Reynolds hangja elhal, és a rátelepülő lemezlovast hamarosan kiüti Marvin Gaye.
Nézz ki a tóra!, biztatja apu, ő pedig engedelmeskedik. A fényét és színeit vesztett világon baljós homály suhan végig; minden fakó, pasztelles árnyalatokban játszik. Jessie didereg, és azt mondja, olyan félelmetes ez az egész, apu meg azt feleli, próbálja élvezni a dolgot, ne rontsa el ijedezéssel; évekkel később Jessie majd gondosan, talán túlságosan is gondosan latolgatja, kétértelműnek szánta-e az apja ezt a biztatást. És most...
Apu! Apuci! Eltűnt! Most lehet...?
Igen, most már lehet. De ha szólok, hogy elég, nincs vita, abbahagyod. Világos?
Három egymásra rakott kormozott üveglapot ad neki, meg egy edényfogót, merthogy az üveget a pajta ablakából vágta ki, és úgy gondolja, nem igazán ért az üvegesmesterséghez. És ahogy Jessie, félig emlékezve, félig álomba révedve, lenéz az edényfogóra, tudata, olyan fürgén, mint egy cigánykereket vető akrobata, még messzebb ugrik vissza az időben. Már hallja is apja hangját: Márpedig semmi szükségem rá...

29

– ...hogy anyád, mire hazaér, csak egy cédulát találjon itt...
Jessie, ahogy belesuttogta a szavakat az üres szobába, hirtelen kinyitotta szemét, és első pillantása az üres pohárra esett, Gerald vizespoharára, amely még mindig ott állt a polcon, az oszlophoz erősített bilincs közelében. A jobb kezét tartotta ez a bilincs – nem a balt.
...mert mi az Oxford Hills-i kórház elsősegély-állomására loholtunk, hogy visszavarrják az ujjacskáidat.
És Jessie egyszer csak átlátta, mi volt az értelme a fájdalmas múltidézésnek, s megértette, mit akart a kis Csöpi már jó ideje a tudtára adni. A válasznak nem volt köze sem a jó öreg Ádámhoz, sem a kifakult pamutbugyin éktelenkedő nedves folt gyenge ásványi szagához; csak ahhoz a fél tucat üveglaphoz volt köze, amelyet apja olyan nagy gonddal vágott ki az ócska pajta ablakának málladozó gittjéből. A niveás tégely oda lett, de egyetlen anyag, amellyel bőrét csúszóssá teheti, még maradt számára; van még egy másik, egy utolsó mód rá, hogy átcsússzon az ígéret Földjére. Itt van még a vér. Amíg meg nem alvad, a vér majdnem olyan síkos, mint az olaj.
Pokolian fog fájni, Jessie.
Hát persze hogy pokolian fáj majd. De úgy rémlett, hallotta vagy olvasta valahol, hogy a csuklóban kevesebb az ideg, mint a test egyéb létfontosságú ellenőrzőpontjain: ez is az oka, amiért a császári Róma tógás bulijai óta az öngyilkosjelöltek oly előszeretettel vágják fel a csuklójukon az ereket, kivált ha előtte bemásztak egy kád forró vízbe. És különben is, az ő érzékei félig-meddig már megbénultak.
– Akkor voltam a legbénább, amikor hagytam, hogy rám kattintsa ezt a vacakot – károgta.
Ha túl mélyre vágsz, te is éppúgy elvérzel, mint azok az ócska rómaiak.
Ez természetesen igaz. De ha meg sem kísérli, akkor addig fekhet itt, amíg valamilyen szívgörcs vagy a kiszáradás nem végez vele – vagy amíg csontszatyros barátja ma éjjel fel nem bukkan.
– Ennyi elég – mondta. A szíve hevesen zakatolt, és órák óta először most érezte magát teljesen ébernek. Az idő nagyot rándulva ismét mozgásba lendült, mint a tehervonat, amely a tolatóvágányról pöfögve megindul a fővonal felé. – A döntő érv elhangzott.
Jól figyelj, szólalt meg egy sürgető hang, és Jessie csodálkozva ismerte fel benne mind Ruthot, mind a ténsasszonyt; úgy látszik, az ügy érdekében fegyverszünetet kötöttek. Nagyon fontos mondanivalónk van.
– Adjátok elő – közölte Jessie az üres szobával, de a szeme közben sem pihent: a poharat nézte. A poharat, amelyből egy tucattal vásárolt ezelőtt három vagy négy évvel, a Sears kiárusításán. Azóta hét vagy nyolc eltört közülük. Nemsokára még egy elfogy a készletből. Nagyot nyelt, és arca elfintorodott, mert úgy érezte, mintha a torkában egy flanelbe bugyolált kő állna keresztbe, s azt kerülgetné, amikor nyel. – Higgyétek el, csupa fül vagyok.
Azt jól is teszed. Tudniillik az a helyzet, hogy ha nekifogsz, többé már nem lehet abbahagyni. És sietned is kell, mert a szervezeted már súlyos folyadékhiánnyal küzd. És ne felejtsd el: még ha nem sikerül is...
– Sikerülni fog! – vágott közbe Jessie, és hitte is, amit mond. A helyzet a végletekig egyszerűsödött, s a megoldás egyszerre volt félelmetes és a maga egyértelműségében mégis varázslatos. Igazán nem volt szándékában, hogy elvérezzen – ki lenne ilyen ostoba? –, de ha így fordul, még az is jobb az egyre szaggatóbb izomgörcsöknél meg a szomjúságnál – és sokkalta vonzóbb a lény – az idegen, a látomás vagy bármi légyen – visszatérésénél.
Száraz nyelvével megnyalta kiszáradt ajkát, és megpróbált rendet teremteni ide-oda repdeső, kusza gondolatai között. Így tett akkor is, amikor az arckrémes tégelyt akarta megkaparintani; de a tégely most már hasznavehetetlenül hever az ágy mellett. Aztán rájött, hogy az agya egyre nehezebben forog. Minduntalan foszlányok csengtek a fülében
(kend be magad)
abból a régi bluesból, orrát meg-megcsapta apja kölnijének illata, s szüntelen érezte azt a fenekéhez nyomódó kemény valamit. És itt volt még Gerald is – Gerald, aki a padlón fekve mintha szólna hozzá. Vissza fog jönni, Jess. Bármivel próbálkozol, őt nem tudod megállítani. Majd ő móresra tanít, én büszke grófnőm.
Tíz percet adott magának, hogy újra meg újra végiggondolja az egyes mozzanatokat, bár az igazat megvallva nem volt sok átgondolnivaló; a program életveszélyes volt, de bonyolultnak aztán senki sem nevezhette. Jessie azonban mégis lejátszott magában minden egyes szakaszt, nem is egyszer, és fürkészve kutatott a legapróbb hiba után is, amely ezúttal már valóban az életébe kerülne. Hibát azonban egyet sem talált. Végső soron csupán egyetlen igazi akadállyal kell megküzdenie: mindent lázas gyorsasággal kell lebonyolítani, még mielőtt a vér megalvadhatna. És a művelet csak kétféleképpen végződhet: vagy gyorsan kiszabadul, vagy az önkívület és a halál várja.
Még egyszer, utoljára végigpróbálta magában a forgatókönyvet; egyetlen visszataszító részleten sem siklott keresztül, inkább úgy vizsgálta át az egészet, mint egy bordás mintájú sálat, amelyen kötés közben leejthetett néhány szemet. A nap közben rendíthetetlenül folytatta útját nyugat felé. A ház mögötti lejtőn a kutya lassan felállt, otthagyva a földön a fényesre rágott porcogót, és elbattyogott az erdő felé. Már megint meglegyintette orrát az a baljós szag, és most, hogy a bendője tömve volt, egy szippantásnyit is sokallt belőle.

30

Tizenkettő-tizenkettő-tizenkettő , villogott az óra. De akármennyit mutatott volna, Jessie tudta, hogy az ő ideje eljött.
Még egy szót, mielőtt nekilátsz. Pattanásig srófoltad az idegeidet, és ez most jó dolog, de vigyázz, nehogy a figyelmed szétszóródjék. Ha rögtön az elején a földre ejted azt a rohadt serblit, akkor tényleg el vagy intézve.
– Be ne gyere, kutya! – rikoltotta éles hangon, hiszen honnan sejthette volna, hogy a kutya már néhány perccel ezelőtt bevette magát a kocsifelhajtón túl kezdődő kis erdőbe. Néhány másodpercig még tétovázott, nem kellene-e még egy imát elrebegnie, de aztán úgy gondolta, mára letudta az imádkozni valót.
Mostantól fogva minden a hangokon múlik – és őrajta.
Jobb kezével a pohárért nyúlt, de már nem olyan óvatos, tapogatódzó mozdulattal, mint korábban. Egyik énjével – alighanem azzal, amelyik oly nagy tisztelője volt Ruth Nearynek – megértette, hogy a végső művelet sikere már nem a gondosságon és óvatosságon múlik. Itt most már meg kell markolni a kalapácsot, és lecsapni vele, de teljes erőből.
Én leszek a szamurájnő, gondolta, és önkéntelenül elmosolyodott.
Ujjaival átfogta a poharat, amelyért első alkalommal oly keményen megküzdött, egy-két másodpercig érdeklődve megnézegette – mint a kertész, ha veteményesében a bab és a borsó között egyszer csak valami szokatlan, oda nem illő hajtást talál –, aztán megmarkolta. Résre zárta szemét, hogy megóvja a szanaszét röpködő szilánkoktól, aztán teljes erővel, mint ahogy a főtt tojást szokás feltörni, a polchoz csapta a poharat. A zaj szinte meghökkentően ismerős, teljességgel hétköznapi zaj volt; semmiben sem különbözött attól a több tucat pohárétól, amelyet mosogatás közben elejtett vagy könyökével a földre sodort, amióta csak ötéves korában elválasztották a Donald kacsa képével díszített plasztikpohártól. A jó öreg, ismerős csattanás volt, nem más; semmilyen különleges zenei aláfestés nem jelezte, hogy elhangzásával páratlan folyamat veszi kezdetét: most viszi vásárra a bőrét – azért, hogy megmentse.
Egyetlen eltévedt üvegszilánk vágódott csak a homlokának, épp a szemöldöke fölött, amúgy az arca sértetlen maradt. Egy másik – hangzásáról ítélve nagyobb – cserép leperdült a polcról, és nagy csörömpöléssel a padlóra hullott. Jessie keskeny fehér vonallá préselte ajkát, hogy felkészüljön a – pillanatnyilag – legnagyobb fájdalomra, arra, amely majd ujjaiból sugárzik ki. De fájdalom helyett csak valami enyhe kis nyomást és némi meleget érzett; igazán szóra sem érdemes azokhoz a görcsökhöz mérten, amelyek az elmúlt egy-két órában az egész testét szaggatták.
Úgy látszik, a pohár szerencsésen tört el. Miért is ne? Legfőbb ideje, hogy végre hozzám pártoljon a szerencse, nem igaz?
De ahogy felemelte a kezét, látta, hogy elbizakodásra semmi ok. Négy ujja végén sötétvörös kis buborékokban buggyant ki a vér; csak a kisujja maradt ép. Hüvelykujjából, mutató- és középső ujjából üvegszilánkok meredeztek, mint holmi sündisznótüskék. Sérülései csak azért nem fájtak, mert végtagjai már érzéketlenné tompultak, és talán azért sem, mert az éles szilánkok csak keskeny sebet ejtettek – de hogy megsérült, az kétségtelen. A kövér cseppek szemeláttára indultak meg a tűzött, rózsaszín matrac felé, és sötét foltokat ejtettek rajta.
Ahogy rámeredt az ujjaiból mint tűpárnából kimeredő tűhegyes üvegszilánkokra, hányinger fogta el, holott a gyomra teljesen üres volt.
Szép kis szamurájnő, jegyezte meg csúfondárosan az egyik ufóhang.
De hát az ujjaim! kiáltotta vissza Jessie. Nem látod, mi történt az ujjaimmal?
Lelkében ismét megrebbent a vakrémület, de elfojtotta, és tanulmányozni kezdte a kezében maradt gömbölyded üvegdarabot. A pohár felső részéhez tartozott, és méretre az egész pohárnak mintegy negyede lehetett. Egyik oldalon két sima, szabályos körívre hasadt, amelyek éles hegyben értek össze; a hegyes kis éken gonoszul szikrázott a délutáni napfény Nos, ez az alakzat talán valóban szerencsésnek mondható. Mármint ha nem lohad le a bátorsága. Ez a hajlított kis üvegvilla olyan volt, mint valami mesebeli csodafegyver – parányi tőr, harcias manó kezébe való, amikor csatázik a vargánya kalapja alatt.
Úgy látom, kedvesem, elkalandoznak a gondolataid, szólalt meg Csöpi. Nem túl nagy fényűzés ez most?
De igen, felelte Jessie. Mi mást is felelhetett volna?
Visszatette a polcra a pohárcserepet, gondosan, hogy majd mindennemű artistamutatvány nélkül elérhesse. A gömbölyödő felére állította, úgy, hogy a tőr formájú kis nyelv felé meredjen; hegyén szikrát vetett a visszaverődő napfény. Jessie úgy gondolta: ha nem csap le rá túl nagy erővel, éppen megfelelő lesz a soron következő feladathoz. Vigyáznia kell, mert ha túl nagy a lendülete, még ledönti az üveget a polcról, vagy lepattintja az alkalmi pengét.
– Csak vigyázva – intette magát. – Ha ügyesen csinálod, Jessie, nem is kell, hogy lecsapj rá. Tegyél úgy, mintha...
Ám a folytatás
(marhasültet szeletelnél)
nem látszott valami termékenynek, így hát elreteszelte az útját, úgy, hogy csak a lényeg maradjon meg belőle. Felemelte a jobb karját, mígnem a lánc megfeszült, és csuklója éppen a csillogó üvegdárda fölé ért.
Nagyon szerette volna lesöpörni a polcon szétszóródott cserepeket és szilánkokat – érezte, hogy odafönn valóságos aknamező leselkedik rá –, de a niveás tégely keserű leckéje visszatartotta. Ha közben véletlenül lesodorná a tőrhegyű üvegdarabot is, vagy épp a hegyét törné le, turkálhatna a többi cserép között, amíg megfelelőt talál helyette. A sok óvintézkedés szinte valószerűtlennek tetszett, de azért egyetlen pillanatra sem próbálta elhitetni magával, hogy fölöslegesek volnának. Ha ki akar jutni ebből a csapdából, sokkal több vért kell áldoznia, mint amennyit eddig veszített.
Csináld úgy, Jessie, ahogy eltervezted... és ne tojj be menet közben!
– Nem fogok betojni – fogadkozott Jessie a már megszokott érdes, reszelős hangján. Aztán szétterpesztette ujjait és megrázta csuklóját, abban a reményben, hogy így megszabadulhat az ujjaiba fúródott szilánkoktól. Ez majdnem sikerült is, csak a hüvelykujjába akadt szilánk süppedt már túl mélyen a köröm alatti vékony, érzékeny húsba. Ebbe azonban beletörődött; nem húzhatta tovább az időt.
Őrültség, amire készülsz, jelentette ki egy ideges hang, de nem valamelyik ufóé, ó, korántsem. Jessie nagyon jól ismerte ezt a hangot: az anyjáé volt. Nem mintha csodálkoznék; megint egyszerűen túlreagálod a dolgokat, amúgy igazi Jessie Mahout-módra. Elég volt egyszer látnom, hogy századszorra is ráismerjek. Gondolkozz, Jessie! Mi értelme, hogy összekaszabold magad, és aztán elvérezz? Majd jön valaki, és kiszabadít; minden más üres képzelgés. Még hogy valaki meghaljon a saját nyaralójában? És méghozzá bilincsbe verve? Nahát, ez egyszerűen nevetséges, nekem elhiheted. Meg is esküszöm rá, ha akarod. Próbálj még csak most az egyszer felülemelkedni azon a nyafogós természeteden, és hagyd azt az üveget. Verd ki a fejedből az egészet!
Az anyja volt, semmi kétség; az utánzat hitelesebb már nem is lehetett volna. Ő álcázta mindig indulatait a gyengédség és a józan érvelés látszatával, és bár nem volt mindenestől alkalmatlan a szeretetre, Jessie mégis úgy gondolta: az volt az igazi Sally Mahout, aki egy napon berontott a szobájába, hozzávágott egy pár magas sarkú cipőt, és sem akkor, sem később nem szolgált egy árva kukk magyarázattal sem.
Most pedig hazugság volt minden szava. Hazudott – mert meg volt ijedve.
– Nem – mondta Jessie. – Ne is esküdj meg rá. Senki nem jön értem... legföljebb talán a tegnap éjjeli pofa. És azért sem fogok betojni.
Azzal jobb csuklója már meg is indult a csillogó üvegtőr felé.

31

Vigyáznia kellett, hogy mindvégig lássa is, amit csinál, annál is inkább, mert érezni kezdetben semmit sem érzett; akár véres cafatokra is szabdalhatta volna a csuklóját, akkor sem érez egyebet annál az enyhe nyomásnál és melegségnél. Nagy megkönnyebbüléssel tapasztalta, hogy látását jóformán semmi nem zavarja; véletlenül a lehető legjobb helyre csapta le a poharat. (Végre egy kis mázli, villant fel benne a csúfondáros gondolat.)
Kezét hátrahajlítva nyomta bele csuklóját az üvegcserépbe – azon a helyen, ahonnan a tenyérjósok által szerencsevonalnak nevezett redők indulnak. Megbabonázva nézte, ahogy a kiugró kis ék először csak parányi gödröcskét váj a bőrébe, aztán egyszer csak átüti. Nyomta, nyomta tovább a csuklóját, a csuklója pedig csak nyelte magába az üvegszilánkot. A kis mélyedés először megtelt vérrel, aztán eltűnt.
Első érzése a csalódottság volt. Ő azt remélte – és persze rettegett is tőle –, hogy a döfés nyomán azon nyomban szökőárként lövell ki majd a vér, de nem így történt. Csak akkor kezdett erősebben vérezni, amikor az éles kis szilánk átvágta a bőr felszíne alatti kék érnyalábokat is, de a vér még ekkor sem lüktető kis gejzírekben szökött ki, hanem gyorsan, egyenletesen ömlött, mint a víz az ütközésig csavart csapból. Aztán mintha átszakadt volna egy gát: a folyamból áradat lett; végigömlött a polcon, és lefolyt a karjára. Most már nincs visszaút; most már – akár így üt ki, akár úgy – benne van.
Legalább húzd már vissza a csuklód!, sikoltotta az anyja-féle hang. Ennyi éppen elég; legalább ne növeld a bajt! Gyorsan! Most!
A javaslat igazán csábító volt, csakhogy Jessie úgy gondolta: még nagyon is kevésre jutott. Az orvosok, ha súlyos égési sérültet kell ellátniuk, maguk között „hámozást” szoktak emlegetni; Jessie azonban nem ismerte a szónak ezt az értelmét: Ő csak arra eszmélt rá e kísérteties műtét végrehajtása közben, hogy a vér egymagában aligha lesz elegendő a szabaduláshoz. Szükség van másra is ahhoz, hogy átcsúszhasson a szabadságba.
Lassan, óvatosan elforgatta csuklóját, hogy a tenyere alján feszülő bőrt is felhasítsa az üveggel. Most már érzett valami baljós bizsergést a tenyerében, mintha a vágás felélesztett volna a tetszhalálból valamilyen kicsiny, de létfontosságú idegdúcot. Jobb kezének gyűrűs- és kisujja úgy bukott előre, mintha halálos csapás érte volna, a másik három pedig remegve hajladozott előre-hátra. Fájdalmat még mindig nem érzett, olyan irgalmasan dermedt volt minden porcikája, de talán épp ezért volt valami elmondhatatlanul iszonyatos az öncsonkításnak ezekben a szemmel látható tüneteiben. Az a két ujj, amely mint két kis holttest roskadt össze, valamiképpen a kiontott vérénél is elborzasztóbbnak tűnt.
És ekkor az iszonyatot is, a sebzett kezében egyre növekvő nyomást és meleget is egy csapásra félresöpörte a villámcsapásként az oldalába hasító újabb izomgörcs. Oly könyörtelenül szaggatta, mintha kényszeríteni akarná, hogy mozduljon ki torzult, kicsavarodott tartásából, de Jessie nem engedett: dühét megsokszorozta a rémület, és csak azért sem hagyta magát. Tudta, hogy most nem szabad elmozdulnia, mert akkor szinte bizonyosan a földre sodorná a rögtönzött szikét.
– Csak azt próbáld meg! – dünnyögte összeszorított foggal. – Most már végigcsinálod, te balfácán!
Megmerevedett, nehogy még erősebben nyomja bele húsát a törékeny üvegpengébe, hiszen tudta, hogy ha az lepattan, alkalmatlanabb szerszámmal kell folytatnia a műveletet. De ha a görcs az oldalából átterjed a jobb karjába – mint ahogy a jelek szerint arrafelé törekszik...
– Azt már nem – nyöszörögte. – Kopj le, nem hallod? Tünés a francba!
Várt, holott tudta, hogy nem húzhatja az időt, de azt is tudta, hogy nem tehet mást. Várt, és közben hallgatta, ahogy a saját, éltető vére a fejtámla aljáról csak csöpög-csöpög a földre. Nézte, ahogy a polcon újabb kis vérpatakok indulnak útjukra; némelyikben parányi üvegcsillámok úsztak. Mintha Hasfelmetsző Jack egyik áldozata volnék egy szadista horrorfilmben, gondolta hirtelen.
Nem lebzselhetsz tovább, Jessie!; förmedt rá Ruth. Kifogysz az időből!
A szerencséből fogytam ki, pedig amúgy sem jutott sok belőle az életemben, felelte vissza.
Ebben a pillanatban enyhült az izomgörcs, vagy legalábbis sikerült ezt elhitetnie magával. Elforgatta kezét a bilincsben – közben felüvöltve, mert a görcs még egyszer rekeszizmába mélyesztette izzó karmait –, de mégis tovább ügyeskedett, hogy ezúttal csuklójának másik, keze feje alatti oldalát nyársalja fel az üvegtőrrel. A tenyere felőli lágyabb rész most ott volt a szeme előtt, és Jessie megbabonázva bámulta a szerencsevonalakat átmetsző mély hasadékot, amely kitátott, vörösesfekete szájként mintha gúnyosan nevetett volna rajta. Olyan mélyen nyomta keze fejét az üvegtüskébe, ahogy csak merte, miközben még egyre viaskodott a rekeszizmában és mellkasában tomboló görccsel, aztán hevesen visszarántotta a kezét, úgy, hogy homlokát, arcát és orra nyergét finom permetként borította el a szétfröccsenő vér. Az üvegcserép, amellyel ő maga kezdetleges kis sebészi beavatkozását véghezvitte, pörögve hullt a földre, ahol a manótőr menten apró szilánkokra tört. Jessie egy árva gondolatot sem vesztegetett rá; megtette, ami a dolga volt, nem számított többé. Őrá azonban újabb feladat várt. Most kell kiderítenie, fogva tartja-e továbbra is a bilincs, avagy ennyi véráldozattól már kiengesztelődött, és futni hagyja.
A görcs még egyszer belemart az oldalába, aztán valóban elcsitult, de Jessie erről éppoly kevéssé vett tudomást, mint ahogy házi készítésű kis üvegszikéje vesztével sem törődött. Agya, mint egy fenyőgyantával bevont fáklya, valósággal izzott a megfeszített figyelemtől – és figyelme egyes-egyedül a jobb kezére összpontosult. Felemelte, és a késő délutáni nap aranyló fényében alaposan szemügyre vette. Ujjait vastagon lepte be a vér. Alkarját mintha élénkpiros festékkel mázolták volna össze. A bilincs íve éppen csak sejlett a vérözön alatt. Jessie tudta: ennél többet nem remélhet. Megfeszítette karját, és húzni kezdte lefelé, ahogy eddig már két ízben is próbálta. A bilincs feljebb csúszott – aztán megint egy kicsivel feljebb – és aztán ismét megakadt. Továbbra is a hüvelykujj alatt kidudorodó csont állta el makacsul az útját.
– Nem lehet! – sikoltotta, és még nagyobbat rántott a karján. – Nem vagyok hajlandó így megdögleni! Értetted? NEM VAGYOK HAJLANDÓ!
A bilincs mélyen a húsába vágódott, és Jessie-ben most iszonyú bizonyosság ébredt: ez a karika egyetlen milliméterrel sem mozdul tovább, amíg csak halála után valami szivarját rágcsáló zsaru ki nem nyitja, és le nem veszi megmerevedett kezéről. Sem ő, sem bármilyen földi hatalom nem mozdíthatja tovább, az ég és a pokol hatalmasságai pedig nem hajlandók megtaszítani.
Ekkor mintha hővillám csapott volna csuklója felső részébe, és a bilincs egy picivel feljebb rándult, megállt, és aztán továbbmozdult. Közben egyre erősödött az a forró, villamos bizsergés, hogy aztán sötéten izzó karperecként kússzon körbe egész kezén, s végül úgy marjon belé, mint egész bolyra való éhes vörös hangya.
A bilincs azért mozgott, mert a bőr is mozgott alatta – mint amikor valaki húzni kezd egy szőnyeget, és a szőnyeggel együtt a rajta fekvő súlyos tárgy is megindul. A csuklóján ejtett szaggatott szélű, kör alakú seb egyre tágult, a nyílást véres íncafatok hálózták be. Keze fején a bőr meggyűrődött, és összetorlódott a bilincs fölött. Jessie-nek hirtelen az ágytakaró jutott eszébe: az is így gyűrődött össze, amikor pedálozás közben az ágy végéig rúgta.
Ó, édes Jézusom, gondolta, úgy hámozom a kezem, mint egy narancsot.
– Engedj már! – üvöltött a bilincsre minden józan gondolatot elsöprő fergeteges indulattal, úgy, mintha élőlényhez beszélne, valami gyűlöletes teremtményhez, amely cápaként vagy veszett menyétként mélyeszti belé fogait, és nem engedi szökni. – Ó, hát soha nem fogsz már elengedni?
A bilincs sokkal feljebb csúszott, mint bármikor eddigi kísérletei során, de ahhoz a sorsdöntő fél (vagy most már talán csak negyed) centiméterhez még mindig csökönyösen ragaszkodott. A vaksin hunyorgó, vértől síkos acélkarika alatt már alig volt bőr, csak fénylő íncafatok látszottak ki alóla, színük, mint a friss szilváé. Jessie keze feje olyan lett, mint a pulyka dobverője, ha a ropogós bőrt lefejtették róla. S ahogy csak nyomta-nyomta lefelé a karját, a csuklója belsején ejtett seb is tovább tágult, s már véres gödörként tátongott. Jessie agyán átvillant, hogy ha tovább erőlködik, végül még az egész keze leválik. A bilincs – ő legalábbis így érezte – megint feljebb csúszott egy hajszálnyival. Mígnem hirtelen ismét megakadt. Ezúttal – úgy tűnt – végérvényesen.
Hát persze hogy megakadt, Jessie!, sivította Csöpi. Nézd csak meg jól! Hisz egészen elferdült! Ha ki tudnád egyenesíteni...
Jessie előrelökte karját, hogy a bilincs visszahulljon a csuklójára, aztán, még mielőtt újabb görcs rohanhatta volna meg, minden maradék erejét megfeszítve ismét húzni kezdte lefelé. A bilincs feltépte a csuklója fölötti nyers húst és mintha egész keze beleveszett volna a fájdalom vörös ködgomolyába. A lenyúzott bőr éppen itt, a tenyerén gyúlt meg, átlósan a kisujj és a hüvelykujj töve között. Egy pillanatra éppen ez a lazán fityegő bőrköteg akasztotta meg a bilincset, majd a következő másodpercben kis cuppanással besiklott az acél alá. Immár a kis csontos dudor maradt az utolsó akadály Jessie még erősebben nyomta lefelé a karját. Hiába.
Ennyi, gondolta. Senki többet, harmadszor.
És ekkor, éppen amikor már ellazította volna sajgó karját, a bilincs átcsúszott a kemény kis kitüremlésen, amely oly sokáig féken tartotta, majd szinte lerepült ujjairól, és csörömpölve koccant az ágy oszlopához. Olyan gyorsan ment végbe az egész, hogy Jessie először fel sem fogta. Igaz, a keze már nem is emlékeztetett az e néven ismert emberi alkalmatosságra; de akkor is az övé volt – és szabad volt.
Szabad.
Jessie hol az üres, vérrel összefröcskölt bilincsre, hol saját megnyomorított kezére bámult, s arcán lassan derengeni kezdett a felismerés. Úgy fest, mint a madár, amelyik berepült egy gépbe, és aztán a gép a túloldalon kiköpi, gondolta, de bilincs már nincs rajta. Ez komoly. Tényleg nincs rajta.
– Nem tudom elhinni – hörögte. – A kurva életbe: nem hiszem el.
Nem baj, Jessie. A lényeg az, hogy csipkedd magad.
Jessie összerezzent, mint akit álmából ráztak fel. Hogy siessen? Ez valóban ajánlatos. Nem tudta, mennyi vért veszíthetett – az átázott matracról és a támláról egyre csak csordogáló patakocskákból ítélve legalább fél litert –, de annyit azért tudott, hogy ha még soká vérzik, akkor elveszíti eszméletét, és onnan a halálig már igen rövid az út – akár ha komppal kelne át egy igen keskeny folyón.
Azt leshetitek, gondolta. Megint az ismert keménykedő, harcias hang szólalt meg, de ez a hang most már csakis az övé volt, s ez nagyon boldoggá tette. Nem azért csináltam végig ezt az egész förtelmet, hogy a padlóra ájuljak, és feldobjam a talpam. Nem volt módomban elolvasni a szerződést, de a fejem rá, hogy ez a záradék nem szerepel benne.
Ez mind szép, de a lábad...
Erre fölösleges volt emlékeztetni. Több mint huszonnégy órája nem használta a lábait, és akárhogy igyekezett is közben dolgoztatni őket, öreg hiba lenne, ha most mindjárt rájuk bízná magát; görcsöt kaphat, vagy megroggyanhat a térde, vagy akár a kettő együtt is bekövetkezhet. Tehát a jelszó: eső előtt köpönyeg. No persze élete során már rengeteg hasonló bölcs tanácsot kapott (e tanácsokat többnyire a bűvös „azt mondják” vezette be, mintha valami titokzatos, mindentudó kis társaság rejlenék a többesszám harmadik személy mögött), de bármit látott is az Életközelben című műsorban, bármit olvasott a Reader's Digest-ben, arra, amit az imént véghezvitt, mégsem készítette fel semmi. De azért persze óvatos lesz, hogy is ne lenne! Csak éppen úgy rémlett, aligha dúskálhat a választási lehetőségekben.
Balra gurult, úgy húzva maga után jobb karját, mint sárkány a farkát, vagy ócska kocsi a rozsdás kipufogócsövet. Egész karja elhalt – élet csak a keze fejében volt, amelynek meztelen ínkötegeit égő fájdalom hasogatta. Az az érzés, hogy jobb karja le akar válni testéről, még a fájdalomnál is rosszabb volt, de mindez beleveszett a remény és a diadalérzet boldog kábulatába. Íme, át tud gurulni az ágyon, anélkül hogy a bilincs megállítaná – és ez a tudat nem is e világról való örömmel töltötte el. Hasába ekkor alattomos görcs csapott, mintha egy baseballütő boldogabbik végével találták volna telibe, de ő tudomást sem vett róla. Még hogy öröm?, gondolta. Micsoda semmitmondó szó! Ez már földöntúli elragadtatás, mámoros révület...
Jessie! Az ágy széle...! Úristen, állj már meg!
Nem is hasonlított az ágy szélére; inkább olyan volt, mint a világ vége a Kolumbusz előtti idők ódivatú térképein. Ezen a határon túl szörnyek és kígyók várnak, gondolta. Továbbá féloldali csuklótörés. Állj meg, Jess!
De a teste nem hederített a parancsra, mint ahogy a görcsökről sem vett tudomást, csak gurult tovább. Jessie-nek épp csak annyi ideje maradt, hogy bal kezét elforgassa a bilincsben, de már nagy puffanással hasra is fordult az ágy legszélén, aztán lefordult róla. Lábujjai élesen koppantak a padlón, s ő felsikoltott, de ebben a sikolyban nemcsak fájdalom volt. A lába – végre-valahára – földet érintett!
Az ágytól való szabadulása elég sutára sikeredett, hiszen bal karja továbbra is az oszlophoz volt béklyózva, és mereven, ferdén állt el testétől, jobb karja pedig váratlanul felső teste és az ágy oldala közé szorult. Érezte, ahogy a forrón lüktető vér karja bőréről a mellére csorog.
Oldalra fordította arcát, de aztán ebben a gyötrelmes pózban kellett várakoznia, mert észveszejtőn heves, dermesztő görcs állt a hátába, tarkójától egészen tompora hasítékáig. A lepedő, amelyhez melle és szétmarcangolt keze préselődött, már ragadt a vértől.
Fel kell állnom, gondolta, Méghozzá most rögtön, mert különben elvérzek.
Ez a görcs is elmúlt, és végre meg tudta vetni a talpát. Örömmel tapasztalta, hogy a lába korántsem olyan gyenge és reszketeg, mint gondolta, sőt mintha már alig várta volna, hogy elláthassa régi feladatkörét. Jessie lassan felhúzódzkodott. A bal oldali oszlopra kapcsolt bilincs felcsúszott a fölötte lévő keresztlécig, és Jessie egyszer csak elérte azt a testhelyzetet, amelynek már-már végleg búcsút mondott: ott állt a saját lábán az ágy mellett, amely a börtöne volt, és kis híján a koporsója is lett.
Végtelen hála áradt el benne, de ezt is sikerült elfojtania, akár korábban a fejveszett rémületet. Később majd még hálálkodhat, most azonban mással kell törődnie: az átkozott ágy még mindig fogva tartja, és a végső szabadulásra fordítható percek szigorúan meg vannak számlálva. Igaz, hogy mind ez ideig semmi gyengeséget vagy szédülést nem érzett, de ez még semmit sem jelent. Akármelyik pillanatban összeomolhat, és minden figyelmeztető jel nélkül elveszítheti eszméletét.
De akkor is: szerzett már valakinek ily páratlan, ily részegítő élményt a felállás puszta ténye?
– Soha, senkinek – mondta recsegő hangon.
Jobb karját maga elé emelte, a csuklója belsején tátongó sebet szorosan bal mellének domborulatához szorítva, majd fél fordulattal a falnak támasztotta hátát. Úgy állt most az ágy bal oldala mellett, mint a katona, ha a felvonuláson „pihenj!”-t vezényelnek. Hosszút, mélyet lélegzett, aztán ismét munkára fogta jobb karját és szegény, megnyúzott kezét.
Karja, mint valami ócska, elhanyagolt szerkezetű játék, nyikorogva emelkedett a magasba, az ágy fölötti polcig. Bár gyűrűs ujja és kisujja még mindig nem engedelmeskedett, a másik hárommal meg tudta ragadni a polcot, és lebillentette tartóiról. A polc a matracra esett, a matracra, ahol annyi órán át hevert, és amely még mindig őrizte teste körvonalait: a tűzött, rózsaszín anyagba verítéktől nedves, felül vérrel körülrajzolt mélyedés nyomódott. Jessie, ahogy elnézte saját testének formátlan lenyomatát, egyszerre érzett undort, dühöt és félelmet – mi több, attól tartott, most veszti el az eszét.
Aztán elfordította szemét a matracról és a rajta heverő polcról, s megint remegő jobb kezének szentelte figyelmét: felemelte, és fogával próbálta kihúzni a hüvelykujja körme alatt fészkelő üvegszilánkot. A szilánk megcsúszott, és az egyik felső szemfoga és metszőfoga közötti résbe hatolt, felsértve az érzékeny ínyt. A fájdalmas szúrás nyomán Jessie száját elöntötte a vér. Az íze egyszerre volt sós és édes, és olyan sűrűnek tetszett, mint a cseresznyeízű szirup, amelyet gyerekkorában köhögés ellen diktáltak belé. Ám ezzel az új sebbel sem törődött – az elmúlt percekben sokkal súlyosabbakkal is megbékélt –, és végül sikerült kipiszkálnia ujjából a szilánkot, majd jó adag meleg vér kíséretében az ágyra köpte.
– Ezzel is megvolnánk – morogta, majd hozzálátott, hogy rekedt lihegés közepette a fal és a fejtámla közé préselje magát.
Az ágy a reméltnél sokkal könnyebben mozdult el a faltól, bár Jessie valójában sohasem kételkedett benne, hogy ha kellő erővel nyomná, meg tudná mozdítani. Most, hogy végre mögé kerülhetett, akadálytalanul terelte a gyűlöletes bútordarabot a viasztól síkos padlón. Igaz, mivel csak balról tudta nyomni, a lábak kicsit jobb felé tértek, de ezzel eleve számolt, sőt még bele is számította a maga egyszerű kis útitervébe. Így van ez, gondolta, ha egyszer megfordul a szerencse. Mert az ínyedet ugyan cefetté vágtad, Jess, viszont egyetlen üvegcserépbe sem léptél. Úgyhogy told csak ezt az ágyat, kisangyalom, és adj hálát a...
Ekkor a lába valaminek nekiütközött. Lenézett, és látta: éppen Gerald dundi vállába rúgott. A vére a halott arcára és mellére szitált, egy csepp pedig eltalálta egyik megfagyott kék szemét. Jessie nem érzett iránta sem részvétet, sem gyűlöletet – mint ahogy szerelmet sem érzett. Csak éppen megborzadva és némi undorral eszmélt rá, hogy mindama érzések, amelyekkel az elmúlt évek során bíbelődött – azok az úgynevezett civilizált érzések, amelyekből a szappanoperák, a csevelyshow-k, a hallgatói telefonokra épülő rádióműsorok táplálkoznak –, ennyire sekélynek bizonyultak a puszta életösztönhöz képest, amely – legalábbis az ő esetében – a buldózernél is szívósabbnak és erőszakosabbnak mutatkozott. De ebbe már csak bele kellett nyugodnia.
– El az utamból, Gerald – mondta, és belerúgott (bár azért az egész lényén áthullámzó elégtétel érzetéről nem volt hajlandó tudomást venni). Gerald azonban nem moccant; mintha a bomlással járó vegyi változások a padlóhoz forrasztották volna. A legyek felháborodott zümmögéssel szálltak fel megpüffedt gyomráról – más nem történt.
– Akkor pukkadj meg – mondta Jessie, és ismét tolni kezdte az ágyat. Jobb lábával sikerült is átlépnie Geraldon, de bal lábával akaratlanul a hasába taposott. A nyomás ellenhatásaként a halott torkából kísérteties korgás hallatszott, a kitátott szájon pedig bűzhödt kis gázfelhő tört elő. – Igazán elnézést kérhetnél, Gerald – motyogta Jessie, és aztán oda sem nézve túllépett rajta. Már egyedül az íróasztal érdekelte, amelynek tetején most is ott pihentek a kulcsok.
Mihelyt Geraldot maga mögött hagyta, a felbolygatott legyek már vissza is telepedtek rá, hogy folytassák művüket. Hiszen még oly sok volt a tennivaló, és olyan kevés a maradék idő...

32

A legjobban attól tartott, hogy az ágy lába megakad a fürdőszobaajtóban vagy a hálószoba túlsó sarkában, és akkor úgy kell majd hátrálnia és oldalaznia, mintha valami nagy testű autót akarna szűk parkolóhelyre beszuszakolni. Ám ahogy lassan tolta át az ágyat a szobán, kiderült, hogy a kissé jobbra ferdülő ív majdnem tökéletesen megfelel a célnak. Mindössze egyszer kellett félúton módosítania a pályát: egy-két centivel bal felé tolnia az ágyat, nehogy a jobb oldala elállja az íróasztalt. A művelet azonban fáradságos volt: Jessie leszegte fejét, kinyomta fenekét, s az oszlopot mindkét karjával átfonva úgy feszült neki teljes súlyával, mint amikor egy lány már annyira becsípett és elfáradt, hogy forró érzelmeket mímelve táncosának dől, mert csak így tud megállni a lábán. És éppen ekkor jött rá az első szédülés. Úgy érezte, nemcsak öntudata és akaratereje, de érzékei is cserbenhagyják. Mintha felborult volna az idő: nem a Kashwakamak-, de nem is a Dark Score-tó partján volt, hanem valami merőben új, idegen helyen, nem is tóparton, hanem a tengernél, és osztriga meg fémpénz szaga helyett az óceán sós párája csapta meg az orrát. Az időpont most is a napfogyatkozás volt – de minden más megváltozott, s ő a földi szeder cserjéi közé menekült egy másik férfi, egy másik apuci elől, aki a legkevésbé sem érte volna be azzal, hogy a váladékát a bugyijára lövellje. És ez a valaki most ott volt a kút fenekén.
Szökőárként öntötte el a felismerés: ezt már megélte egyszer.
Úristen, mit jelentsen ez?, de választ nem kapott, csak az a rejtelmes kép kísértette tovább, amely azóta sem ötlött eszébe, hogy a napfogyatkozás után bement átöltözni a lepedőkkel elválasztott hálószobába: a ványadt, házi ruhába öltözött nő, aki kontyba tűzve viseli sötét haját, és az oldalán valami összegyűrt fehér rongy hever.
Hűha, gondolta, és összeszabdalt jobb kezével az oszlopot markolva kétségbeesetten igyekezett talpon maradni. Tarts ki, Jessie. Ne törődj azzal az asszonnyal, ne törődj se a szagokkal, se a sötétséggel. Tarts ki, meglátod, mindjárt elmúlik az egész...
Megfogadta a tanácsot, és nem is biztatta magát hiába. A ványadt asszony, aki ott térdelt saját kombinéja mellett, és belesett a korhadt deszkák közti résen, eltűnt, majd a sötétség is oszlani kezdett. A hálószoba ismét kivilágosodott, olyan lett, amilyennek egy őszi délutánon, öt óra körül lennie kell. A tóra néző ablakokon ferdén tűzött be a fény, porszemek táncoltak benne. Jessie árnyéka hosszan nyúlt el a padlón, majd térdnél megtört, s onnan már a falra kúszott. Ám hiába húzódott vissza a sötétség: valami kellemes, erős zsongás maradt utána a fülében. Lenézett a lábfejére: azt is sűrű vér borította. Vérben lépkedett s véres nyomok húzódtak a nyomában.
Kifutsz az időből, Jessie.
Ezt magától is tudta.
Ismét a támla fölé hajolt. Ezúttal nehezebben mozdult az ágy, de végül sikerrel járt, és két perccel később már ott állt az íróasztalnál, amelyet nemrég még oly hosszan s oly reménytelenül bámult a szoba másik végéből. Szája sarkában kesernyés kis mosoly vibrált. Olyan vagyok, gondolta, mint aki egész életében Kona fekete homokjáról álmodozott, s mikor végre ott áll rajta, nem tudja elhinni. Azt hiszi, ez is csak álom, épp csak kicsit valószerűbb, mint a többi, merthogy ezúttal az orra is viszket.
Az ő orra ugyan nem viszketett, ezzel szemben ott volt a szeme előtt Gerald gyűrött nyakkendője, és még mindig meg volt csomózva. Effajta részletek még a legvalószerűbbnek tetsző álmokban sem szoktak előfordulni. És a vörös nyakkendő mellett két teljesen azonos, apró, kerek csövű kulcs. A bilincs kulcsai.
Ismét felemelte jobb kezét, és fürkészve nézegette.
A gyűrűs- és a kisujj most is ernyedten kókadt le. Futón eltűnődött, vajon az idegek mennyire károsodhattak, aztán ellegyintette magától ezt az aggályt. Később majd ennek is meglehet a maga jelentősége – mint ahogy majd előjönnek más dolgok is, amelyeket a gyötrelmes végjáték közben kikapcsolt a tudatából –, pillanatnyilag azonban a jobb kezében lévő idegek sorsa éppoly kevéssé érdekelte, mint az omahai terménytőzsde árfolyamtáblázata. Most csak az számított, hogy jobb kezén a másik három ujj még szót fogad utasításainak. Kicsit reszkettek ugyan, mintha megdöbbentené őket, hogy egyszer csak nélkülözniök kell sok évtizedes szomszédaik társaságát, de azért hallgattak a szóra.
Jessie hát lehajtotta fejét, és elmondta, mit vár tőlük.
– Először is hagyjátok abba ezt a vacogást. Később majd kedvetekre kiborzonghatjátok magatokat, de most szükségem van a segítségetekre. Nélkületek nem megy. – És ez igazabb már nem is lehetett volna, mert ha elejtené a kulcsokat vagy leverné őket az íróasztalról, most, hogy már idáig eljutott – nem, ezt nem is volt szabad végiggondolni. Jessie szigorúan meredt a három ujjra. Egy kicsit remegtek még, de a zord tekintet hatására a remegés alig látható rebbenésekké csitult.
– Rendben van – mondta immár lágyabban. – Fogalmam sincs, hogy ennyi elég lesz-e, no de majd kiderül.
A két kulcs szerencsére egyforma volt, így hát az esély megkettőződött. Azon, hogy Gerald mindkettőt magával hozta, csöppet sem csodálkozott; férje kivételesen akkurátus, módszeres természet volt. A művész és a mesterember között az a különbség, mondogatta nemegyszer, hogy az előbbi a véletlent is számításba veszi. Most is csak két véletlent hagyott ki a számításból: a rúgást s az általa kiváltott szívrohamot. Minek következtében most már nem volt sem mesterember, sem művész, csak halott.
– Ő is menő srác volt – dúdolta, és megint csak nem érzékelte, hogy kimondja, amit gondol. – És most már, úgy látszik, a kutya sem kér belőle. Jól mondom, Ruth? Jól mondom, Csöpi?
Fájdalomtól szinte lángoló jobb kezének hüvelyk- és mutatóujja közé csíptette az egyik parányi acélkulcsot (és ahogy a fémhez ért, ismét elhatalmasodott rajta az érzés, hogy mindez álom csupán), felemelte, megszemlélte, majd a bal csuklóját övező bilincsre nézett. A kis kör alakú zár az oldalán volt; azokra a csengőkre hasonlított, amelyeket a gazdagok szereltetnek házuk hátsó bejáratára. Ha az ember a kulcs üreges csövét beleilleszti, a kattanás után csak el kell fordítani, és már ki is nyílt a zár.
Jessie ujjai már a zár felé közeledtek, de mielőtt a kulcsot beilleszthette volna, ismét elfogta az a különös szédület, és szeme előtt ismét elhomályosult a világ. Megtántorodott, és megint Karl Wallendára, a légtornászra kellett gondolnia. A keze ismét hevesen remegett.
– Elég legyen! – kiáltotta féktelen haraggal, és kétségbeesve célozta meg a zárat. – Elég le...
A kulcs nem talált bele a kis körbe, és megfordult vértől síkos ujjai között. Jessie egy másodpercig még tartani tudta, de aztán kicsúszott a fogásból – nem csoda; hiszen bekente magát! –, és a földre hullott. Most már csak a másik maradt, és ha azt is elejti...
Nem fogod elejteni, mondta Csöpi. Meg is esküszöm rá, ha akarod. Csak siess, mielőtt inadba száll a bátorságod.
Jessie ismét behajlította jobb karját, és közelről megvizsgálta ujjait. Reszketésük ismét enyhült, nem annyira, mint szerette volna, de hiába, tovább nem várhatott. Attól félt, ha késlekedik, végképp elveszti az eszméletét.
Ahogy a megmaradt kulcs után nyúlt, kis híján lesodorta az íróasztalról. Túlságosan érzéketlenek az ujjai, emiatt van minden, a rohadt életbe! Mélyet lélegzett, néhány másodpercig magában tartotta a levegőt, ökölbe szorította a kezét, nem törődve sem a fájdalommal, sem a mozdulat nyomán kibuggyanó friss vérrel, aztán hosszú, sípoló sóhajjal kifújta tüdejéből a levegőt. Máris valamivel jobban érezte magát. Ezúttal letett arról, hogy rögtön felemelje a kulcsot, ehelyett mutatóujjával leszorította apró fejét, úgy húzta végig az asztalon – s tartotta addig, amíg csak a vége túl nem ért a lap szélén.
Jaj, istenem, Jessie, mi lesz, ha leejted! jajveszékelt a ténsasszony. Mi lesz, ha ez is elvész?
– Pofa be, ténsasszony – mondta Jessie, és hüvelykujját a kulcs alá csúsztatva mintegy csipeszbe fogta. Aztán elhessegette magától a gondolatot, hogy mi érheti, ha a művelet másodszor is kudarcot vall, és felemelte a kulcsot. Még várt rá néhány félelmetes másodperc, amikor remegő ujjaival nem sikerült az üreget és a kis kör alakú zárat egymásba illeszteni, de a legsötétebb pillanat az volt, amikor a zár egyszer csak megkettőződött, majd megnégyszereződött. Szorosan összepréselte szemét, újabb mély lélegzetet vett, aztán hirtelen lenézett, s most már ismét csak egy zárat látott. Mielőtt a szeme még egyszer rászedhette volna, valósággal bedöfte a kulcsot a zárba.
– Ez az – lihegte. – És most rajta.
Az óramutató irányába forgatta a kulcsot, de hiába. Halálos rémület szökött fel a torkáig, és ekkor egyszer csak eszébe jutott a rozsdás, ócska kis teherautó, amellyel Bill Dunn, a gondnok szemleútjait bonyolította. A hátsó lökhárítón tréfás matrica díszlett; hatalmas csavart ábrázolt, s fölötte ez állt: BALRA HOPP JOBBRA KOPP
– Balra hopp – motyogta Jessie; és megpróbálta a kulcsot az óramutató járásával ellenkező irányba forgatni. Egy-két másodpercig nem fogta fel, hogy a bilincs felpattant; azt hitte, a hangos kattanás arról árulkodik, hogy a kulcs beletört a zárba, és nagyot sikoltott; felsebzett szájából vérsugár fröcskölt az íróasztalra. Jutott belőle Gerald nyakkendőjére is; a vörös vörösbe veszett. Aztán egyszer csak meglátta, hogy a rovátkolt zár nyitva van, és ráeszmélt, hogy sikerült. Többé semmi kétség: kiszabadította magát.
Jessie Burlingame kihúzta a bilincsből csuklótájékon kicsit felpüffedt, de amúgy sértetlen bal kezét. A bilincs, akárcsak nemrég a párja, csattanva vágódott a fejtámlának. Jessie pedig, mélységes, ámuló áhítattal az arcán, lassan mindkét kezét az arcához emelte, és csak nézte hol az egyiket, hol a másikat. Nem bánta, hogy jobb keze csupa vér; egyelőre a vér nem érdekelte. Most csak teljes bizonyosságot akart szerezni arról, hogy valóban szabad.
Jó fél percig nézegette így a két kezét; a szeme úgy cikázott ide-oda, mintha pingpongmeccset nézne. Aztán mélyet lélegzett, hátravetette fejét, és újabb, metszően éles sikoltást hallatott. Szeme előtt ismét elborult minden, könnyed és életveszélyes szédülés fogta el, de nem vett róla tudomást, csak sikoltozott tovább. Úgy érezte, nem tehet mást: ha magába fojtja, belehal. A szaggatott, töredezett sikolyban félreismerhetetlenül ott bujkált a téboly, de egyszersmind a győzelem, a végső, tökéletes diadal tudata is. Kétszáz méterrel arrébb, a kocsifelhajtón túli erdőben a valamikori Princ felemelte pofáját, és idegesen bámult a ház felé.
Mint ahogy nem tudta abbahagyni a sikoltozást, nem tudta levenni szemét a két kezéről sem. Soha még csak hasonlót sem érzett, s agya egy rejtett zugában különös gondolat támadt: Ha a szex csak feleilyen élvezet volna, az emberek nem tudnák türtőztetni magukat, és minden utcasarkon egymásnak esnének.
Aztán kifulladt, és hátratántorodott. Hiába kapott a fejtámla után, már késő volt – egyensúlyát vesztve terült el a padlón. Esés közben döbbent rá, hogy arra számított: a láncok majd visszatartják. Elég humoros, ha meggondolja az ember.
Ahogy földet ért, sikerült bevernie a csuklója belsején tátongó sebet. Jobb karjában úgy lobbant fel a fájdalom, mint gyertyasor a karácsonyfán, és ezúttal sikoltásában csupán szenvedés vibrált, de hamar visszanyelte, mert érezte, hogy ismét az önkívület felé lebeg. Kinyitotta szemét – és egyenesen férje megviselt arcába bámult. Gerald valami véghetetlen, dermedt értetlenséggel nézett vissza rá: Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Én ügyvéd vagyok, a nevem ki van írva az ajtóra! Aztán a légy, amely épp a felső ajkán tisztogatta a lábát, eltűnt az egyik orrlyukában, Jessie pedig oly hirtelen fordította el a fejét, hogy beverte a padlóba, és a csillagokat látta. Ezúttal, amikor kinyitotta szemét, a fejtámlát pillantotta meg, amelyről továbbra is vígan csöpörészett a vér. Lehetséges, hogy alig néhány másodperce még ott állt az ágy fölé magasodva? Bizonyára így volt, csak épp valószínűtlennek rémlett – innen nézve az istenverte ágy körülbelül akkorának látszott, mint a Chrysler-székház.
Mozdulj már, Jess! Ismét Csöpi kiáltott azon a kellemetlen, sürgető hangján. Érdekes, hogy valaki, akinek ilyen édes kis arca van, adott esetben milyen bestia tud lenni.
– Nem is bestia – mondta, és a szeme ismét lekoppant; ajka körül álmatag kis mosoly játszott. – Ő a lassú víz!
Mozdulj már, a szentségit!
Nem lehet. Először pihennem kell egy kicsit.
Ha nem kelsz fel azonnal, ítéletnapig pihenhetsz! Rajta, rázd már meg azt a hájas segged!
Ez végre hatott. – Az én seggem egyáltalán nem hájas, te kis pimasz! – motyogta bosszúsan, és megpróbált feltápászkodni. Két kísérlet (a másodikat újabb bénító rekeszizomgörcs hiúsította meg) elegendő volt, hogy belássa: a vállalkozás egyelőre kudarcra van ítélve, mi több, inkább újabb bajokkal járna, mivelhogy most már muszáj volt bejutnia a fürdőszobába, és az ágy lába úttorlaszként zárta el a küszöböt.
Jessie már-már kecsesnek is nevezhető úszó mozdulatokkal az ágy alá csúszott, útközben elfújva néhány odatévedt porcicát, amelyek szürke kis gyapotpihékként libegtek tova. A porcicákról, ki tudja, miért; ismét az az asszony jutott eszébe, aki ott térdelt a földiszederbokrok között, az oldalán a ronggyá gyűrt fehér kombinéval. Bemászott a homályos fürdőszobába, és ekkor újabb szag csapta meg; orrát: a víz titokzatos, mohára emlékeztető szaga. Úgy érezte, mindenhonnan víz csöpög: a fürdőkád csapjából, a zuhanyrózsából, a mosdó csapjából. Még az ajtó mögötti szennyeskosárba dobott nyirkos törülköző enyhén penészes szagát is megérezte. Víz, víz, mindenütt csak víz, és minden csepp csak arra vár, hogy megigya. Száraz torka mintha összezsugorodott volna, úgy könyörgött enyhülésért, és Jessie egyszer csak ráeszmélt, hogy a keze valóban vízbe ér – egy kis tócsába, amely a mosdó alatt gyűlt fel, mert hiába hívták ki újra meg újra a szerelőt, valahogy nem boldogult a csőrepedéssel. Jessie hörögve vonszolta közelebb magát a tócsához, fölé hajolt, és nyalni kezdte a linóleumot. Az ízre nem voltak szavak; a száját és nyelvét becéző selymes érintés legédesebb és legérzékibb álmait is túlszárnyalta.
Csak az volt a baj, hogy ez a víz kevés volt. Hiába ölelte körül az a nyirkos, csodálatosan zöld szag, a mosdó alatti tócsa elfogyott, és ami vízhez hozzájutott, csak felajzotta szomjúságát. És a szag – árnyékos források, régi, elrejtett kutak illata – véghezvitte, ami Csöpinek nem sikerült: talpra serkentette Jessie-t.
A mosdó szélébe kapaszkodva húzta fel magát. Épphogy egyetlen pillantást vetett a tükörből rámeredő, legalább nyolcszáz éves öregasszonyra, aztán elforgatta a mosdó csapját – találó feliratot viselt: C. Fresh gyártotta. A friss víz – amennyi víz csak volt a világon – ömleni kezdett. Jessie ismét megpróbálkozott az ujjongó diadalüvöltéssel, de ezúttal csak érdes suttogásra telt erejéből. A mosdó fölé hajolt, tátogva, mint a hal, és belevetette magát abba a mohos forrásillatba. Érzett valami mást is: azt a tompa ásványi szagot, amely azóta kísértette, amióta apja a napfogyatkozás alatt megtámadta, de most ez sem zavarta, mert nem a félelem és a szégyen, hanem az élet szaga volt. Jessie mélyen beszívta, aztán boldogan kiköhögte, és a csapból patakzó vízsugárba tolta nyitott száját. Addig ivott, míg egy erős, de fájdalmatlan görcs hatására ki nem okádta az egészet. A víz még hideg volt, hiszen alig ért le a gyomrába, és rózsaszín csöppeket loccsintott a tükörre. Jessie néhányszor levegő után kapott, aztán újra próbálkozott.
Másodjára a víz már megmaradt benne.

33

A víz szinte varázslatosan magához térítette. Amikor nagy sokára elzárta a csapot, és ismét a tükörbe nézett, úgy érezte, többé-kevésbé már emberformája van. Gyenge volt, alig állt a lábán, és sebei egyre jobban sajogtak – de akkor is életben volt, és gondolkodni is tudott. Bizonyosra vette, hogy soha többé semmi nem szerez majd számára olyan kielégülést, mint az az első néhány korty hideg csapvíz; ami pedig a múltat illeti, ezzel a gyönyörrel legföljebb csak valamikori első orgazmusa vetélkedhetett. Akkor is, most is testi valója, a sejtek és szövetek együttese uralkodott rajta, s bár tudata nem halványult el, a tudatos gondolkodás megszűnt – s így repült egészen az eksztázisig. Soha nem fogom elfelejteni, gondolta, és közben tudta, hogy máris elfelejtette, mint ahogy az első orgazmus csodás, mézízű fullánkja is feledésbe merült, mihelyt idegeiben kihunyt a tűz. Úgy látszik, a test nem szeret emlékezni – vagy talán ódzkodik az emlékezéssel járó felelőségtől.
Most ne ezen tépelődj, Jessie. Sietned kell!
Nem hagynád már abba a csaholást? felelte. Összevagdalt csuklójából már nem ömlött, de azért még egyre csorgott a vér, és amikor a tükörben meglátta az ágyat, elborzadt: a matrac át volt itatva, a fejtámla pedig összevissza kenve vérrel. Valamikor olvasta, hogy az emberek nagyon soká elviselhetik a vérveszteséget különösebb baj nélkül – de mihelyt elérik a tűrési határt, egykettőre leáll a szerkezet. Sokáig már nem feszítheti a húrt.
Kinyitotta a gyógyszeres szekrényt, de amikor pillantása a kötszeres dobozra esett, csak nyersen, károgva felnevetett. Aztán az arcszeszek, parfümök és kölnivizek mögött felfedezte a diszkréten álcázott intimbetétes dobozt. Két-három üveget feldöntött, hogy kihalássza; a levegő fojtogató illategyveleggel telt meg. Az egyik maxibetétről letépte a papírt, és aztán csuklója köré göngyölte, mint valami vaskos fehér karkötőt. A következő másodpercben már át is ütöttek rajta a pipacsszerű foltok.
Ki hitte volna, hogy az ügyvédnében ennyi vér van? mélázott magában szabadon a Macbeth után, és ismét károgva felnevetett saját kis élcén. A gyógyszeres szekrény legfelső polcán volt egy kis karika ragtapasz: kivette, de a bal kezével. A jobb keze most már csak vérzett, és pokolian fájt; használni nem lehetett többé. Ám Jessie mégis mélységes gyengédséget érzett iránta, s ennél mi sem volt természetesebb. Amikor szüksége volt rá, amikor senki-semmi máshoz nem folyamodhatott, ez a szegény kis jobb kéz igenis megfogta a kulcsot, a zárba illesztette, és elforgatta. Hogy is lehetne rá egyetlen rossz szava?
A te műved volt, Jessie, jelentette ki Csöpi. Úgy értem, a jobb kezed is, mi is – valamennyien a te részeid vagyunk. Hiszen te is tudod...
No igen. Ezzel valóban tisztában volt.
Leráncigálta a ragtapasz borítóját, és sután tartotta a karikát a jobb kezével, amíg a bal hüvelykujjával le tudta fejteni a tekercs végét. Aztán visszavette a karikát a bal kezébe, a végét az alkalmi kötéshez szorította, és többszörösen körülcsavarta a jobb csuklóját, hogy a már átnedvesedett intimbetét a lehető legszorosabban simuljon a sebre. Végül a fogával tépte le a tapaszt a karikáról, majd némi habozás után keresztbe is ragasztott egy tapaszcsíkot, közvetlenül a jobb könyök alá. Fogalma sem volt, mennyit ér ez a házi készítésű érleszorító kötés, de úgy vélte, ártani semmiképpen sem árthat.
Ezt a ragtapaszcsíkot is a fogával harapta el, majd a jócskán lefogyott karikát visszatette a felső polcra. Ekkor a középső polcon zöld excedrines üvegcsét pillantott meg. A kupakja, Istennek legyen hála érte, nem volt gyerekbiztos. Bal kezével leemelte a fiolát, és ismét a fogával feszítette le a plasztik kupakot. Fanyar, az ecetre emlékeztető aszpirinszag lengett a levegőben.
Szerintem ez nagyon rossz ötlet, hallatszott Burlingame-né ténsasszony nyugtalan hangja. Az aszpirin hígítja a vért, és fékezi az alvadást.
Ez igaz lehetett, ám jobb keze fejében a lemeztelenített idegek most már harci riadót fújtak, és ha nem csitítja el őket, nemsokára a padlón fetrengve ugatja meg a mennyezeten táncoló fényfoltokat. A szájába rázott két tablettát, majd némi tétovázás után még kettőt. Aztán újra megengedte a vizet, és lenyelte a gyógyszert, majd bűntudatosan nézett le a csuklóján éktelenkedő kötésre. A vér megállás nélkül szivárgott át a papírrétegeken. Nemsokára leveheti az egészet, és úgy csavarhatja ki belőle a vért, mint valami forró, vörös mosóvizet. Hátborzongató kép volt – de mihelyt megfogant agyában, már nem tudott szabadulni tőle.
És ha most még tovább rontottad a helyzetet... – zendített rá búbánatosan a ténsasszony.
Jaj, állítsd már le magad, szakította félbe a Ruth-féle hang, határozottan, de nem barátságtalanul. Ha belehalok a vérveszteségbe, talán ez a négy szem aszpirin legyen a bűnbak? Ez még viccnek is túl szürreális! Ha nem tudnád, az egész úgy kezdődött, hogy gyakorlatilag megskalpoltam a jobb kezem, mert csak így tudtam elszabadulni az ágyról!
A „szürreális” jelző ebben a helyzetben igazán találónak tetszett. De talán van még ennél is találóbb. Ez már nem is szürrealizmus, ez...
– Hiperrealizmus – mondta Jessie halkan, töprengőn.
Igen, alighanem ez a helyes kifejezés. Jessie visszafordult a hálószoba felé, majd felhördült rémületében. A fejében működő egyensúly-ellenőrző készülék azt jelezte, hogy még mindig forog. Néhány másodpercre több tucatnyi Jessie jelent meg előtte, amint egymásba olvadva képszerűen ábrázolják forgásának ívét, mint a filmben az egymásba úsztatott vágások. Még inkább megrettent, amikor észrevette, hogy a nyugati ablakon rézsútosan betűző aranyló fénynyalábok anyagszerűvé váltak – leginkább élénksárga kígyóbőrmintás szövetgöngyölegekre emlékeztettek, s a bennük kavargó porszemek gyémántosan szikrázó szemcsekévékké álltak össze. A szíve aprókat vert, de nagyon gyorsan. Orrában egybevegyült a vér és a forrásvíz régi vörösréz csőre emlékeztető szaga.
Mindjárt elvesztem az eszméletem.
Szó sincs róla, Jess. Ezt most nem engedheted meg magadnak.
Milyen igaz! Csak az a kár, hogy mégis így lesz. Semmit nem tehetett ellene.
Igenis tehetsz. És te is tudod, hogy mit.
Lenézett megnyomorított kezére, majd felemelte. Voltaképpen tennie nem is kell semmit, éppen csak el kell lazítania jobb karjában az izmokat; a többit rábízhatja a nehézségi erőre. Ha meghámozott kezét a fürdőszobapultra ejti, a fájdalom majd kizökkenti ebből a hirtelen körülötte gomolygó baljós fényességből. Ha ez nem segít, akkor már nem segít semmi. Kezét néhány pillanatig ott tartotta vérrel összemázolt bal melle előtt, s igyekezett felvértezni magát az újabb feladatra. Végül azonban ismét leengedte karját. Úgy érezte: nem tudja megtenni. Ez volt az a lépés, amelytől már visszariadt. Nem, több fájdalmat már nem vállal.
Akkor legalább mozogj, mielőtt összeesel.
Csakhogy mozogni se bírok, felelte. Amit érzett, több volt, mint fáradtság; mintha egymagában füstölt volna el egy egész vízipipára való tömény kambodzsai marihuánát. Semmi más vágya nem volt, csak az, hogy itt állhasson, és nézze, ahogy a gyémántporszemcsék lassan keringenek az ablakon behatoló napsugarakban. És közben talán még egyszer igyék egy jót abból a sötétzöld, mohaízű vízből.
– Nahát – mondta messziről jövő, megilletődött hangon. – Ezt a tésztát.
Ki kell jönnöd a fürdőszobából, Jess. Muszáj. Egyelőre ez legyen a gondod. És szerintem ezúttal okosabb, ha átmászol az ágyon. Nem hinném, hogy most át tudnál bújni alatta.
De hát... de hát az ágyon üvegcserepek vannak. Mi lesz, ha megvágom magam?
Ezt már Ruth Neary sem hagyhatta szó nélkül. Valósággal tombolt mérgében.
A jobb kezedet már elevenen megnyúztad; mit számít ezek után néhány újabb karcolás? A szentségit, kisanyám, gondolkozz már! Itt akarsz felfordulni ebben a fürdőszobában, picsapelenkával a csuklódon és bamba vigyorral a képeden? Képzeld csak el magad! Mozdulj már meg, hülye kurva!
Két óvatos lépés, és ismét ott állt a fürdőszoba küszöbén. Néhány másodpercig csak imbolygott, és hunyorogva védekezett a kápráztató napfény elől, mintha egész délután a moziban ült volna, és most lépne ki az utcára. Még egy lépés, és az ágynál termett.
Amikor combja a vérfoltos matrachoz ért, óvatosan felemelte bal térdét, megragadva az egyik ágy végi oszlopot, hogy el ne veszítse egyensúlyát, majd az ágyra mászott. A rettegés és a gyűlölet váratlanul hullámzott át rajta. Éppoly kevéssé tudta elképzelni, hogy valaha még elaludjon ezen az ágyon, mint ahogy a koporsójában sem lett volna kedve szundítani egyet. Éppen csak térdelt rajta, és mégis, legszívesebben felordított volna.
Senki sem kéri, hogy mély és tartalmas szerelmi viszonyra lépj vele, Jessie. Éppen csak át kell másznod a rohadékon.
Ezt valahogy véghez is vitte. A matrac alsó szélén kúszott át, hogy elkerülje a polcot meg az üvegcserepeket. Szeme közben óhatatlanul a két oszlopról lecsüngő bilincsekre tévedt – az egyik nyitva volt, a másikat, a zártat, sűrű vérréteg, az ő vére vonta be –, és ilyenkor felnyögött a gyűlölettől és az elkeseredéstől. Ő ebben a két pár bilincsben nem élettelen tárgyat látott; szörnyek voltak, amelyeknek még most sem csitult az étvágyuk.
Így érte el az ágy túlsó végét. Ép bal kezével megmarkolta az alsó oszlopot, oly óvatosan, mint a műtét utáni lábadozó, megfordult a térdén, majd hasra feküdt, s úgy engedte le lábát a padlóra. Volt még néhány kínos pillanata, amikor úgy érezte, nincs ereje felállni, és itt hever majd, amíg ájultan le nem fordul az ágyról, de aztán mélyet lélegzett, s bal kezével tolva magát már talpon is volt. Csakhogy most még veszélyesebben imbolygott, akár vasárnap reggel a hét végi eltávozáson lévő matróz. Agyán újabb sötét felhő suhant át, mint fekete vitorlás kalózgálya. Vagy mint a napfogyatkozás.
Vakon dülöngélt ide-oda, és közben fohászkodott: Kérlek, Jóisten, ne hagyd, hogy elájuljak. Ugye meghallgatsz? Kérlek, könyörgök...
Végül aztán újra kivilágosodott a szoba. Amikor már elég tisztán látott, lassan, bal karját kinyújtva, hogy el ne veszítse egyensúlyát, átment a telefonasztalhoz, és füléhez emelte a kagylót, amely súlyosabbnak tűnt az Oxfordi Értelmező Szótár bármelyik köteténél. Hangot azonban nem hallott: a vonalban nem volt semmi élet, tulajdonképpen meg sem lepődött ezen, inkább csak eltűnődött: vajon Gerald húzta-e ki a dugaszt, mint máskor is szokta, vagy az éjszakai látogató vágta el odakinn a telefondrótot?
– Nem Gerald volt – mondta rekedten. – Azt észrevettem volna.
De aztán rájött, hogy ebben tévedhet; ő, mihelyt megérkeztek, azonnal a fürdőszobába ment, és azalatt Gerald bízvást babrálhatott a telefonnal. Így hát lehajolt, és meghúzta a lapos, fehér műanyag zsinórt, amely a telefon hátából a szék mögötti dugaszolóaljzatig vezetett. Először úgy tűnt, mintha a zsinór egy parányit engedett volna, de utána már semmit nem érzékelt, és talán első benyomása is csalóka volt; maga is tudta, hogy érzékszervei már nem működnek valami megbízhatón. Az is lehet, hogy a dugó csak megakadt a székben, de...
Ne is áltasd magad, szólt közbe a ténsasszony. A zsinór azért feszül, mert be van dugva; Geraldnak esze ágában sem volt kihúzni. A telefon pedig azért nem működik, mert az a valaki, aki tegnap éjjel itt járt, elvágta a vezetéket.
Nehogy hallgass rá, mondta Ruth. Csak hangoskodik, de közben a saját árnyékától is megijed. A dugó épp csak beakadt a szék hátsó lábába – erre akár meg is mernék esküdni. Egyébként magad is utánanézhetsz, nem gondolod?
Dehogynem. Hiszen csak el kell tolnia a széket, és mögé néznie. És ha a dugót valóban kihúzták, hát majd visszanyomja.
És ha a készülék azután se működik?, kérdezte a ténsasszony. Akkor ugyebár tiszta lesz az ábra.
Mire Ruth: Ne szarakodj annyit. Segítségre van szükséged, méghozzá minél hamarabb.
Bármennyire igaz volt is ez, Jessie-nek semmi kedve nem volt elhúzni a széket. Bizonyára elboldogulna vele – öblös, nehéz karosszék volt, de ötödannyit sem nyomhatott, mint az ágy, azt pedig milyen szépen áttolta a szobán –, inkább maga a gondolat volt nyomasztó. És ha el is húzza – az még csak a kezdet. Utána le kéne térdelnie, s bemásznia a homályos, poros sarokba, hogy megkeresse a dugaszolóaljzatot...
Jessie, kisanyám, kiáltotta Ruth. Nincs más választásod! Azt reméltem, ebben az egyben legalább mind megegyeztünk: neked segítség kell, méghozzá...
Jessie hirtelen és hevesen rácsapta az ajtót Ruth hangjára. Esze ágában sem volt elhúzni a széket; ehelyett felemelte róla nadrágszoknyáját, és óvatosan belebújt. Az átnedvesedett kötésből azonmód vércsöppek fröccsentek a szoknya elejére, de ő szinte meg sem látta ezt, annyira lefoglalta, hogy ne vegyen tudomást a dühös, értetlen hangok kusza lármájáról. Csak tudnám, ki engedte be a fejembe ezt a lökött népséget, tűnődött. Mintha egy szép reggelen az ember arra ébredne, hogy mialatt aludt, az otthonából panzió lett. A hangok most egytől egyig hitetlenkedve óbégattak, megneszelvén, mire készül, de Jessie immár végképp fütyült rájuk. Elvégre ez az ő élete. Egyedül az övé.
Felemelte a blúzt, és beledugta fejét. Dúlt, zavarodott lelkében felébredt a hit: Isten rendelte úgy, hogy tegnap olyan kellemes meleg legyen, és ő ezt a könnyű ujjatlan blúzt vehesse fel – Isten tehát igenis létezik. Mert hiszen megnyúzott jobb kezét aligha tudta volna egy hosszú ujjon átbujtatni.
Hagyjuk ezt most, gondolta. Az a lényeg, hogy őrültséget csinálok; tudom én ezt nagyon jól a hangok nélkül is. Kocsin akarok elmenni innét – vagy legalábbis meg akarom próbálni –, holott valójában csupán annyi lenne a dolgom, hogy elhúzzam ezt a széket, és visszakapcsoljam a telefont. Átmeneti elmezavar; nyilván a vérveszteség teszi. Merő téboly az egész. Úristen, hisz ez a szék még huszonöt kilót se nyomhat... Ilyen semmi kis munka – és jóformán minden sínen lenne!
Csakhogy igazából nem a székkel volt baj, mint ahogy az sem izgatta különösebben, hogy a mentőszolgálat emberei itt találják majd egy szobában férje meztelen, szétmarcangolt tetemével. Jessie úgy sejtette: akkor is a Mercedesen igyekezne elhagyni a terepet, ha a telefon tökéletesen működne, és ő már ki is hívta volna a rendőrséget, a mentőket, meg ráadásnak a deeringi középiskola fúvószenekarát. Mert nem a telefon volt itt a lényeg – de nem ám. A lényeg – szóval...
A lényeg az, hogy perceken belül elspricceljek innen, gondolta, és hirtelen megborzongott. Csupasz karja teljesen libabőrös lett. Mert az a valami vissza fog jönni.
Telitalálat. Nem Geralddal van baj, nem is a székkel, és nem a mentősökkel, akik majd nagyot néznek, ha betoppannak. Még csak a telefon állapota sem érdekes. Az űrcowboyról van itt szó – régi barátjáról, Végítélet úrról. Emiatt rángatja magára a ruhát, emiatt fröcsköl szét még jó sok vért, ahelyett hogy megkísérelné helyreállítani kapcsolatát a külvilággal. Az idegen itt lappang valahol a közelben – efelől bizonyos volt. Csak azt várja, hogy besötétedjék – és erre már nem kell sokáig várnia. Ha most megpróbálná eltolni a széket a faltól vagy utána vígan csúszkálna a porban a pókhálók között, és közben elveszítené eszméletét, nos, akkor mit sem ért a telefonálással: a kis utazótáskájával betoppanó idegen alighanem még mindig egyedül találná. S ami még ennél is rosszabb: esetleg még életben is találná.
És különben is: a látogató már elvágta a telefont. Erre ugyan nem volt semmilyen bizonyítéka – de ösztönösen akkor is megérezte. Ha végigcsinálná az egész cirkuszt: elhúzná a széket és visszanyomná a T dugót, a telefon akkor is döglött lenne – s ez ugyanúgy érvényes a konyhai és az előszobai készülékre is.
És egyáltalán, miért olyan nagy szám ez?, kérdezte a hangokat. Ki akarok hajtani az országútra, ennyi az egész. Ahhoz képest, hogy rögtönzött műtétet hajtottam végre egy törött vizespohárral, és áttoltam a szobán egy dupla ágyat, miközben legalább fél liter vért vesztettem, ez igazán fáklyásmenet lesz. A Mercedes nem rossz kocsi, simán ki lehet lőni vele a felhajtó tetejéig; onnan tízmérföldes sebességgel cammogok majd a 117-es útig, és ha kiértem, és nincs erőm egészen a Dakin féle ábécéig hajtani, legföljebb behúzódom az út szélére, bekapcsolom a vészvillogót, és mihelyt valaki arra hajt, rátenyerelek a dudára. Az út másfél mérföldön át sík, egyenes és mindkét irányban nyitott, nem látom be, mi lehet itt a gond. Legföljebb a kocsit kinyitni lesz bajos. De ha egyszer benn vagyok, már bezárhatom az ajtókat. És akkor nem tud bejutni.
Kiről beszélsz?, érdeklődött gunyorosan Ruth, de Jessie érezte a hangján, hogy még ő is meg van ijedve.
Nagyon szeretnéd tudni?, vágott vissza. Nézd csak, Ruth... Te mondogattad, hogy akasszam már szögre a józan eszem, és inkább a szívemre hallgassak. Nos, tudod, mit súg most a szívem? Azt, hogy a Mercedes az utolsó esélyem. És ha röhögni akarsz, hát csak bátran. Én már döntöttem.
Úgy látszott azonban, Ruthnak nincs nevethetnékje. Ruth elnémult.
Gerald, mielőtt kiszállt, odaadta nekem a kocsikulcsokat, hogy a hátsó ülésre nyúlhasson az aktatáskájáért. Ugye így volt? Édes Istenem, add, hogy jól emlékezzem.
Jessie a szoknya bal zsebébe csúsztatta kezét, de ott csak néhány papír zsebkendőt talált. A jobb oldali zsebet csak kívülről merte megtapogatni meggyötört jobb kezével, és megkönnyebbülve sóhajtott fel, amikor megérezte a kulcsok és a nagy, kerek, bohókás kulcstartó – Gerald utolsó születésnapi ajándéka – ismerős kitüremlését. A kulcstartón a TE KIS SZEXBOMBA felirat díszelgett. Jessie soha életében nem érezte magát ily távol a szexbombaságtól, de úgy vélte, ezt még el tudja viselni. Az a fő, hogy a kulcs itt van a zsebében. És ez a kulcs most a szabadulás kulcsa.
Teniszcipője szép takarosan ott állt a telefonasztal alatt, de Jessie így is épp elég elegánsnak érezte magát. Lassan, lábadozóhoz illő apró léptekkel megindult a bejárati ajtó felé. Útközben figyelmeztette magát: el ne felejtse kifele menet még kipróbálni a folyosói telefont – ártani nem árthat.
Alig kerülte meg az ágy fejét, ismét sötétedni kezdett előtte a világ. Mintha a nyugati ablakon behatoló vaskos sugárnyalábok váltakozó feszültségű áramkörbe volnának bekötve, és valaki lejjebb venné a reosztátot. És ahogy a fényképek elhomályosodtak, eltűnt a bennük keringő gyémántpor is:
Istenem, csak most ne!; esengett magában. Ugye csak tréfálsz? Ám a fény csak tovább fakult, és Jessie egyszer csak érezte, hogy már megint támolyog, a felsőteste egyre nagyobb köröket ír le a levegőben. Tapogatózva nyúlt az ágy tartóoszlopa után, de helyette a véres bilincset markolta meg, amelyből nemrég szabadult.
1963. július huszadika, gondolta kábultan. Délután öt óra negyvenkét perc. Teljes napfogyatkozás. Ki lesz a tanúm?
Orrát megcsapta verítéknek, ondónak és apja arcvizének egybevegyülő szaga. Hányinger fogta el; de még öklendezni sem volt ereje. Még két tántorgó lépésre futotta, aztán arccal előre a véres matracra bukott. A szeme nyitva volt, időnként pislogott is, de egyébként oly ernyedten és mozdulatlanul feküdt, mint a vízbefúlt, akit a tenger kivet valami elhagyatott parton.

34

Azért van ilyen sötét, mert már meghalt. Ez volt első tudatos gondolata. A második pedig: ha halott volna, a jobb keze nem fájna úgy, mintha először napalmmal gyújtották volna fel, s utána borotvapengével hasították volna le róla a bőrt. Harmadik gondolata legalább ennyire megrázta: ha valóban nyitva a szeme, és mégis ilyen sötét van, akkor ez csak egyet jelenthet: időközben lement a nap. Ez a felismerés nyomban kizökkentette félig tudatos, félig öntudatlan állapotából, amely elsősorban a sokk utáni teljes kimerültségből eredt. Először nem is tudta, miért is olyan rémületes a napnyugta gondolata, aztán
(az űrcowboy – a szerelem szörnyetege)
hirtelen, mintha áramütés érte volna, visszatért az emlékezete, és már látta is maga előtt a keskeny, hullafehér arcot, a magas homlokot, a révülten izzó tekintetet.
Mialatt félig önkívületben hevert az ágyon, ismét feltámadt a szél, és csapkodott a hátsó ajtó. Néhány pillanatig nem hallatszott más zaj, csak a szél zúgása és az ajtó ütemes csattanása, aztán hosszú, reszketeg üvöltés hasított a levegőbe. Jessie úgy érezte, a legszörnyűségesebb hang ez, amit valaha hallott; így üvölthet az élve eltemetett, miután kiássák, és kiráncigálják a koporsóból, ép testtel, de elborult elmével.
A hang beleveszett a baljós éjszakába (mert hogy már éjszaka volt, afelől nem lehetett kétsége), de néhány pillanat múlva ismét felharsant. Nem emberi fejhang, tele eszelős rémülettel... Szinte tapinthatóan suhintott végig Jessie-n, aki tehetetlenül vacogott az ágyon. A füléhez kapott, de hiába fogta be; amikor az üvöltés harmadszor is felharsant, alig szólt kevésbé élesen.
– Jaj, ne – nyöszörgött. Soha még ilyen hidegnek nem érezte a testét. – Ne... Ne...
Az üvöltés ismét beleveszett a sötétségbe és a szél tombolásába, és ezúttal egy időre csend lett. Jessie végre levegőhöz jutott, és ráeszmélhetett, hogy végtére is csak egy kutyát hallott – minden bizonnyal az ismerős kutya volt, az, amelyik a férjét saját, külön bejáratú McDonald's-féle gyorskiszolgálóvá alakította. Aztán már fel is harsant újra az üvöltés, és ezúttal úgy tetszett: lehetetlen, hogy valóságos, e világi teremtmény ilyen hangot adhatna. Inkább kísértet lehet, amely megérzi, hogy valaki nemsokára meghal, vagy vámpír, amelynek karóval fúrták át a szívét, és most vívja haláltusáját. Aztán az üvöltés egyre erősödött, s elérte csúcspontját, Jessie pedig hirtelen megértette, mi baja lehet az állatnak.
Félelme igazolódott: a lény visszajött. A kutya pedig valamiképpen megérezte.
Jessie egész testében remegett. Lázas tekintetét valósággal belefúrta a sarokba, ahol a látogató az elmúlt éjjel állt, s ahol ottléte bizonyságául a gyöngyös fülbevalót és azt az egyetlen lábnyomot hagyta. A sötétben ugyan egyik áruló jel sem látszott (már ha valaha is ott voltak), de egy pillanatig úgy rémlett, mintha maga a lény állna ott, és Jessie kis híján felsikoltott. Szorosan lehunyta, majd ismét kinyitotta szemét, és már nem látott mást, mint az ablak előtti fák szélkorbácsolta árnyékát, s a fenyőkön túl egy halvány aranyszínű sávot a láthatár szélén.
Hét óra körül járhat, bár ha most ment csak le a nap, akkor még annyi sincs. Vagyis csak egy órára, legföljebb másfélre purcantam ki. Talán még nincs késő a meneküléshez. Talán...
A kutya ezúttal mintha már emberi hangon sikoltozott volna, s Jessie-t elfogta az inger, hogy vele sikítson. Érezte, hogy már megint támolyog, és belekapaszkodott az egyik alsó tartóoszlopba, majd rádöbbent: fogalma sincs, hogyan és mikor jutott le az ágyról. Úgy látszik, a kutya valóban kiütötte.
Uralkodj magadon, fiam. Lélegezz jó mélyeket, és szedd össze magad.
Jessie engedelmeskedett: mélyet lélegzett – és beszívta a jól ismert szagot. Hasonlított az évtizedek óta benne kísértő tompa ásványi szagra, amely egyszerre adott hírt szeretkezésről, vízről és az apjáról – de azért nem volt egészen olyan. Ebbe a változatba más szag vagy szagok is vegyültek – száraz hagymáé vagy fokhagymáé... piszoké... vagy talán pállott, mosdatlan lábé. És Jessie, ahogy ez a szag megcsapta az orrát, mintha belezuhant volna az elmúlt évek kútjába, és eltelt azzal a tehetetlen, szavakba nem foglalható rémülettel, amely a gyerekeket fogja el, ha megérzik, hogy az ágy alatt valamilyen arc nélküli, névtelen lény várakozik türelmesen, hátha elkaphat egy kinyújtott lábat, egy lecsüngő kezet...
Tombolt a szél, csapkodott az ajtó. És valahol, még közelebb, megreccsent a padló, mint amikor valaki lopva akar végigsurranni rajta.
Visszajött, súgta benne egy hang, nem is egy, hanem valamennyi, egymásba fonódva. Ezt szagolta meg a kutya, ezt szagoltad meg te magad, és ezért nyikorog a padló, Jessie. A lény, amelyik tegnap éjjel itt járt, visszajött érted.
– Ó, Istenem, kérlek, ne hagyd! – nyöszörögte. – Jaj, ne, Istenem. Ne engedd, hogy igaz legyen.
Meg akart mozdulni, de talpa a padlóhoz ragadt, bal kezét mintha az oszlophoz szögezték volna. A rettegés úgy megdermesztette, mint a közeledő reflektor fénye az út közepén rekedt őzet vagy nyulat. És itt fog állni, halkan nyöszörögve, imát motyogva, amíg csak az a valami oda nem lép és le nem csap rá – az űrcowboy, a szerelem kaszása, a holtak birodalmának házaló ügynöke, csontokból és gyűrűkből álló mintakollekciójával. A kutya vonító jajszava a magasba szárnyalt, és tovább rezgett Jessie fejében, hogy az őrületbe kergesse.
Csak álmodom, gondolta. Ezért nem emlékszem, hogyan sikerült felállnom; az álmok olyanok, mint a Reader's Digest regényzanzái, és a jelentéktelen részletek mindig kimosódnak az ember agyából. Annyi bizonyos, hogy elájultam, de aztán mégsem estem kómába, hanem rendes alvásba váltottam át. Eszerint nyilván elállt a vérzés, mert nem hinném, hogy ha az ember épp elvérzik, még rémálmai volnának. Egy szó mint száz: alszom. Most is alszom, és minden idők leglidércesebb álmát látom.
Vigasztaló gondolat volt, valósággal mesébe illő, csak egy baj volt vele: messze járt az igazságtól. Az íróasztal melletti falon a fák táncos árnyéka – ez valóság volt. És éppennyire valóság volt a házat átjáró félelmetes szag is. Ő pedig ébren van – és ki kell jutnia innen.
De nem bírok megmozdulni!, jajdult fel magában.
Dehogynem bírsz, förmedt rá Ruth. Nem azért bújtál ki abból a kurva bilincsből, hogy most meghalj a majrétól, kisanyám. Ugye már tisztáztuk, mi a teendő?
– Hát persze – suttogta Jessie, és jobb keze fejével könnyedén meglegyintette a tartóoszlopot. Az eredmény nem is maradt el: iszonyatos fájdalom robbant a kezébe. A pánik, amely harapófogóban tartotta szívét, azonnal felengedett, és amikor a kutya ismét hallatta dermesztő vonítását, Jessie jóformán meg sem hallotta – a keze sokkal közelebb volt, és sokkal dermesztőbben tombolt benne a kín.
És ugye azt is tudod, kisanyám, hogy most mi következik?
Hogyne tudta volna. Most van itt a végjáték ideje: most kell a korongot egy lökéssel kipofozni a házból. Egy röpke pillanatra eszébe jutott Gerald vadászpuskája, de aztán már el is ejtette az ötletet. Sejtelme sem volt, hol lehet a fegyver; még az sem volt biztos, hogy itt van.
Lassan, óvatosan indult meg, ismét maga elé nyújtva bal karját, hogy egyensúlyát megőrizze. A folyosón jobb felöl nyitva volt a vendégszoba, bal felől Gerald alkalmi kis dolgozószobája: emiatt aztán a mozgó árnyak valóságos balettet lejtettek a folyosó egész hosszában; még tovább balra boltíves átjáró vezet a konyhába és a nappaliba. És jobbra a szabadon lengő ajtó, amely mögött ott a Mercedes... és talán a szabadság...
Ötven lépés, gondolta. Több nem lehet, sőt alighanem kevesebb. Tehát indulás!
Csakhogy nem akaródzott elindulnia. Az, aki nem csinálta végig az elmúlt huszonnyolc órát, bizonyára roppantul furcsállná, de Jessie számára a hálószoba valamifajta biztonságot jelentett, még ha ebben a biztonságban nem is volt semmi otthonos vagy barátságos. A folyosó... a folyosó egy más világ; ott bármi rejtőzhet, leskelődhet a sötétben. Bármi. Ekkor zajt hallott: valami nekicsapódott a ház nyugati oldalának, közvetlenül az ablak mellett – mintha kő koccant volna a falon. Jessie fojtott kiáltást hallatott – a kutyával úgysem tudott volna versenyre kelni –, de aztán már rájött, hogy csak a veranda mellett álló öreg ezüstfenyő ága súrolta a falat.
Szedd össze magad, mondta Csöpi szigorúan. Szedd össze és aztán hordd el magad.
Jessie elszántan botorkált tovább, karját előrenyújtva s halkan motyogva számlálta a lépéseket. A tizenkettedik lépésnél elhagyta a vendégszoba ajtaját, a tizenötödiknél a dolgozószobához ért, és ekkor valami halk, testetlen sziszegést hallott, mintha öreg, rozsdás fűtőtest engedné ki a gőzt. Először össze sem kapcsolta ezt a hangot a dolgozószobával; azt hitte, az ő torkából ered. Aztán, amikor már emelte jobb lábát a tizenhatodik lépésre, a hang erősebb lett és egyszersmind tisztább is, Jessie pedig rájött, hogy tőle nem származhat, mivelhogy ő éppen visszafojtotta a lélegzetét.
Lassan, nagyon lassan fordult a dolgozószoba felé, ahol a férje többé már soha nem hajlik cigarettafüstbe burkolózva a tényvázlatai fölé. Már nemcsak az ajtó, hanem valamelyik redőny is csapkodott, de ezek a hangok egy másik világhoz tartoztak – olyan világhoz, ahol a feleségeket nem bilincselik az ágyhoz, a férjek nem játsszák a süketet, és az éjszaka nem terem ólálkodó szörnyeket. Ahogy elfordította fejét, nyakában hallhatón, mint öreg matracrugók, megnyikordultak az izmok és az inak, szeme hunyorgó parázsként izzott gödrében.
Nem akarok odanézni!, tiltakozott benne kétségbeesve egy hang. Nem akarom látni!
De tehetetlen volt: oda kellett néznie. A szél tombolt, a hátsó ajtó csapkodott, a redőny recsegett, a kutya ismét kétségbeesve, vérfagyasztón üvöltött a fekete októberi égre – s Jessie fejét eközben mintha láthatatlan, erős kéz csavarta volna halott férje dolgozószobája felé. És akit keresett, valóban ott is volt: az eltolható üvegajtó előtt meredt fel alakja, Gerald karosszéke mellett. Keskeny fehér arca megnyúlt halálfejként függött a sötétben. Lába között fekete négyszögként pihent az emléktárgyakkal megtömött táska.
Jessie beszívta a levegőt, hogy sikíthasson, de csak olyanszerű hang jött ki a torkán, mint a teafőző szaggatott sípolása: – Huhhhhaaahhhhhh.
Ez hangzott, s más semmi már.
A vizelet végigfolyt a lábán, de mintha ez is abban a másik világban történt volna, pedig igazán megdöntött minden rekordot: második napja pisil a bugyijába. A másik világban a szél rázta-remegtette a ház eresztékeit, és a nagy ezüstfenyő ágai ismét a nyugati falnak csapódtak. A dolgozószoba, mint az éjszakai lagúna, csupa imbolygó-táncoló árnyék volt. Újra nagyon nehéz volt megállapítani, mit is lát – és egyáltalán lát-e valamit.
A kutya ismét vonított, dúltan, rettegve, Jessie pedig arra gondolt: Látod te nagyon is jól. Talán nem olyan élesen, mint ahogy odakinn a kutya a szagát érzi, de azért látod.
És mintha a látogató minden maradék kétségét el akarná oszlatni, furcsa, torz érdeklődéssel előreszegezte fejét, és Jessie egyetlen, irgalmasan rövid pillanatra tisztán láthatta az idegenszerű arcot. Úgy tetszett, emberi arcot próbál formázni, ám kevés sikerrel. Először is túlságosan keskeny volt; Jessie még soha ilyen keskeny arcot nem látott. Az orr mintha nem lett volna szélesebb a késpengénél. A magas homlok úgy dudorodott ki, mint valami félelmetesen nevetséges virághagyma. A vékony, felfordított V betűre emlékeztető szemöldök alatt a szem csak két fekete kör volt, s a húsos, májszínű száj mintha egyszerre csücsörödött volna duzzogásra, és húzódott volna szét a semmibe veszve.
Jessie agyában egy pillanatra világosság gyúlt, mint vékony izzószál a rémület végtelen sötétjében. Azért húzódik így szét a szája, mert mosolyogni akar!
Aztán a lény lehajolt a táskáért, és keskeny, megfoghatatlan arca szerencsére ismét eltűnt. Jessie hátratántorodott, és sikoltani próbált, de most is csak tagolatlan, hörgő suttogásra telt erejéből, s azt is túlharsogta az eresz körül jajongó szél.
A látogató kiegyenesedett, fél kezével a táskát támasztva, a másik kezével kinyitva a zárat. Jessie két dolgot észlelt, merőben akaratlanul; tudata már nem válogathatott az ingerek közül. Először is megállapította, hogy a szag, amely már korábban is megcsapta orrát, nem hagyma- vagy fokhagymaszag, hanem a rothadó hús bűze. És most, hogy akarata ellenére közelebb került a lényhez és jobban láthatta, a karjára is felfigyelt: a torzul megnyúlt karok csápként lengtek a szélkergette árnyékok között. És amikor a lény – mintha jóváhagyását akarná kérni – felé nyújtotta táskáját, Jessie valami mást is észrevett: a táska igazából nagyméretű halaskosárra emlékeztető, vesszőből font dobozféle volt.
Már láttam valahol ilyen dobozt, gondolta. Nem tudom, hogy a való életben-e vagy valami régi tévéfilmen, de láttam. Még valamikor kislánykoromban. A hátsó ajtón vették ki valami nagy fekete kocsiból.
Egyszer csak egy ufóhang szólalt meg benne, halkan, baljóslatúan. Egyszer volt, hol nem volt, Jessie, amikor Kennedy elnök még élt, minden kislányt Csöpinek hívtak, és a plasztik hullaszállító zsákot még nem találták fel – ha úgy tetszik, a napfogyatkozás idején gyakran lehetett látni ilyen dobozokat. Akadt köztük minden méret: az extra férfi mérettől a hathónapos méhmagzathoz valóig. Ilyen régimódi temetkezési skatulyában tartja a barátod is a szuvenírjeit.
Jessie, ahogy ezt tudomásul vette, hirtelen valami másra is rádöbbent. Napnál is világosabb, éppen csak rájönni volt nehéz: a látogató azért bűzlik így, mert halott. Ha nem is az apja, de a lényeg ugyanaz: Gerald dolgozószobájában egy sétáló holttest néz vele szembe.
Nem – nem, az lehetetlen...
Pedig hát így volt. Csak az imént Gerald testén is ezt a szagot érezte, de nem a bőre bűzlött, hanem a húsa, az egész belseje, mintha valami rejtelmes, csak a holtak között terjedő kór rotyogtatná.
A látogató most újra felé nyújtotta a nyitott dobozt, és Jessie ismét látta a csonthalmok között az arany csillogását, a gyémánt szikrázását; ismét látta, ahogy a keskeny, halott kéz kavarni-csörgetni kezdi a csecsemőholttestre méretezett nádfonatú doboz tartalmát; ismét hallotta a csontok sárlepte kasztanyetta hangjára emlékeztető, surrogó zörgését.
Jessie megbabonázva, a rémülettől szinte ittasan nézte mindezt. Érezte, sőt hallani vélte, ahogy ép esze elhagyja, és azt is tudta, hogy ez ellen sem tehet semmit az égadta világon.
Igenis tehetsz valamit! Elszaladhatsz! Ezt kell tenned, méghozzá most rögtön!
A süvöltő hang Csöpié volt, de a kiáltás nagyon messziről jött, Jessie tudatának legmélyebb szurdokából. Most fedezte csak fel, hány ilyen szurdok van, hány sötét, kanyargós völgy és barlang, ahová soha nem hatol el a napfény – ahol, másképpen szólva, soha nem ér véget a napfogyatkozás. Igazán érdekes felfedezés... Eszerint az emberi tudat valójában sötét üregre épített temető, ahol a mélyben ismeretlen, sosem látott hüllők csúszkálnak – mint ez is itt. Hát nem érdekes?
Odakinn ismét felvonított a kutya, Jessie pedig végre megtalálta a hangját, és vele üvöltött eszelős, ugató hangon. Arra gondolt: így üvölt majd a tébolydában is, élete utolsó percéig. A gondolat nagyon is valószerűnek rémlett.
Jessie, ne! Fuss, akkor az ép elméd is megmentheted!
A látogató vigyorogva nézett rá, felhúzódó ajka ismét látni engedte ínyét, és ismét elővillantak leghátul az aranyfogak, amelyek Geraldra emlékeztették. Aranyfoga van. Mit is jelent ez...?
Azt jelenti, hogy valóban létezik, de ebben egyszer már megegyeztünk. Itt már csak egyetlen nyitott kérdés maradt. Az, hogy te mit teszel, vagy vannak még további kósza gondolataid is? Ha igen, sürgősen lépj rájuk, és taposd el őket, mert vészesen fogy az időd.
A jelenés előbbre lépett, s továbbra is úgy kínálta felé a táskát, mintha azt várná, hogy Jessie majd megbámulja kincseit. Jessie csak most látta, hogy nyakláncot – valami különös, ijesztő ékességet visel. A sűrű, émelyítő szag erősödött, és erősebb lett a lényből áradó gonosz indulat kisugárzása is. Jessie hátrálni akart, hogy kiegyenlítse a köztük lévő távolságot, de nem tudta megmozdítani a lábát: mintha odaragasztották volna a padlóhoz.
Meg akar ölni, kisanyám, jelentette ki Ruth, és Jessie tudta: igazat mond. És te hagyod? Ruth hangja most nem volt sem dühös, sem gunyoros; merő kíváncsiság érződött belőle. Mindazok után, amit végigcsináltál – el akarod tűrni?
A kutya üvöltött. A kéz a táskába süppedt. A csontok surrogtak. A gyémántok és rubinok szikráztak a sötétben.
Jessie alig tudta, mit csinál, és hogy miért, azt még kevésbé, de jobb keze vadul remegő hüvelyk- és mutatóujjával a bal kezén lévő gyűrűkhöz kapott, s csak nagyon messziről, ködösen érezte a keze fején átcikázó fájdalmat. Amióta férjhez ment, szinte soha nem vált meg a két gyűrűtől, s utolsó alkalommal csak úgy tudta lehúzni őket, hogy beszappanozta az ujját. Ezúttal erre nem volt szükség. A gyűrűk könnyedén siklottak le gyűrűsujjáról.
Véres jobb kezét kinyújtotta a lény felé, aki immár ott állt a könyvespolcnál, a bejárati ajtó mellett. A gyűrűk misztikus nyolcas alakzatot formálva hevertek tenyerén, az intimbetétből rögtönzött kötés fölött. A lény megállt. Duzzadt, formátlan ajkáról lehervadt a mosoly; most másfajta érzés látszott rajta – harag vagy talán csak zavart értetlenség.
– Tessék – mondta Jessie érdes, elfúló hangon. – A magáé. Tegye el, és engem hagyjon békén.
Mielőtt még a lény megmozdulhatott volna, bedobta a gyűrűket a nyitott dobozba, úgy, ahogy valaha a kiszámolt aprópénzt a New Hampshire-i autópálya bejáratánál elhelyezett kosárba. Most már másfél méter sem volt közöttük, a nyílás széles volt, könnyen beletalált. Hallotta is, ahogy a jegygyűrű és a kísérő nekikoccan az idegen csontoknak.
A lény ismét láttatta a fogait, ismét hallatta azt a süvítő, nyúlós sziszegést, majd újabb lépést tett Jessie felé, és Jessie tudatában hirtelen feléledt valami eddig kábultan, tehetetlenül lapuló ösztön.
– Nem! – sikoltotta, majd sarkon fordult, és végigtámolygott a folyosón, miközben tombolt a szél, csapkodott az ajtó, nyikorgott a redőny, üvöltött a kutya, a lény pedig ott volt a nyomában, igen, tisztán hallotta a sziszegését, és bármelyik pillanatban utánanyúlhatott azzal a valószerűtlen, csápszerű karjával, a keskeny, fehér kezével, s a rothadó, sápadt ujjak összezárulnak a nyaka körül...
Aztán elérte a hátsó ajtót, kinyitotta, kibotorkált a lejtőre, megbotlott saját jobb lábában, elesett, de esés közben még volt ereje úgy fordulni, hogy a bal oldalán kössön ki. Ám így is megütötte magát, úgy, hogy csillagokat látott fájdalmában. Aztán a hátára gurult, felemelte fejét és az ajtóra meredt, várva, hogy a redőny lécei mögött megpillantsa az űrcowboy keskeny, fehér arcát. Az arc azonban nem jelent meg, és a sziszegés sem hallatszott többé, ámbár ez még nem sokat jelentett; bármelyik pillanatban felbukkanhat, lecsaphat rá, és feltépheti a torkát.
Jessie feltápászkodott, még sikerült is tennie egyetlen lépést, a rémülettől és a vérveszteségtől remegő térddel, de aztán a lába mégiscsak cserbenhagyta: visszazuhant a deszkára, a dróthálós szeméttartó elé. Nyöszörögve bámult fel az égre, amelyen a gömbölyödő hold fényétől ezüstösre csipkézett felhők kergették egymást lázas iramban, s arcára fantasztikus tetoválásokat róttak a suhanó árnyak. Aztán ismét felvonított a kutya. Most, hogy ő is kívül volt a házon, a hang sokkal közelebbről hallatszott, s végül ez adta meg az utolsó lökést. Bal kezével a szeméttartó alacsony, lejtős teteje után tapogatózott, megkereste a kallantyút, és annak segítségével felhúzta magát, de a kallantyút nem engedte el, amíg csak a világ már nem forgott tovább vele. Aztán – immár mindkét karját előrenyújtva – lassan megindult a Mercedes felé.
Milyen koponyaszerű a holdfényben ez a ház, gondolta merengve, ahogy egyetlen pillanatra kitágult szemmel, szívdobogva visszanézett. Az ajtó a szája, az ablakok a szeme, a fák árnyéka a haja...
Aztán még valami jutott eszébe; nagyon mulatságos gondolat lehetett, mert belekacagott a szélfútta sötétségbe.
És az agyat se hagyjuk ki! Mert az agy persze Gerald. Ő a ház élettelen, rothadó agya.
A kocsihoz érve még mindig hangosan kacagott, a kutya pedig felüvöltött válaszként. A kutya a konyhában a kolbászt ellopta, skandálta magában, aztán megroggyant a térde, és a kocsiajtó kilincsébe kapaszkodott, hogy el ne essen, de még eközben is nevetett, noha fogalma sem volt, igazából honnan ez a jókedv. Még ha majd lassan meg is nyílnak agyának azok a fülkéi, amelyek önvédelemből lehúzták a redőnyt, ehhez most még korai az idő. Majd ha kijut innen – ha ugyan kijut valaha.
– Biztosan vérátömlesztésre is szükségem lesz – mondta, és erre a gondolatra ismét kipukkadt belőle a nevetés, majd azon is nevetett, milyen sután nyúl át bal kezével a jobb zsebébe. Éppen a kulcsot akarta előkotorni, amikor tudatára ébredt, hogy a szag visszatért, és a lény a fonott dobozával ott áll éppen a háta mögött.
Jessie-nek, amikor megfordult, még a torkában vibrált, ajkain remegett a nevetés. Egyetlen pillanatra valóban látta a keskeny arcot, s feneketlen kútra emlékeztető, eszelősen izzó szemeket. De nem azért, mintha valóban állt volna mögötte valaki, hanem csak
(a napfogyatkozás)
a csontjaiba ivódott félelem miatt. Mert a ház mögötti lejtő továbbra is elhagyatott volt, s a redőnyös ajtó sötét négyszögét semmi sem törte meg.
De azért csak siess, intette Burlingame-né ténsasszony. Üss bele abba a jégkorongba, amíg lehet!
– Aha, megpattanok, mint a hegedűhúr – bólintott Jessie, és újabb kacajra fakadva húzta elő zsebéből a kulcsot. Kis híján kicsúszott a kezéből, de a jókora plasztik kulcstartónál fogva szerencsére még el tudta kapni. – Te kis szexbomba – mondta, és nagyot hahotázott, amikor csapódott az ajtó, és a halott kísértetcowboy összezúzott csontok piszkosfehér porfelhőjében kirontott a házból – de amikor Jessie megfordult (kis híján ismét elejtve a kulcsot, a jókora kulcstartó ellenére), már nem volt ott semmi. Csak a szél csapkodta az ajtót – ez hangzott, s más semmi már.
Kinyitotta a vezetőülés ajtaját, becsúszott a Mercedes kormánya mögé, és nagy nehezen maga után húzta reszkető lábát. Aztán, amikor becsapta az ajtót, és lenyomta a központi zárat, amely a többi ajtót is zárta (továbbá a csomagtartót is, ez csak világos – hiába, a német alaposságnak nincs párja a világon), határtalan megkönnyebbülés áradt el rajta. Megkönnyebbülés – és még valami más is, amit leginkább a visszatérő ép értelem hullámainak lehetett nevezni, és Jessie még életében nem érzékelt ilyen tökéletes boldogságot – no persze a csapból torkába csurgó első kortyot leszámítva. Az a gyönyör alighanem egyszer s mindenkorra verhetetlen marad.
Tulajdonképpen milyen közel járhattam a tébolyhoz, amíg odabenn voltam?
Nem hinném, kisanyám, hogy erre pontos választ szeretnél, jegyezte meg Ruth Neary nagyon komolyan.
Hát tényleg, valóban nem. Jessie bedugta a kulcsot a gyújtásba és elforgatta, de hiába. Semmi sem történt.
A nevetés végképp elhalt az ajkán, de azért pánikba sem esett: eszénél volt, és még testben is viszonylag épnek érezte magát. Gondolkozz, Jessie. Gondolkozott, és már elő is állt a válasszal. A Mercedes fölött is elszállt az idő (bár öregnek egy Mercedest azért soha nem illik nevezni), és német alaposság ide vagy oda, a vezérműlánc újabban nemegyszer lepte meg őket piszkos kis trükkökkel. Így például a motor időnként csak akkor indult be, ha a vezető előbb üresben jó erősen felfelé nyomta a két ülés között meredező sebváltókart, és úgy fordította el a gyújtáskapcsolót. Igen ám, de ehhez a művelethez két kéz szükségeltetik, az ő jobb keze pedig egyre hevesebben lüktetett. Jessie a mozdulat puszta gondolatától is megborzadt, és nem is csak a várható fájdalom rettentette el; bizonyosra vette, hogy az erőfeszítéstől a csuklóján tátongó mély vágás is felszakadna.
– Édes Istenem, megint elkelne egy kis segítség – suttogta, és ismét elforgatta a kulcsot, de ezúttal is hiába: a legcsekélyebb kattanás sem hallatszott. És ekkor újabb gondolat lopakodott komisz kis betörőként az agyába: korántsem a vezérműlánc apró hibája a ludas. Ez is a látogató műve. Ahogy elvágta a telefondrótot, úgy emelte fel a Mercedes motorháztetejét is, éppen annyi időre, hogy lerántsa a gyújtáselosztó fedelét, és a fák közé hajítsa.
A ház ajtaja csapódott. Jessie idegesen vetett felé egy pillantást, s egészen bizonyos volt benne, hogy egyetlen másodpercre ott fehérlett az ajtónyílásban a lény vigyorgó arca. Még egy-két pillanat, és ki is lép a házból, felkap egy követ, bezúzza a kocsi ablakát, aztán megragadja a vastag biztonsági üveg egy darabját és...
Jessie átnyúlt bal kezével a sebváltóhoz, és teljes erejéből kezdte felfelé nyomni a gombját, bár nemigen látta, hogy mozdulna. Aztán jobb kezével sután átnyúlt a kormány alatt, megragadta a gyújtáskapcsolót, és újra megforgatta. Ezúttal is eredménytelenül. Nem hallatszott más, csak a minden mozdulatát szemmel tartó szörny kuncogása. Ezt – ha csak a saját fejében is – de egészen tisztán hallotta.
– Édes jó Istenem, hát még ez se sikerülhet? – sikoltotta.
A sebváltó megrezzent tenyere alatt, és amikor Jessie ezúttal túlfordította a kapcsolót az indítóálláson, a motor felbődült és életre kelt – Ja, mein Führer! – Jessie elsírta magát megkönnyebbülésében, és bekapcsolta a reflektort. A kocsifelhajtóról két ragyogó, narancssárga szem világított felé. Jessie felsikoltott, azt hitte, a szíve kiszakad a helyéről, és a torkába szökik, hogy megfojtsa. De persze csak a kutya volt az – bizonyos értelemben Gerald utolsó ügyfele.
A hajdani Princ mozdulatlanul állt, a reflektorok fénye néhány másodpercre elkábította. Ha Jessie ekkor gázt ad, alighanem el is üthette volna; a gondolat meg is fordult az agyában, de épp csak körvonalazódott, úgyszólván elvi síkon. Már nem gyűlölte a kutyát, és nem is félt tőle. Látta, milyen ösztövér, látta a megfakult szőrzetbe ragadt bogáncsot, és tudta, hogy ez a ritkás szőrzet nemigen védi meg a közelgő téltől. És szinte megsajnálta, amiért ily rettegve lapul meg a fény előtt: a füle lekonyult, teste szinte összezsugorodott.
Nem hittem volna, hogy lehetséges, de mégis úgy tetszik: sikerült belebotlanom egy nálam is nyomorultabb élőlénybe, gondolta.
Bal tenyere aljával belecsapott a dudába, amely éppen csak egy rövidet böffentett, de ez is elég volt ahhoz, hogy a kutyát felriassza. Megfordult, és anélkül hogy egyszer is hátranézett volna, eltűnt az erdőben.
Kövesd a példáját, Jess. Tűnj el innen, amíg még lehet.
Jó tanács volt; mi több, az egyetlen lehetséges tanács. Jessie ismét bal kezével nyúlt át a sebességváltóhoz, ezúttal már azért, hogy lefelé nyomja, és egyesbe tegye. Máris érzékelte a jól ismert, megnyugtató kis rándulást, és a következő pillanatban a Mercedes lassan gurulni kezdett a kikövezett kocsifelhajtón. Az út két oldalán, akár táncosok egy árnyjátékban, hajladoztak a szélfútta fák, és a levelek, ezen az őszön most először, tölcséralakzatban kavarogva repültek az éjszakai ég felé. Hát mégiscsak sikerül, gondolta Jessie álmélkodva. Véghezvittem! Kipöcköltem ezt a korongot!
Gurult a kocsifelhajtón a névtelen kerékcsapás felé, amely majd beletorkollik az öböl körüli útba, az pedig továbbviszi a 117-es út és vele a civilizáció felé. A visszapillantóban elnézte az egyre zsugorodó házat, amely most még inkább hatalmas fehér koponyára emlékeztetett a szeles októberi holdfényben, és arra gondolt: Tulajdonképpen miért enged el? És vajon valóban elengedett-e?
Az egyik énje – az, amelyik most is vacogott az eszelős félelemtől, és amelyik soha nem fog egészen kiszabadulni a bilincsekből és a tóparti nyaraló hálószobájából – készen állt a válasszal: dehogyis engedte futni a fonott dobozzal járkáló teremtmény; csak játszik vele, mint macska a már megsebzett egérrel. Még megtehet néhány métert, de legkésőbb a kocsifelhajtó végén a lény úgyis utoléri; rémfilmbe illő hosszú lábainak meg sem kottyan ez a kis távolság, rémfilmbe illő hosszú kezével pedig majd megragadja a hátsó lökhárítót, és egykettőre megállítja a kocsit. A német alaposság méltán legendás hírű, de ha az ember olyasvalakivel kerül szembe, aki a holtak közül jött, nos, akkor...
A ház azonban tovább zsugorodott a visszapillantóban, és a hátsó ajtón semmiféle alak nem lépett ki. Jessie feljutott a kocsifelhajtó tetejére, jobbra fordult, és bal kézzel fogva a kormányt haladt tovább a reflektor rikító fénycsóvája nyomában az öböl menti úthoz vezető keskeny kerékcsapáson. Augusztus első napjaiban évről évre összeverődött egy nyaralókból álló kis csapat, amely főképp a sörtől, no meg a pletykálkodás örömétől fellelkesülve megtisztította a csapást: lenyírta a bozótot, lenyesegette az út fölé hajló ágakat, de ez idén az akció valamiért elmaradt, és az ösvény kényelmetlenül szűknek bizonyult. Jessie össze is rezzent, valahányszor egy-egy szélfútta ág a kocsi tetejének vagy oldalának csapódott.
Ám úgy látszott, mindennek ellenére sikerül elmenekülnie. A reflektorok fényében egymás után bukkantak fel, majd tűntek tova az évek során Jessie emlékezetébe vésődött jellegzetes pontok. Megjelent, majd a semmibe veszett a hatalmas, kettéhasadt tetejű szikla, a bozóttal benőtt kapu, rajta a megkopott KIBEKKELŐK DEKKOLÓJA felirattal, majd a megdőlt fenyő, amely úgy támaszkodott kisebb társainak, mint a jól megtermett részeg, akit apróbb növésű, de fürgébb cimborái cipelnek haza a kocsmából. A részeges fenyő már csak negyedmérföldnyire volt az öböl menti úttól, az pedig potom két mérföld után torkollik bele az országútba.
Ha nem vesztem el a fejem, simán odaérek – mondta Jessie, majd jobb hüvelykujjával nagyon óvatosan bekapcsolta a rádiót. Négyfelől árasztotta el a kocsit Bach lágy, méltóságteljes és főleg oly jólesőn tiszta, észszerű muzsikája. Lám, minden a lehető legjobban alakul. – Az ígéret Földje nyitva, kend be magad, ez a nyitja, biztatta magát. Hovatovább megfeledkezett az utolsó megrázkódtatásról, a kutya narancssárgán villogó szeméről is, bár ki tudja, miért, egyszer csak ismét reszketni kezdett. – Ha nem görcsölök be, nem lehet semmi baj.
De hiszen csöppet sem volt feszült, sőt talán túlságosan is elengedte magát. A sebességmérő mutatója alig érte el az óránkénti tízmérföldes vonalat. Hiába, bámulatosan megnyugtató, ha az ember a saját kocsijában ül, az ismerős, megszokott körülmények között. A békés, meghitt környezetben Jessie már-már azon tűnődött, vajon nemcsak árnyaktól rémüldözött-e eddig is, ám közben tudta: most még igazán nem ajánlatos elringatózni a biztonság magától értetődő tudatában. Ha valóban volt a házban valaki (vagy valami, szólt közbe tapintatlanul egy mélyről jövő hang, minden ufók ufója), az egy másik ajtón is kijöhetett a házból, s lehet, hogy most is a nyomában van. És ha továbbra is tízmérföldes iramban cammog, az üldöző, ha igazán elszánt, könnyűszerrel beérheti.
Jessie gyorsan a visszapillantóba nézett. Szerette volna megnyugtatni magát, hogy a gyanút csak a sokkhatásból és a kimerültségből eredő üldözéses tévképzet sugallta – és a következő másodpercben a szívverése is elállt. Elengedte a kormányt, bal keze az ölében pihenő, megnyomorított jobb kézre hullott. Iszonyatos fájdalmat kellett volna éreznie, de nem érzett semmit.
Az idegen ott gubbasztott a hátsó ülésen, kísértetiesen hosszú kezét a halántékához szorítva, mint a majom, amelyik befogja fülét a gonosz beszéd elől, és fekete szeme földöntúlian szenvtelen érdeklődéssel szegeződött Jessie-re.
Csak árnyékokat látsz... látok... LÁTUNK!, kiáltotta Csöpi, de a kiáltás nagyon messziről, talán a világ túlsó végéről hallatszott.
És amit mondott, igaz sem volt. A tükörből elé táruló látvány több volt árnyak játékánál. A hátsó ülésen fészkelő valami árnyékba volt ugyan burkolva, de maga nem volt árnyék. Jessie az arcát is látta: a kiugró homlokot, a kerek fekete szempárt, a pengevékony orrot, a duzzadt, formátlan ajkat.
– Jessie! – suttogta mámorosan az űrcowboy. – Nora! Ruth! Ó, én Csöpi babám!
Jessie szeme megbabonázva tapadt a tükörre, s látta, amint utasa lassan előrehajlik, s a domború homlok úgy közelít jobb füléhez, mintha a lény valami titkot akarna megsúgni neki. Látta, amint a püffedt ajkak torz, bárgyún üres mosolyra húzódnak, s köztük előtűnnek a kiugró, elszíneződött fogak. És Jessie Burlingame elméje ekkor végképp elborult.
– Nem! – sikoltotta saját hangján, de olyan élesen és sipítón, mintha egy agyonkarcolt, régi, 78-as fordulatszámú lemezről énekelne. – Könyörgök, ne! Ez nem igazság!
– Jessie! – A bűzös lélegzet éles volt, mint a ráspoly, és hideg, mint egy fagyasztókamra belseje. – Nora! Jessie! Ruth! Jessie! Csöpi! Ténsasszony! Jessie! Mama!
Jessie kidülledő szemmel meredt a tükörbe, s látta, hogy a hosszú, fehér arc már a hajába süpped, és a vigyorgó száj mintha a fülébe csókolná újra meg újra a gyönyörteli titkot: – Jessie! Nora! Ténsasszony! Csöpi! Jessie! Jessie! Jessie!
Szemhéja mögött ekkor vakító fehéren robbant valami, és a robbanás helyén hatalmas, sötét üreg maradt. Jessie belezuhant az üregbe, és utolsó összefüggő gondolata az volt: Nem lett volna szabad kukucskálnom – lám, most aztán mégiscsak kiégett a szemem!
Azzal öntudatát vesztve bukott előre a kormányra, a Mercedes pedig nekipuffant az egyik terebélyes útmenti fenyőnek. A biztonsági öv megszorult, Jessie pedig hátrazuhant az ülésen. Ha a Mercedes újabb keletű modell lett volna, ellátva a legkorszerűbb biztonsági felszereléssel, akkor az ütközés nyomán minden bizonnyal felfúvódott volna a légzsák. Ám a jó öreg német alaposság így is kiállta a próbát, és az ütközés sem volt túlságosan komoly: a motor nem károsodott, sőt még csak le sem fulladt. Az elülső lökhárító és a hűtőrács behorpadt, a motorháztetőn csáléra billent a Mercedes-embléma, de a motor alapjáratban elégedetten zümmögött tovább.
Vagy öt perccel később a műszerfalba rejtett egyik mikrochip megérezte, hogy a motor már elég meleg, és bekapcsolta a ventilátort. A műszerfal két oldalán lágyan sziszegni kezdtek a légbeszívók. Jessie közben nekiesett a kocsi ajtajának, arca az ablakhoz préselődött. Úgy hevert ott, mint a fáradt kisgyerek, aki végül feladta a küszködést és elaludt, holott a nagymama házáig már csak a következő dombot kellett volna megmásznia. Fölötte a visszapillantóban nem látszott más, csak az üres hátsó ülés, és amögött a holdfényben fürdő, néptelen csapás.

35

Borús idő volt, épp levélírásra való; egész délelőtt kitartóan havazott. Aztán egyszer csak vékony napsugár hullott a Macintosh szövegszerkesztő billentyűzetére, és Jessie, gondolataiból kizökkentve, csodálkozva pillantott fel. Az ablakon át bűvöletes látvány tárult elé, és szíve rég nem tapasztalt és nem várt érzelemmel telt meg; eddig azt hitte, még hosszú-hosszú időre elkerüli ez az érzés. Örömnek hívták; mélységes volt és igencsak összetett. Nem is tudta volna megnevezni az egyes elemeit.
A hó még szállingózott, de a felhőkön ragyogó februári napsütés tört át, és szikrázó gyémántfénybe vonta az egyre hulló pihéket csakúgy, mint a talajon frissen felgyűlt jó tizenöt centiméteres hóréteget. Az ablakból lenyűgöző kilátás nyílt a portlandi tengerparti sétányra, s ez a látvány Jessie-t minden évszakban, szép időben, rossz időben egyaránt elbűvölte és megnyugtatta. Ilyennek azonban még soha nem mutatkozott a táj. A hó és a napfény összefogott, hogy a Casco-öböl fölötti szürkés levegő egymásba fonódó szivárványívek meseországává váljék.
Ha azokban a felrázható üvegharangokban, amelyekben tetszés szerint lehet hóvihart előállítani, igazi emberek laknának, ők örökkön-örökké élvezhetnék ezt a látványt, gondolta, és elnevette magát. Fülének éppoly különös volt saját nevetésének hangja, mint ahogy szíve is nehezen szokott hozzá az öröm érzéséhez. Persze nem nehéz rájönni, miért is nem nevetett tavaly október óta. Valahányszor szóba kerültek ama bizonyos órák (az utolsók, amelyeket valaha is a Kashwakamak – vagy bármely más tó – partján óhajtott tölteni), mindig csak „nehéz időszakom”-ként emlegette. Ez a két szó magába foglalt minden szükséges információt, és annál egy árnyalattal sem többet – és Jessie-nek ez így éppen megfelelt.
Valóban egyszer sem nevettél volna azóta? Egy egészen kicsit sem? Biztos vagy benne?
Hát száz százalékig biztos nem lehetett, elvégre álmában épp elégszer sírt, miért ne nevethetett volna hébe-hóba? Ám az éberen töltött órák szavatoltan nevetésmentesek voltak. Az utolsó alkalomra még élénken emlékezett: akkor nevette el magát, amikor bal kezével átnyúlt a nadrágszoknya jobb zsebébe a kulcsokért, és belemotyogott a sötét, szeles éjszakába, hogy most aztán megpattan, mint a hegedűhúr. Mindmostanáig ez volt az utolsó nevetése, amelyről tudott.
– Ez hangzott, s más semmi már – mormolta Jessie, majd szoknyája zsebéből előkotort egy csomag cigarettát, és rágyújtott. A mondat hatására hirtelen minden felidéződött benne; eddig csupán az a rettenetes Marvin Gaye-szám varázsolta elő ilyen gyorsan, ilyen maradéktalanul azokat az órákat. Jóformán az egész telet orvosi rendelőkben töltötte, s az egyik véget nem érő kezelésről hazatérőben hallotta meg a rádióban Marvin lágyan panaszos, behízelgő hangját: „Mindenki tudja... de ti, lányok, kiváltképpen...” Jessie azonnal kikapcsolta a rádiót, de úgy rázta a remegés, hogy nem bírt tovább vezetni; leállította a kocsit, és várta, hogy valamelyest lecsillapodjék. A remegés abba is maradt, de azért éjszakánként továbbra is vagy arra ébredt, hogy Poe A holló-jának ezt a sorát motyogja bele újra meg újra átizzadt párnájába, vagy pedig arra, hogy azt dúdolja magának: „Tanút, tanút!” Az egyik rosszabb volt a másiknál.
Mélyet szívott a cigarettából, kifújt három hibátlan füstkarikát, és nézte, ahogy lassan a duruzsoló Macintosh fölé szállnak.
Ha az emberek ostobán vagy tapintatlanul faggatni kezdték az átélt megpróbáltatásról (és rá kellett jönnie, hogy sokkal több ostoba, tapintatlan ismerőse van, mint valaha képzelte volna), azt felelte: már nem is nagyon emlékszik az egészre. Az első két-három rendőrségi kihallgatás után ezt mondta a zsaruknak és Gerald kollégáinak is – egyetlen kivétellel. Ezt az egyetlen kivételt Brandon Milheronnak hívták. Őelőtte Jessie feltárta az igazat, részint mert szüksége volt a segítségére, de azért is, mert egyedül Brandon mutatott valamennyi megértést mindaz iránt, amin átment – és amitől még a mai napig sem tudott megszabadulni. Brandon nem fecsérelte szánakozásra az időt, és ez már önmagában is nagy megkönnyebbülés volt Jessie számára, mert újabban azt is megtanulta, hogy a másokat ért tragédiák után olcsón mérik a részvétet, és az nem ér többet, mint a hóba vizelés.
No de az a lényeg, hogy a zsaruk is, a riporterek is simán bevették a mesét az emlékezetkiesésről. Persze miért is kételkedtek volna? Elvégre gyakran megesik, hogy súlyos testi vagy lelki trauma után az emberek elfojtják magukban az emlékeket; tudta ezt minden ügyvéd, a zsaruk náluknál is jobban, és a leges-legjobbban maga Jessie tudta. Tavaly október óta rengeteg adatot szedett össze a testi és lelki traumákról. A könyvekben és folyóiratokban bőségesen talált hitelesen hangzó indokokat, hogy ne beszéljen arról, amiről nincs kedve beszélni, de amúgy nem sokra ment velük. Ámbár az is lehet, hogy még nem sikerült rábukkannia a megfelelő esettanulmányokra – olyanokra, melyekben a megbilincselt feleség kénytelen végignézni, hogyan lesz a férjéből Friskies-féle kutyacsemege.
Jessie azon kapta magát, hogy már megint nevet, méghozzá ezúttal jó hangosan. Talán olyan vicces volt a gondolat? Úgy látszik, eléggé, de egyszersmind olyan vicc volt, amelyet soha senkivel nem oszthat meg. Mint ahogy például azt sem lehet közkinccsé tenni, hogy az ember papáját egy ízben olyannyira felajzotta a napfogyatkozás, hogy csak a lánya bugyijára tudta kilövellni a terhét; az pedig már egyenesen gusztustalan lenne, ha megtoldaná a történetet és elmondaná: ő attól félt, hogy a popójára kenődött néhány csepp váladéktól teherbe eshet.
Egyvalami mindenesetre kitetszett az esettanulmányokból: az emberi lélek gyakran úgy reagál a különösen súlyos traumákra, mint a tintahal – sötét festékkel fröcsköli körül magát. Tudjuk, hogy azon a napon történt valami a parkban, de ezen az egyen kívül minden más homályba vész – ráömlött a tinta. Nagyon sok beteg számolt be hasonló jelenségről – olyanok, akiket megerőszakoltak, akiket autóbaleset ért, akik a tűz elől szekrénybe bújtak, hogy ott haljanak meg, vagy például az amatőr ejtőernyős hogy, akinek nem egyszer nyílt ki az ejtőernyője, de csodával határos módon éppen egy mocsárba zuhant, és bár súlyosan megsérült, élve megúszta.
Na és mit érzett zuhanás közben?, érdeklődtek az emberek. Mire gondolt, amikor rájött, hogy az ejtőernyő csütörtököt mondott? Az ejtőernyős hölgy pedig azt mondta: Nem emlékszem. Arra emlékszem, hogy az indító megveregette a hátam, és az ugrás pillanata is mintha rémlenék, de utána már csak arra emlékszem, hogy fekszem a hordágyon, és amikor betesznek a mentőautóba, azt kérdezem az egyik mentőstől, hogy mennyire súlyos a sérülésem. A történet középső része ködbe vész. Alighanem imádkoztam, de még ebben sem vagyok bizonyos.
Vagy esetleg nagyon is jól emlékszel mindenre, kedves ejtőernyős barátnőm, gondolta Jessie, csak letagadod, pont úgy, ahogy én. Még az is lehet, hogy ugyanezért. Szerintem ezekben a nyomorult esettanulmányokban minden egyes nyavalyás áldozat folyékonyan hazudik.
Lehetséges. Ám akár hazudtak, akár nem, ő bizony maradéktalanul emlékszik mindazokra az órákra, amelyeket az ágyhoz bilincselve töltött – attól a pillanattól, amikor a második zárban is kattant a kulcs, egészen addig az utolsó, dermesztő pillanatig, amikor a visszapillantóba nézett, és felfedezte, hogy a házban kísértő lény immár az autóba tette át székhelyét. Minden pillanatra emlékezett: átélte őket nappal, és álmodott róluk éjszaka, szörnyűséges, lidérces álmokat, amelyekben nem tudta elkapni a polcon végigsikló vizespoharat, s az darabokra hasadt a földön; amelyekben a kóbor kutya fitymálva odahagyta a padlón kiterített hideg büfét az ágyon rá váró meleg étel kedvéért; amelyekben a sarokban lapuló iszonyatos éjszakai vendég az apja hangján kérdezte: Szeretsz engem, Csöpi?, és felmeredő hímvesszeje hegyéből ondó helyett kukacok buggyantak ki.
Ám attól, hogy valaki felidéz és újra átél bizonyos dolgokat, még nem köteles beszélni is róluk, még akkor sem, ha az emlékektől patakokban folyik végig rajta a veríték, a rémálmok közben pedig hangosan sikoltozik. Jessie öt kilót fogyott október óta (sőt ha szembenéz az igazsággal, inkább nyolcat), ismét rákapott a dohányzásra (méghozzá napi másfél csomagot füstölt el, lefekvés előtt pedig egy szivar méretű marihuánás cigarettát is elszívott), az arcbőre fakó és fénytelen lett, a haja pedig már nemcsak a halántékánál őszült. Ez utóbbi kellemetlenséget még elháríthatta volna – hiszen már öt-hat éve festette a haját –, de mindeddig még nem volt hozzá lelkiereje, hogy felhívja a westbrooki szépségszalont, és bejelentse magát. Különben is, ugyan kinek a kedvéért szépítkezzék? Netán sorba akarja látogatni a magányosok klubjait, hogy szemlét tartson a helyi reménységek fölött?
Nem is rossz tipp, gondolta, valamilyen hapsi majd meghív egy italra, én elfogadom, s aztán, mialatt várjuk a pincért, én, csak úgy lazán, megemlítem, hogy álmomban az apám ondó helyett kukacokat szokott kilövellni. Holtbiztos, hogy ilyen érdekes társalgót nem enged ki a kezéből az illető, és rögtön felhív a lakására. Még csak orvosi igazolást sem kér, hogy AIDS-negatív vagyok-e.
November közepén, amikor nagy nehezen elhitte, hogy a rendőrség békén hagyja, és a történet szexuális vonatkozásai nem kerülnek be a lapokba (sokáig tamáskodott, éppen mert a legjobban a hírveréstől tartott), elhatározta, hogy ismét jelentkezik kezelésre Nora Callighannál; mégsem hagyhatja, hogy ez a dolog az elkövetkező harminc-negyven évben mérgezett füstfelhőket eregetve tovább rothadjon benne. Vajon másképpen alakult volna az élete, ha meg tudta volna gyónni Norának, hogy mi történt a napfogyatkozás idején? És ha már itt tartunk: mi változott volna, ha az a lány nem nyit rájuk akkor este a Neuworth-gyülekezet házában? Meglehet, semmi sem változott volna – de éppígy lehet, hogy sok minden másképpen alakul.
Úgy bizony. Egészen másképp.
Így hát feltárcsázta a „Ha ma megújulsz, más lesz a holnap” elnevezésű laza pszichológustömörülést, amelynek Nora is tagja volt, és szóhoz sem bírt jutni a döbbenettől, amikor a titkárnő közölte, hogy Nora tavaly meghalt fehérvérűségben. A betegségnek valami félelmetes és alattomos válfaja támadta meg, amely sokáig lappangott a nyirokrendszerben, s mire előjött, már semmit az égadta világon nem lehetett tenni ellene. Nem óhajtana esetleg Laurel Stevensonhoz bejelentkezni, érdeklődött a titkárnő, Jessie azonban még jól emlékezett Laurelre: magas, sötét hajú, sötét szemű szépség volt, aki mindig magas sarkú, bokapántos cipőben járt, és úgy festett mint aki csak akkor boldog az ágyban, ha ő van felül. Azt mondta a titkárnőnek, hogy majd még meggondolja. És ezzel a pszichológiai tanácsadás lekerült a napirendről.
Három hónap telt el azóta, hogy értesült Nora haláláról. Ezalatt voltak jó napjai (ilyenkor csak félt) és rossz napjai (ilyenkor olyan rettegés lett rajta úrrá, hogy nemcsak a házból, de még a szobájából sem lépett ki), de csak Brandon Milheron tudta, legalábbis többé-kevésbé, milyen is volt Jessie Mahout nehéz időszaka ott a tóparton – és a történet legvadabb részleteit még Brandon sem hitte el. Tele volt együttérzéssel, de azért, legalábbis kezdetben, kételkedett.
– Nem volt ott semmiféle gyöngyös fülbevaló – közölte, miután Jessie először beszélt neki a megnyúlt képű, sápadt idegenről. – És nem volt sáros lábnyom sem. Legalábbis a rendőrségi jelentésekben semmi ilyen nem szerepel.
Jessie csak megvonta a vállát, és nem szólt semmit, pedig lett volna mondanivalója – de úgy érezte, okosabb, ha megtartja magának. A szabadulását követő hetekben igencsak szükségét érezte egy jó barátnak, és Brandon eszményien alkalmasnak mutatkozott a szerepre. Így hát Jessie nem akarta mindenféle eszelős fecsegéssel elidegeníteni vagy épp elűzni magától.
Volt azonban más, igen egyszerű és közvetlen oka is a hallgatásra: az, hogy Brandonnak talán igaza van. Elvégre lehetséges, hogy az éjszakai látogatót mégis csupán holdfényből és árnyékból szőtték.
Apránként, legalábbis az ébrenlét óráiban, meg is győzte erről magát. Az űrcowboy csak egyfajta Rorschah-teszt volt, csak éppen nem papírra vetett ábra, hanem szélkergette árnyak és a meghajszolt képzelet közös terméke. Jessie mindamellett korántsem hibáztatta magát ezért a képzelgésért – ellenkezőleg. Ha nem működik ilyen lázasan a képzelete, soha nem jött volna rá, hogyan jusson a vizespohárhoz – és ha mégis, akkor meg az nem jut eszébe, hogy egy előfizetési felhívásból eszkábáljon szívószálat. Úgy bizony, gondolta, ez az ő képzelőereje nagyon is megengedhet magának néhány hóbortos kis hallucinációt! Ám ennek ellenére féltőn dédelgette magában azt a meggyőződést, hogy akkor éjszaka valóban egyedül volt a házban. Úgy vélte, az igazi gyógyulás – ha ilyenről egyáltalán szó lehet –, ott kezdődik, hogy az ember különbséget tudjon tenni valóság és képzelgés között. Valami ilyesmit mondott Brandonnak is, Brandon pedig mosolygott, megölelte, halántékon csókolta, és azt mondta, már igazán számos jelét észleli rajta a gyógyulásnak.
Aztán, az elmúlt hét péntekjén, a szeme véletlenül rátévedt a Press-Herald megyei hírrovatának egyik cikkére, és addigi feltételezései nyomban meginogtak. És ahogy Raymond Andrew Joubert története kitartón nyomult a helyi eseménynaptár és a megyei rendőri hírek közötti hézagot kitöltő szerény szereptől a címoldal nagybetűs szenzációja rangjáig, úgy változott Jessie-ben a múltról kialakított kép. Tegnap pedig – hét nappal azután, hogy Joubert neve először bukkant fel a megyei hírrovatban...
Kopogtak az ajtón és Jessie, mint mindig, először most is ösztönösen megremegett a félelemtől – aztán, szinte anélkül, hogy tudatosult volna benne, a félelem már el is szállt. Vagy majdnem.
– Maga az, Meggie?
– Személyesen, asszonyom.
– Jöjjön csak be.
Megan Landis, a házvezetőnő, akit Jessie még decemberben vett fel (ekkor futott be ajánlott küldeményben az első zsíros biztosítási csekk), egy pohár tejet hozott kis tálcán. A pohár mellett apró, szürke-rózsaszín tabletta lapult. A pohár láttán Jessie jobb csuklója pokolian viszketni kezdett: jól ismerte ezt a tünetet, ha nem is lépett fel mindig. De már annak is örült, hogy legalább nem remeg, nem rángatózik a bőre úgy, mintha le akarna foszlani a csontról. Karácsony előtt ez az érzés még olyan erős volt, hogy Jessie már-már azt hitte, egész életében csak plasztikcsészéből tud majd inni.
– Na, hogy van ma a kis praclija? – kérdezte Meggie, mintha telepatikus módon ráérzett volna Jessie viszketésére. Jessie nagyon is komolyan vette ezt a lehetőséget. Meggie kérdései – és a kérdéseket sugalló ösztönös megérzései – néha kissé ijesztőek voltak, de soha nem nevetnivalók.
A szóban forgó kézre most is rátűzött a napsugár, amely Jessie-t felriasztotta a gépelésből. A kézre valamilyen dörzsölésmentes, űrkorszakbeli csoda műanyaggal bélelt fekete kesztyű volt húzva, amelyet külön égési sérülésekre gyártottak, és Jessie úgy sejtette: a modellt valamelyik szennyes kis háborúban tökéletesíthették. Persze ettől ő még nyugodt szívvel viselte, sőt módfelett hálás is volt érte. A harmadik bőrátültetés után az ember lassan belátja, hogy a hála egyike a kevés megbízható védőgátnak, amely a tébolyt kívülrekeszti.
– Ki lehet bírni, Meggie...
Meggie bal szemöldöke a magasba szökött, éppen egy tizedmilliméterrel a teljes hitetlenség szintje alá.
– Na ne mondja! Három órája ül idebenn; ha közben egyfolytában verte a gépet, akkor az a szegény pracli már üvölthet kínjában.
– Igazán már három órája...? – Jessie a karórájára pillantott, s látta, hogy Meggie nem túlzott. Aztán a képernyő tetején látható állapotjelző sorra nézett, és leolvashatta, hogy a reggeli óta már az ötödik oldalnál tart, most pedig mindjárt ebédidő. A legfurcsább azonban az volt, hogy nem is járt olyan messze az igazságtól, mint ahogy arra Meggie felhúzott szemöldöke utalt: valóban nem fájt túlságosan a keze. Szükség esetén még egy órát is kibírt volna a tabletta nélkül.
Most azonban mégis bevette, majd leöblítette a tejjel. Ahogy kiitta az utolsó kortyot, pillantása ismét a szövegszerkesztőre tévedt, és átfutotta a képernyőn látható utolsó oldalt.
...Akkor, éjszaka, senki nem talált rám. Magamtól ébredtem fel, másnap, virradat után. A motor végül mégiscsak lefulladt, de a kocsiban még meleg volt. Az erdőből madárfüttyöt hallottam, és a fák között kiláttam a tóra. Sima volt, mint a tükör, és kis páracsíkok szálltak fel róla. Igazán nagyon szép volt, de én mégis irtóztam a látványától, mint ahogy azóta is elfog a gyűlölet, valahányszor rágondolok. Te érted ezt, Ruth? Számomra ugyanis rejtély...
A kezem pokolian fájt – az aszpirin hatása rég elmúlt –, és mégis, a fájdalom ellenére is hihetetlen békesség és derű volt bennem, bár közben piszkált is valami. Úgy éreztem, valamiről megfeledkeztem. Először hiába törtem rajta a fejem; mintha az agyam nem akarta volna, hogy eszembe jusson. Aztán egyszer csak belém hasított. Az éjjel a lény ott kuporgott a hátsó ülésen, és előrehajolt, hogy a fülembe suttogja a hangjaim nevét.
A tükörbe néztem, és láttam, hogy az ülés üres. Ettől valamennyire könnyebb lett a lelkem, de aztán...
Itt ért véget a szöveg, a kis kurzor pedig mintegy várakozón villogott valamivel túl a félbemaradt mondat utolsó szaván, mintha sürgetőn integetne Jessie-nek. Hirtelen felrémlett benne Kenneth Patchen remek kis kötetének egyik verse. A könyvnek különös címe volt: De még így is – a versben pedig ez állt: „Gondolkozz, gyermekem: még ha rosszat is akarnánk neked, azt hiszed, itt lapulnánk az ösvény mellett, az erdő legmélyén?”
Jó kérdés, gondolta Jessie, majd a képernyőről ismét Meggie Landis arcára vándorolt a tekintete. Jessie őszintén megkedvelte a mozgékony, tetterős ír nőt – nem kevéssel tartozott is neki –, de ha rajtakapta volna a tömzsi kis házvezetőnőt, hogy lopva rásandít a képernyőn látható szövegre, Meggie máris ott baktathatott volna a Forest Avenue-n, zsebében a felmondáskor járó illetményével.
Megannek azonban eszébe sem jutott, hogy a szövegszerkesztőre nézzen, inkább a parti sétány és azon túl a Casco-öböl lenyűgöző látképét bámulta. A nap még mindig sütött, a hó még mindig hullott, bárha most már egyre ritkásabban.
– Veri az ördög a feleségét – jegyezte meg.
– Tessék? – kérdezte Jessie mosolyogva.
– Így mondta a mamám, amikor havazott, és sütött hozzá a nap – magyarázta Meggie kissé zavartan, és az üres pohárért nyúlt. – Én se nagyon tudom, honnan vette.
Jessie bólintott. Aztán egyszer csak feltűnt neki, hogy Meggie zavara egyre mélyül; mintha igazán kínosan érezné magát. Csak az okát nem értette. Aztán hirtelen rájött. Napnál is világosabb: Meggie nem szokta meg, hogy őt mosolyogni lássa. Jessie szerette volna megnyugtatni, hogy nincs semmi baj; a mosoly még nem jelenti azt, hogy a következő pillanatban felugrik és Meggie torkának esik. Ehelyett azonban így szólt:
– Az én mamám meg azt mondogatta, hogy „A nap is mindig más kutya farkára süt”. És én sem értettem honnan veszi ezt.
A házvezetőnő most valóban a szövegszerkesztőre pillantott, de szemében csak enyhe rosszallás tükröződött, mintha azt mondaná: Most már aztán pakolja el a kis játékait az asszonyság. – El fog álmosodni ettől a tablettától, ha nem eszik rá valamit. Készítettem egy szendvicset, és a leves is ott melegszik a tűzhelyen.
Leves és szendvics... Igazi gyerekkaja. Ilyesmit tálalnak a gyerekek elé, ha egész délelőtt szánkóztak, mert az ítéletidő miatt elmaradt a tanítás; és még evés közben is tűzpiros az arcuk a hidegtől. Az ajánlat igazán csábítón hangzott, de...
– Inkább kihagyom, Meg.
Meggie homloka ráncokba szaladt, a szája lebiggyedt. Ezzel az arckifejezéssel Jessie már a kezdet kezdetén megismerkedett; elégszer látta, valahányszor sírva fakadt, mert majd meghalt egy soron kívüli tablettáért. Megant azonban soha nem lágyították meg a könnyek, Jessie pedig azt gyanította, hogy éppen ezért vette fel a tömzsi kis ír nőt: első látásra megérezte, hogy Meggie-vel nem lehet alkudozni. Ebben nem is csalódott: Meggie, ha a szükség úgy hozta, keményebb volt a nyers krumplinál. Csakhogy ő ezúttal mégsem fog meghátrálni.
– Muszáj enni, Jess. Már úgy néz ki, mint egy madárijesztő. – Savanyú és lesújtó pillantása most a hamutartóra tévedt, amelyben már alig fértek el a csikkek. – És erről a szarról is le kéne szoknia.
Majd én leszoktatlak, büszke grófnőm, hallotta magában Gerald hangját, és megborzongott.
– Mi baj van, Jessie? Csak nincs huzat?
– Ugyan. Csak ahogy a nagyanyám mondta volt: liba sétált át a síromon. Ma ki se fogyunk a régi mondásokból, nem igaz?
– Már ezerszer megmondták magának, hogy nem szabad...
Jessie kinyújtotta fekete kesztyűs jobb kezét, és óvatosan megsimogatta Meggie karját. – Látja, mennyit javult a kezem?
– Ez igaz. Ha képes három teljes órán át babrálni vele ezt a masinát, és közben nem ordít a tablettája után, mihelyt idetolom a képem, akkor valóban szépen gyógyul, még gyorsabban, mint ahogy Magliore doktor megjósolta. De akkor is...
– Akkor is egyre javul a kezem, és ennek csak örülni kell, nem igaz?
– Hát persze! – A házvezetőnő úgy nézett Jessie-re, mintha attól tartana: megbolondult.
– Na látja, én pedig azt szeretném, ha nemcsak a kezem gyógyulna. És hogy a lelkem is rendbe jöjjön, gondoltam, első lépésként levelet írok egy régi barátnőmnek. Még tavaly októberben – tudja, a nehéz időszakomban – megfogadtam, hogy ha sikerül kijutnom a pácból, írok neki. Aztán azóta is csak húztam-halasztottam. Most végre nekiültem, és nem merem abbahagyni, mert hátha akkor elhagy az erőm vagy elmegy tőle a kedvem.
– De a tabletta...
– Azt hiszem, még éppen van annyi időm, hogy befejezzem a levelet, kinyomtassam és borítékba tegyem. Addig biztosan nem álmosodom el. És utána majd szundítok egy jót, ha pedig felébredek, korán megvacsorázom. – Ismét megsimogatta jobb kezével Meggie bal karját, megnyugtatónak szánt, suta és megható mozdulattal. – Méghozzá bőségesen, ahogy illik.
Meggie komorsága azonban nem enyhült.
– Maga is tudja, Jess, hogy egyetlen étkezést sem szabad kihagyni.
– Van, ami fontosabb az étkezésnél, Meggie – mondta Jessie gyengéden. – Ezt maga is éppúgy tudja, mint én.
Meggie ismét ránézett a szövegszerkesztőre, aztán sóhajtva bólintott.
– Meglehet. És ha nem, akkor is maga a gazda – mondta, mint aki végül enged valamilyen előítéletnek, noha ő maga nem hisz benne.
Jessie is bólintott. Most először érezte úgy, hogy ez az alárendeltségi viszony mégiscsak több, mint pusztán megszokásból és az egyszerűség kedvéért fenntartott külsőség.
– Hát valahogy úgy...
Meggie szemöldöke ezúttal félárbocig kúszott.
– Mi lenne, ha behoznám azt a szendvicset, és itt hagynám az íróasztal sarkán?
Jessie elvigyorodott.
– Maga nyert. Legyen.
Ezúttal Meggie is visszamosolygott rá. Amikor három perccel később megjelent a szendviccsel, Jessie már ismét ott ült a vibráló képernyő előtt, amelynek visszfényében arca betegesen, képes űrtörténetbe illően zöldnek tetszett. Lassan, gondolataiba temetkezve kopogtatta a billentyűket, s bár a kis ír házvezetőnő nem is próbált nesztelenül mozogni – az a fajta volt, aki akkor sem tudna lábujjhegyen járni, ha az élete múlnék rajta –, Jessie nem hallotta, amikor bejött, s azt sem, amikor kiment. Már korábban elővett az íróasztal legfelső fiókjából egy halom újságkivágást, és most abbahagyta az írást, hogy átlapozza őket. A legtöbb cikkhez fénykép is tartozott, s ezek a képek egy különös férfit ábrázoltak: keskeny arca volt, csapott álla és kidomborodó homloka, a szeme mélyen ülő, kerek és kifejezéstelen; Jessie e szempár láttán egyszerre gondolt Dondira, a rajzos mesékből ismert lelencre és Charles Mansonra. A pengeéles orr alatt gyümölcsre emlékeztető vastag, húsos száj duzzadt ki az arcból.
Meggie egy pillanatra megállt Jessie mögött, hogy felhívja magára a figyelmet, de aztán csendesen horkantott egyet, és kiment. Jó háromnegyed óra múltán Jessie véletlenül meglátta a sajtos pirítóst, amely már rég kihűlt, az olvadt sajt pedig csomókba állt össze rajta, ám Jessie erre oda sem figyelt: farkasétvággyal, öt falásra bekapta. Aztán visszafordult a Macintosh-hoz, a kurzor ismét táncolni kezdett, ő pedig a nyomában egyre mélyebben hatolt az erdőbe.

36

Ettől valamennyire könnyebb lett a lelkem, de aztán arra gondoltam: „Az is lehet, hogy mélyen lehúzódott, s azért nem mutatja a tükör.” Ezért aztán nagy nehezen hátrafordultam, bár magam sem akartam elhinni, hogy ennyire gyenge volnék; ha csak hozzáért valamihez a kezem, úgy éreztem, mintha izzó piszkavassal böködnék. Természetesen nem ült ott senki, és próbáltam is győzködni magam, hogy amikor utoljára láttam, akkor is csak merő árnyék volt, a többit a fantáziám illesztette hozzá.
De továbbra sem voltam biztos a dolgomban, Ruth, pedig hát már a nap is kisütött, én pedig a saját kocsimban ültem – nem volt rajtam bilincs, kijutottam a házból! A fejembe vettem, hogy ha nincs a hátsó ülésen, akkor a csomagtartóba bújt, és ha ott sincs, akkor a hátsó ütköző mögött kuporog. Más szóval, továbbra sem tudtam szabadulni a jelenlététől, mint ahogy ez a mai napig sem sikerült. Ezt akarom feltétlenül megértetni veled – veled vagy másvalakivel.; ez a legfőbb közölnivalóm. Az tudniillik, hogy azóta sem tágít mellőlem, még olyankor sem, amikor a józan eszemmel átlátom, hogy alighanem mindvégig csak a holdfény meg az árnyékok űztek tréfát velem. Azt se tudom, embernek nevezzem-e vagy jelenésnek. Amikor nappal van, úgy gondolok rá, mint „fehér arcú emberre”, de ha lement a nap, átalakul „fehér arcú jelenéssé”. De akár ember, akár jelenés, a józan eszemmel már nem hiszek benne – csakhogy ez, mint kiderült, távolról sem elég. Mert valahányszor éjszaka megreccsen valahol a házban a padló, tudom, hogy visszajött; valahányszor valamilyen furcsa formájú árnyék mozog a falon, tudom, hogy visszajött; valahányszor ismeretlen léptek kopognak a járdán a ház előtt, tudom, hogy visszajött – mert még nem végzett velem, s úgy érzi, eljött az ideje. Ott volt a Mercedesben akkor reggel, amikor felébredtem, és azóta is jóformán minden éjjel itt van velem a házban; talán a függöny mögött lapul vagy a szekrényben bújt meg, lába között a fonott táskájával. Az igazi szörnyek szívét semmiféle bűvös karóval nem lehet átszúrni, és el sem hinnéd, Ruth, de ettől az egésztől olyan kimondhatatlanul fáradt vagyok...

Jessie szünetet tartott, annyi időre, hogy kiürítse a túlcsorduló hamutartót, és utána újabb cigarettára gyújtson. Mozdulatai lassúak és megfontoltak voltak. Újabban mindkét keze remegett, nem túl erősen, de azért észrevehetően, és vigyáznia kellett, nehogy megégesse magát. Amikor sikerült meggyújtania a cigarettát, mélyen leszívta, majd kifújta a füstöt, elhelyezte a cigarettát a hamutartóban, és tovább kopogtatta a billentyűket.

Fogalmam sincs, mihez kezdtem volna, ha az akku lemerül: nyilván csak ülök és várok, amíg arra nem téved valaki, még akkor is, ha egész nap ott kell rostokolnom, de hát az akkuval nem volt semmi baj, és a motor az első mozdulatra beindult. Elhátráltam a fától, amelyiknek nekimentem, és sikerült a kocsit ismét az út felé kormányoznom. Nagyon szerettem volna belenézni a visszapillantóba, de nem mertem. Attól féltem, hogy újra meglátom. Ne érts félre: tudtam én, hogy nincs ott – de féltem, hogy a képzeletem odavarázsolja.
Végül aztán, amikor kiértem az öböl körüli útra, mégiscsak felnéztem – egyszerűen nem bírtam visszatartani magam. A tükörben persze semmi más nem látszott, csak az üres hátsó ülés, és ettől aztán már valamivel nyugodtabban folytattam az utat. Ráhajtottam a 117-esre, és aztán elértem a Dakin-féle ABC-t; itt szoktak tanyázni a környékbeliek, ha éppen le vannak robbanva, és nem akarnak átmenni Rangeleybe vagy valamelyik mottoni bisztróba. Többnyire odatelepednek az ételes pulthoz, fánkot esznek, és összevissza hazudoznak a szombat esti hőstetteikről? Behajtottam a benzinkutak mögé, és aztán csak ültem a kocsiban jó öt percig, és elnéztem, ahogy jönnek-mennek a favágók, a gondnokok meg a villamostársaság emberei. Nem tudtam elhinni, hogy valóban léteznek – mondd, hát nem röhejes? Egyre az járt a fejemben, hogy csak szellemek, és mihelyt a szemem hozzászokik a nappali világossághoz, keresztül is látok majd rajtuk. Újra megszomjaztam, és ahogy az emberek hozták ki maguknak a kávét azokban a kis fehér műanyag csészékben, én egyre szomjasabb lettem. És mégsem tudtam rászánni magam, hogy kiszálljak, és elvegyüljek az emberek – vagy inkább a kísértetek – között.
Előbb-utóbb persze bizonyára összeszedtem volna a bátorságom, de egyelőre csak addig jutottam, hogy felhúztam a központi zárat, és éppen ekkor odahajtott Jimmy Eggart, és leparkolt mellettem. Jimmy Bostonban volt hites könyvvizsgáló, de már nyugdíjba vonult, és amióta a felesége 1987-ben vagy 88-ban meghalt, végleg kiköltözött a tóparti házába. Ahogy kiszállt a Broncójából, észrevett, megismert, és már mosolyra is húzta a száját, de akkor egyszer csak megváltozott az arckifejezése: először aggodalmas lett, aztán rémült. Odajött a Mercedeshez, és benézett az ablakon, de úgy megdöbbent, hogy még a ráncok is kisimultak az arcán. Ezt soha nem fogom elfelejteni: Jimmy Eggart megfiatalodott az ámulattól!
Leolvastam a szájáról, hogy azt motyogja: „Mi történt, Jessie?” Ki akartam nyitni az ajtót, aztán egyszer csak nem volt hozzá merszem. Eszelős gondolatom támadt: a lény, akit én űrcowboynak neveztem el, Jimmy házát is meglátogatta, csakhogy Jimmy nem volt olyan szerencsés, mint én: a lény megölte, de aztán lefejtette az arcát, és magára öltötte, mint valami mindenszentekesti álarcot. Tudtam, hogy ez hülyeség, de ez mit sem használt; akkor is csak ez járt a fejemben, és azt a rohadt ajtót sem tudtam kinyitni.
Nem tudom, és nem is akarom tudni, milyen pocsékul néztem ki akkor reggel, de az biztos, hogy nem lehettem valami legényálom, mert Jimmy Eggart arcáról lehervadt a döbbenet, és már csak ijedtség és undor tükröződött rajta, mintha rögtön faképnél akarna hagyni, hogy hányjon egy nagyot. De aztán – az Isten áldja meg érte – mégis összeszedte magát, ottmaradt, kinyitotta a kocsi ajtaját, és faggatni kezdett, hogy mi történt. Baleset ért-e vagy valaki megtámadott.
Éppen csak le kellett néznem, és máris tudtam, mitől borult ki ennyire. Úgy látszik, valamikor felszakadt a seb a csuklómon, mert az intimbetétet, amit ráragasztottam, teljesen átáztatta a vér, és a szoknyám eleje is csurom véres volt, mintha egész életem legvadabb mensesét fogtam volna ki. Továbbá véres volt az ülés is – más szóval vérben ültem –, meg a kormány is, és jutott belőle a műszerfalra meg a sebváltóra is, sőt még a szélvédő is csupa vérfolt lett. A legtöbb folt már megszáradt, és olyan rémségesen barna lett, mint a csokoládés tej, de voltak egészen friss, még nedves nyomok is. Csak ilyenkor látja az ember, Ruth, milyen rengeteg vérünk van. Nem csoda, ha Jimmy kipurcant tőle.
Ki akartam szállni – valószínűleg azért, hogy megmutassam neki, igenis képes vagyok rá a saját erőmből is; gondoltam, ettől majd magához tér. Csakhogy közben bevágtam a jobb kezem a kormányba, és minden elfehéredett vagy inkább elszürkült előttem. Nem vesztettem el az eszméletem, inkább úgy éreztem, mintha az utolsó szálakat is elvágták volna a fejem meg a testem között. Arccal előre kizuhantam a kocsiból, és emlékszem, közben arra gondoltam, hogy kalandom méltó betetőzéseképpen most még a fogaimat is kiverem az aszfalton, azok után, hogy éppen tavaly tétettem rájuk koronát egy egész vagyonért. De Jimmy elkapott, méghozzá, hogy egész őszinte legyek, véletlenül a didimnél fogva, és aztán hallottam, ahogy beüvölt az ábécébe: „Hé, emberek, segítség! Jöjjön már valaki!” Olyan magas, öregesen sipító hangja volt, és legszívesebben elnevettem volna magam, csak hát ahhoz is túlságosan fáradt voltam. Az ingének támasztottam az arcom, és csak kapkodtam levegő után. A szívem nagyon sebesen, de alig hallhatóan vert, vagy inkább csak verdesett, mint a beteg madár. Aztán lassan kezdett kivilágosodni körülöttem, és láttam, ahogy vagy fél tucat ember kirohan; fogalmuk sem volt, mi a baj. Lonnie Dakin is köztük volt, éppen valami zsíros süteményt evett; rózsaszín póló volt rajta, és az volt ráírva: AMIT MA MEGIHATSZ, NE HALASZD HOLNAPRA! Muris, mi mindent meg nem figyel az ember, miközben úgy érzi, a halálán van!
– Ki tette ezt magával, Jessie? – kérdezte Jimmy, de hiába akartam felelni, egyetlen szó sem jött ki a számon, aminek persze csak örülhetek, lévén, hogy – úgy rémlik – azt akartam felelni: „Az apám.”

Jessie elnyomta a cigarettáját, majd a legfelső újságkivágáson látható fényképre pillantott. A Raymond Andrew Joubert keskeny, torz arcában villogó szempár kéjtől részegülten bámult vissza rá – szakasztott úgy, mint az első éjjel a hálószoba sarkából, a másodikon pedig elhunyt férje dolgozószobájából. Vagy öt percen át nézték így egymást szótlanul, aztán Jessie, mintha most ébredne rövid szunyókálásából, újabb cigarettára gyújtott, és visszatért a levélhez. Az állapotjelző sor tanúsága szerint már a hetedik oldalnál tart. Nyújtózott egyet, tűnődve hallgatta gerince halk roppanását, aztán zongorázni kezdett a billentyűkön, a kurzor pedig táncolt tovább.

Húsz perc telt el, s ezalatt meggyőződhettem róla, milyen drágák, figyelmesek és aranyosan mulyák tudnak lenni a férfiak (Lonnie Dakin például megkérdezte, nem kérek-e görcsoldót), és aztán már villogó lámpával, nagy szirénabőgés közepette száguldott is velem a mentőautó az Észak-Cumberlandi Kórház felé, újabb negyven perc múlva pedig ott feküdtem egy állítható magasságú ágyon, néztem, ahogy a csövön át vér áramlik a karomba, és hallgattam valami seggfej countryénekest, aki arról panaszkodott, milyen nehéz az élete, mert nemcsak a babája hagyta el, de még a teherautója is lerobbant.
És ezzel voltaképpen véget is ért a történet első része, Ruth. Adj neki címet, ha akarsz: „Kis árvalány a hóviharban” avagy „Kitörés a bilincsből”; mindegy. Hátravan még két rész; én „Utórezgések”-nek neveztem el az egyiket, és „A nagy mázli”-nak a másikat. Az „Utórezgések” című részt átugrom, mert csak azokat érdekelheti, akiket izgat a bőrátültetések és a fájdalom mechanizmusa, de még inkább azért, hogy ki ne merüljek, és ne kapjak kompjuterfrászt, mielőtt „A nagy mázli”-ról hűségesen be nem számolok. Mellesleg te igazán megérdemled, hogy erről is pontos és világos képet kapj. Az egészet tulajdonképpen csak most értettem meg, és hidd el, ez – ahogy valaha mondtuk – maga a pucérseggű igazság: ha nincs „A nagy mázli”, most aligha írnék neked.
De még mielőtt erre rátérnék, hadd mondjak még valamit Brandon Milheronról, aki voltaképpen az „Utórezgések” című rész központi alakja volt. A lábadozásom első szakasza volt a legrémesebb, és Brandon éppen ekkor jelent meg a színen, hogy – bízvást mondhatom így – örökbe fogadjon. Szívesen nevezném angyali léleknek, elvégre szilárdan állt mellettem életem egyik legpokolibb időszakában, de Brandon nem attól Brandon, hogy angyali volna. Brandon legfőbb ismérve az, hogy átlát a dolgokon, és gondja van rá, hogy a látási viszonyok a lehető legkedvezőbbek legyenek, és egyetlen elem se lógjon ki a sorból. Persze ez így se nem pontos, se nem méltányos, mert Brandon több is, jobb is ennél, de későre jár, és nem cifrázhatom tovább. Brandonnak mindenesetre csak az lett volna a dolga, hogy egy meglehetősen konzervatív és disztingvált ügyvédi iroda nevében bonyolítson és kézben tartson egy olyan ügyet, amelyben a cég egyik vezető munkatársa volt érintve, s amely kínos fejleményekkel is járhatott volna. Nos, ehhez képest túlteljesítette a megbízatását, mert az nem szólt sem kézszorongatásra, sem lelki masszázsra, és azt sem várták el tőle, hogy zokszó nélkül tűrje, amint kibőgöm magam az elegáns, háromrészes öltönyének a hajtókáján, s ha még csak ennyiről volna szó, valószínűleg nem is lelkendeznék itt róla. De történt még egyéb is. Valami mást is tett értem, méghozzá éppen tegnap. Türelem, kedvesem – nemsokára odaérünk.
Az elmúlt másfél évben – Gerald életének utolsó másfél évében – ő meg Brandon nagyon sokat dolgoztak együtt egy ügyön, amely az egyik legnagyobb itteni szupermarketlánccal volt kapcsolatban. Nem nagyon értem, mire ment ki a játék, de tény, hogy nyertek, közben pedig – és e sorok íróját igazából ez érinti – jó kapcsolatba is kerültek. Mellesleg az az érzésem, hogy ha majd a vén, nyársatnyelt cégtulajdonosok rászánják magukat, és leveszik Gerald nevét a levélpapírról, Brandon neve kerül a helyébe. Annyi bizonyos, hogy a szóban forgó megbízatásra – Brandon maga, amikor először jött be hozzám a kórházba, kármegelőzésnek nevezte – eszményibb embert keresve sem találhattak volna.
Brandon néha valóban angyal, igenis az, és velem első perctől nyíltan és tisztességesen viselkedett, de persze mindvégig megvolt a maga külön érdekeltsége és munkaprogramja. Hidd el, én aztán kiismerem magam az ilyen dolgokban, elvégre majdnem húsz évig éltem együtt egy ügyvéddel, és tudom, milyen szenvedélyesen ragaszkodnak hozzá, hogy a dolgok ne keveredjenek; szigorúan különválasztják a munkát és a magánemberi érzelmeket, mert különben a kelleténél gyakrabban borulnának ki; másfelől viszont épp emiatt van köztük annyi, az átlagosnál elviselhetetlenebb ember.
Brandon soha nem volt elviselhetetlen, de szigorúan szem előtt tartotta a megbízatását, semmi nem szivároghat ki, ami a céget rossz fényben tüntethetné fel, s ez azt is jelentette, hogy Geraldról és rólam sem derülhet ki semmilyen kínos részlet. Az ilyenfajta melónál a legkisebb melléfogás vagy balszerencsés véletlen is elkaszálhatja az embert, de Brandon végig a helyzet magaslatán állt, és becsületére legyen mondva, egyszer sem próbált azzal etetni, hogy Gerald emlékére, Gerald nevének megóvása érdekében teszi, amit tesz. Nem, ő azért vállalta a megbízatást, mert tudta, mekkorát lendíthet ez a karrierjén: Gerald rakétamelónak nevezte az ilyenfajta feladatokat; így lőheti fel magát az ember kerülőút nélkül a létra következő fokára. Már persze ha sikeresen megoldja a dolgot. Brandon pedig minden jel szerint meg fogja oldani, és hidd el, én ennek szívből örülök. Azt hiszem, erre épp elég magyarázat, hogy annyira kedvesen és együttérzőn viselkedett velem, de azért két további okom is van rá. Soha nem dühöngött, ha elmondtam, hogy megint itt járt vagy telefonált valamilyen újságíró, és soha nem éreztette, hogy csak kötelességből tartja velem a kapcsolatot – hogy csak ennyi volna, s más semmi már. És megmondjam, Ruth, hogy mi a sejtésem? Azt gondolom, hogy bár hét évvel vagyok idősebb, mint ő, és továbbra is úgy festek, mint akit megrágtak és kiköptek. Brandon Milheron alighanem egy icipicit belém esett... vagy ha nem belém, hát abba a hősies kis árvalányba, akinek lát. Nem hiszem, hogy ez némi vonzódás volna (most még biztosan nem, mert ötvennégy kilóval is olyan vagyok, mint a tollafosztott csirke a hentesüzlet kirakatában), de nekem ez így nagyon is megfelel; én lennék a legboldogabb, ha soha többé egyetlen férfival sem kéne lefeküdnöm. De azért hazudnék, ha tagadnám, hogy örülök, amikor azt olvasom ki a szeméből, hogy már személy szerint is szervesen hozzátartozom a munkaprogramjához – én, Jessie Angéla Mahout Burlingame, testestül-lelkestül, ahelyett hogy beleolvadnék abba a holt masszába, amelyet a főnökei minden bizonnyal úgy emlegetnek: az a szerencsétlen Burlingame-ügy. Nem tudom, hogy fontosabb vagyok-e számára a cégnél vagy sem, vagy éppen egyformán fontosak vagyunk a cég meg én, de ez nem is izgat. Nekem elég, hogy fontos vagyok a számára, és többet jelentek,

Jessie abbahagyta az írást, és bal keze mutatóujjával töprengve kocogtatta a fogát, majd mélyen leszívta a cigarettát, és folytatta.

mint pusztán valami mellékes jótékonysági gesztust.
Brandon végigülte velem az összes rendőrségi kihallgatást, és mindent magnóra vett, s minden jelenlévővel – beleértve a gyorsírókat és az ápolónőket is – udvariasan, de hajthatatlanul tudatta: tisztában van vele, hogy az ügy egyes részletei fölöttébb borsosak, de ha bárkinek eszébe jutna, hogy kiszivárogtassa őket, számoljon minden elképzelhető és meglehetősen kellemetlen megtorló lépéssel, amelyet csak egy kivételesen kényes és szőrszálhasogató tekintélyes New England-i ügyvédi iroda kiagyalhat. És úgy látszik, a fenyegetést nemcsak én éreztem rendkívül meggyőzőnek, mivel egyetlen beavatott sem mondott a sajtónak egy árva szót sem.
A kihallgatás legkínosabb szakaszára abban a három napban került sor, amikor az Észak-Cumberlandi Kórházban tartottak „megfigyelés alatt” – vagyis plasztikcsöveken pumpálták belém a vért, a vizet meg a különféle elektrolitokat. A kihallgatásokról készült rendőrségi jegyzőkönyvek olyan elképesztőek voltak, hogy az újságokban aztán egész hihetőn hangzottak; elvégre épp elég olyan sztorit olvashatunk, amelyekben a postás harapja meg a kutyát. Igaz, hogy ebben a változatban történetesen a kutya harapott, és nem postást, hanem ügyvédet, mellesleg pedig ügyvédnét is. Kíváncsi vagy, mi áll ezekben a bizonyos jegyzőkönyvekben? Nem bánom, megsúgom neked.
Tehát Gerald meg én egy szép napon elhatároztuk, hogy leruccanunk a Maine nyugati részén lévő nyaralónkba, majd egy kis, inkább birkózásnak beillő szerelmeskedés után együtt lezuhanyoztunk. Aztán, mialatt én megmostam a hajamat, Gerald puffadtságról panaszkodott; minden bizonnyal az útközben elfogyasztott óriás szendvics feküdte meg a gyomrát. Megkérdezte, van-e a házban szódabikarbóna vagy más, gyomorégés elleni szer. Azt feleltem, hogy fogalmam sincs, de ha van, akkor ott lesz vagy az íróasztalon, vagy az ágy fölötti polcon. Gerald kiment, én pedig tovább mostam a hajam, és három-négy perc múlva hallottam, hogy felordít; bizonyára ekkor tört rá a szívroham. Aztán zuhanást hallottam, ahogy elvágódott a földön. Kiugrottam a zuhany alól, de egyszer csak összecsuklott a térdem. Esés közben belevágtam a fejem az íróasztal oldalába, és elvesztettem az eszméletem.
Ebben a Mr. Milheron és Mrs. Burlingame által közösen összeállított változatban – amelyet mellesleg a rendőrség is lelkesen felkarolt – többször is valamelyest kitisztult az agyam, de utána megint ájulásba süppedtem. Igazából akkor tértem magamhoz, amikor a kutya már ráunt Geraldra, és épp engem kóstolgatott. Felmásztam az ágyra (ebben a változatban Gerald meg én már eleve a szoba túlsó végén találtuk, bizonyára a takarítóvállalat emberei mozdították el, mi pedig már úgy be voltunk gerjedve, hogy eszünkbe sem jutott visszatolni a helyére), és a kutyához vágtam először Gerald vizespoharát, aztán az egyleti hamutartóját, és ezzel sikerült is elriasztanom. Csakhogy utána megint elvesztettem az eszméletemet, és a következő néhány órában csak feküdtem az ágyon: ekkor sikerült össze is véreznem. Amikor aztán ismét magamhoz tértem, kitámolyogtam a kocsihoz, és végül megmenekültem, bár útközben egyszer még elájultam – akkor szaladtam neki az útmenti fának.
Csak egyszer kérdeztem meg Brandontól, hogyan sikerült rávennie a rendőrséget, hogy jó képet vágjon ehhez a dajkameséhez. Ő azt felelte: – Az ügyben már az állami rendőrség nyomoz, Jessie, és a testületben nekünk – mármint a cégnek – sok a jó barátunk. Mozgósítottam minden összeköttetést, bár az az igazság, hogy nem is nagyon volt rá szükség. Ha még nem tudná, a zsaruk is emberek. Az a helyzet, hogy mihelyt meglátták az ágyról lelógó bilincseket, nagyjából tudták, mi történt valójában; higgye el, nem először találkoztak bilinccsel olyan helyszíneken, ahol egy illetőnél éppen besült a karburátor. De sem a helyi, sem az állami rendőrségnél teremtett lélek sem akarta, hogy maga vagy a férje malac viccek hősei legyenek, egy tragikomikus baleset miatt.
Az elején még Brandonnak sem szóltam se a férfiről, aki talán ott járt, sem a gyöngyös fülbevalóról vagy a lábnyomról, vagy más egyébről. Mintha vártam volna hátha egyszer csak a levegőbe szimatolok, és megérzem, honnan fúj a szél.

Jessie ránézett erre az utolsó mondatra, megrázta a fejét, aztán tovább írt.

Nem, ez üres duma. Igazából azt vártam, hogy egyszer csak betoppan egy zsaru, egy olyan kis plasztikzacskóval, amiben a bizonyítékokat szokás őrizni, és megkérdezi, ráismerek-e a benne lévő gyűrűkre – igen, gyűrűkre, nem a fülbevalóra. „Feltevésünk szerint ezek a maga gyűrűi – mondja majd –, mert beléjük van vésve a maga meg a férje monogramja, és különben is, a férje dolgozószobájában találtuk őket a földön.”
Hát erre vártam, mert úgy gondoltam, ha megmutatják a gyűrűket, én is tudni fogom, hogy vajon az éjféli látogató a kis árvalány képzeletében fogant-e. Csak vártam-vártam, de semmi ilyesmi nem történt, végül aztán, éppen mielőtt először műtötték volna a kezem, megmondtam Brandonnak: van egy olyan érzésem, mintha nem lettem volna végig egyedül a házban. Azt is elmondtam, hogy talán csak a képzeletem játéka az egész, de az is bizonyos, hogy akkor nagyon is valóságosnak tetszett. A hiányzó gyűrűket nem említettem, de annál inkább a lábnyomot meg a gyöngyös fülbevalót, sőt az utóbbiról rengeteget locsogtam, azt hiszem, azért, mert a fülbevaló képviselte mindazt, amit nem mertem szoba hozni még Brandon előtt sem. Mondd, meg tudod ezt érteni? És a szövegbe minduntalan ilyesmiket szúrtam, hogy „Úgy rémlett, mintha...” vagy „Szinte bizonyosnak tűnt, hogy...” Muszáj volt, hogy beszéljek róla valakinek, mert a félelem úgy marta a belsőmet, mint a sav, de egyszersmind feltétlenül világossá akartam tenni, hogy nem tévesztem össze a szubjektív benyomásokat az objektív valósággal. Elsősorban pedig el akartam titkolni, hogy még mindig mennyire meg vagyok rémülve, mert féltem, hogy akkor őrültnek néz. Ha kicsit hisztisnek tart, azt nem bántam volna, úgy gondoltam, ennyit megér, ha ezen az áron meg tudom tartani magamnak a másik sötét kis titkomat, azt, hogy mit művelt velem az apám a napfogyatkozáskor – de kétségbeesetten védekeztem az ellen, hogy őrültnek nézzen; úgy éreztem, ez a gondolat meg sem fordulhat az agyában.
Brandon megfogta a kezem, megsimogatta, és azt mondta, nagyon is megérti, sőt adott esetben szinte természetesnek tartja, hogy ilyen gondolatok támadtak bennem, majd hozzátette: az a fő, hogy tudjam: az egészben éppannyi az igazság, mint a dévaj sportbemutatónk utáni közös zuhanyozásban. A rendőrség alaposan átkutatta a házat, és ha bárki ott járt volna, egész bizonyosan meglelik a nyomait, kivált hogy a helyszínen nemrégiben zajlott egy igen alapos nyár végi nagytakarítás.
– Lehet, hogy találtak is valami nyomot – mondtam erre én. – Valamelyik zsaru éppúgy zsebre is vághatta azt a fülbevalót.
– Elismerem, hogy a zsaruk között is van enyveskezű – mondta ő –, de alig hinném, hogy olyan hülye is akadjon, aki egy fél fülbevalóért a karrierjét tenné kockára. Akkor már inkább elhinném, hogy ez az állítólagos látogató később visszament, és maga vitte el a fülbevalót.
– Milyen igaz! – mondtam én. – Ez végül is elképzelhető, nem?
Brandon vállat vont, és megrázta a fejét. – Minden elképzelhető, tehát az is, hogy a nyomozóhatóság téved, avagy egyik tagja bűnösen kapzsi, de... – Ekkor elhallgatott, megfogta a bal kezem, és úgy nézett rám, mint egy jóindulatú, de szigorú nagybácsi. – Az egész feltételezés arra épül, hogy a rendőrök csak felszínesen, átabotában néztek körül, és aztán nem fárasztották magukat tovább. De higgye el, ez tévedés. Ha járt volna odabenn egy harmadik személy, ezer az egyhez, hogy a rendőrség rábukkan a nyomaira. És ha találtak volna ilyen nyomokat, én tudnék róla.
– Miért? – kérdeztem.
– Mert az ilyesmi nagymértékben rontaná a maga helyzetét. Ilyenkor szokták a rendőrök abbahagyni az udvariaskodást, és azonnal ismertetik a Miranda-féle figyelmeztetést.
– Nem értem, miről beszél – jelentettem ki, pedig hát nagyon is kezdett derengeni. Gerald afféle biztosítási buzi volt, és már az első napokban három biztosító társaság is megnyugtatott, hogy a gyászévet, de még az azt követő éveket is igen rendezett körülmények között élhetem le.
– John Harrelson Augustában nagyon gondosan és alaposan boncolta fel a férjét – folytatta Brandon.
– A jegyzőkönyv „egyszerű szívrohamról” beszél, ami orvosi nyelven annyit jelent, hogy a szóban forgó szívrohamot nem bonyolította ételmérgezés, fizikai trauma vagy valamilyen szokatlan testi megerőltetés. – Látszott, hogy hosszabb fejtegetésbe kíván bocsátkozni, már ismertem azt a jellegzetes oktató kifejezést az arcán, de aztán hirtelen rám nézett, és elhallgatott. – Valami baj van, Jessie?
– Á, dehogy – mondtam.
– Nem igaz – halálsápadt lett. Talán görcsöt kapott?
Nagy nehezen meggyőztem, hogy kutya bajom, és akkor már valóban jobban éreztem magam. Gondolom, sejted, Ruth, hogy mi járt a fejemben, hiszen már említettem, hogy amikor Gerald nem akart elengedni, páros lábbal belérúgtam, és eltaláltam a hasát meg a legféltettebb szervét. Arra gondoltam: micsoda szerencse, hogy holmi heves szerelmi csatázásról szövegeltem: így legalább van magyarázat a zúzódásokra. Nyilván amúgy sem lehettek súlyosak, hiszen miután megrúgtam, azonnal jött a szívroham, és így a bőr már nem színeződhetett el.
Ebből természetesen adódik a következő kérdés: vajon a rúgások váltották-e ki a szívrohamot? Hiába bújtam az orvosi könyveket, erre nem találtam egyértelmű választ, de azért ne áltassuk magunkat: nagyon valószínű, hogy részem volt a halálában, bár a teljes felelősséget semmiképpen sem vagyok hajlandó magamra venni. Gerald túlsúlyos volt, túl sokat ivott, és úgy füstölt, mint a gyárkémény. A legjobb úton volt a szívroham felé; ha nem aznap éri, akkor lecsap rá a következő héten vagy a következő hónapban. Hosszú távon senki sem kísértheti büntetlenül az Istent, Ruth, és ha ezt nem hiszed, hát pukkadj meg, véleményem szerint én kiharcoltam a jogot, hogy azt higgyem, ami jólesik, legalábbis ami ezt az ügyet illeti. Különösen ami ezt az ügyet illeti.
– Csak azért vágtam olyan képet, mintha békát nyeltem volna, mert még csak most szokom a gondolatot – magyaráztam Brandonnak. – Szóval egyesek szerint én öltem meg Geraldot; hogy hozzájussak az életbiztosításához?
Brandon ismét a fejét rázta, és nagyon komolyan nézett rám. – Senki nem hisz ilyesmit, Jessie. John Harrelson szerint legföljebb arról lehet szó, hogy a szexuális izgalom siettette a szívrohamot, az állami rendőrség pedig feltétel nélkül elfogadja ezt a véleményt, lévén hogy Johnnál nemigen van jobb a szakmájában. Legföljebb néhány cinikus hajlamú zsaru még hozzáteszi önmagában, hogy maga nyilván Salomét játszott, és szántszándékkal hergelte az uracskáját.
– Maga is köztük van? – érdeklődtem.
Azt hittem, megbotránkoztatja ennyi szókimondás, és birizgált a kíváncsiság, milyen is lehet Brandon Milheron, ha megbotránkozik, de úgy látszik, még mindig nem ismerem elég jól, mert csak mosolygott. – Akkor nagyon furcsa elképzelésem volna a maga fantáziájáról. Mert eszerint kisütötte volna, hogy itt az alkalom, most közvetve kicsinálhatja Geraldot – de az már nem jutott eszébe, hogy ennek következtében maga az ágyhoz bilincselve fejezheti be az életét. Nem, ez képtelenség. Ha érdekli a véleményem: szerintem minden úgy történt, Jess, ahogy elmondta. És lehetek egészen őszinte?
– Mindig csak ezt kérem magától – feleltem.
– Hát jó. Én sokat dolgoztam együtt Geralddal, és jól kijöttem vele, de a cégnél sokan nem szerették. És való igaz: mindig ő akart a vezérlőpultnál állni. Csöppet sem lep meg, hogy akkor gyulladt ki nála minden lámpa, ha a nőt szeretkezés előtt az ágyhoz bilincselte.
Lopva ránéztem. Késő este volt, csak az ágyam fölötti kislámpa égett, és az ő feje árnyékban volt, de fogadni mertem volna, hogy Brandon Milheron, a hidegvérű ifjú jogi géniusz, fülig vörösödött.
– Elnézést, ha megbántottam – mondta. Még soha nem volt ilyen zavart a hangja.
Kis híján elnevettem magam, ami igazán nem lett volna szép tőlem, de hiába: úgy viselkedett, mint egy suta kamasz. – Egyáltalán nem bántott meg, Brandon – mondtam.
– Helyes, akkor én lekerültem a napirendről. Csakhogy a rendőrségnek változatlanul az a dolga, hogy legalábbis mérlegelje, nincs-e valami suskus. Más szóval, nem lehetséges-e, hogy maga nemcsak reménykedett, hátha bekövetkezik az, amit a szakmában „kanos koszorúérgörcs”-nek szoktunk hívni – hanem esetleg egy lépéssel tovább is ment.
– Fogalmam sem volt róla, hogy nincs rendben a szíve – mondtam –, és a jelek szerint a biztosítótársaságok sem voltak okosabbak. Hiszen ha tudják, aligha szerződtek volna vele, nem gondolja?
– A biztosítótársaságok mindenkivel szerződnek, csak elég dohányt perkáljon le – felelte Brandon –, Gerald ügynökei pedig nem voltak ott, amikor vedelte a whiskyt, és egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Maga viszont ott volt. És hiába is tiltakozik; lehetetlen, hogy ne tudta volna, mivel játszik a férje. Ezzel pedig a zsaruk is tisztában vannak. Holtbiztos, hogy felmerül bennük a gyanú: „Na és mi van akkor, ha a hölgyike egy kedves ismerősét is odahívta titokban a tóparti nyaralóba? És tegyük fel, hogy az illető éppen akkor ugrott ki a szekrényből? és huhogott egy rémisztőt, amikor az a hölgyikének a legjobbkor és élete párjának a legrosszabbkor jött?” És ha a zsaruk erre még bizonyítékot is találnak, akkor maga, Jessie, benne lenne a slamasztikában. Ugyanis bizonyos helyzetekben az ilyen kedélyes huhogás egyértelműen gyilkosságnak minősül. Egyfelől ugyan az a tény, hogy két napot töltött megbilincselve, és csak úgy tudott kiszabadulni, hogy többé-kevésbé elevenen megnyúzta magát, ellentmond a társtettesre vonatkozó feltételezésnek; másfelől viszont a rendőrök agya sajátosan működik, és számukra éppen a bilincs szólhat amellett, hogy igenis volt egy bűntársa.
Megbabonázva meredtem rá; csak most tudatosult bennem, hogy a szakadék szélén táncikáltam. Addig csak elnéztem, hogyan játszik az árnyék Brandon arcának élein és hajlatain a kislámpa fénykörén túl, és a gondolat, hogy a rendőrség szerint esetleg én gyilkoltam meg Geraldot, legföljebb hátborzongató tréfaként villant át egyszer-egyszer a fejemen. Kész szerencse, hogy a zsaruknak még nem sütöttem el ezt a viccet!
– Ugye most már világos, hogy jobban teszi, ha a rendőrség előtt hallgat erről az esetleges betolakodóról? – kérdezte Brandon.
– Világos – feleltem. – Jobb, ha az alvó kutyának nem huzigáljuk a farkát.
Mihelyt ezt kimondtam, már láttam magam előtt azt a nyomorult korcsot, ahogy a karjánál fogva vonszolja Geraldot a padlón, és a leszakadt bőrcafat kilóg a pofájából. Mellesleg két nappal később felkutatták a szerencsétlent – fél mérfölddel arrébb, Laglanék csónakházánál kapart magának egy kis odút, és oda menekített egy jókora darabot Gerald testéből, vagyis azok után, hogy a fényszóróval meg a dudával elriasztottam, legalább egyszer még felkereste a házat. Azonnal lelőtték. A nyakán találtak ugyan egy bronzérmet, de nem azt a szabályos fajtát, amiből az állat-egészségügyi állomás kiderítheti a tulajdonos személyét; nagy kár, mert megérdemelte volna az illető, hogy cefetül rácsördítsenek. De nem, az érmen csak a Princ név állt – még hogy Princ, hát ehhez mit szólsz? Amikor Teagarden, a helyi rendőrbiztos elmesélte, hogy lepuffantották, igazán boldog voltam. Nem mintha hibáztatnám, hiszen legalább olyan nyomorult volt, mint én, de akkor is örültem, Ruth, és változatlanul örülök neki.
No de eltértem a tárgytól, hiszen ott tartottam, hogy mit mondott Brandon, amikor megpendítettem az éjszakai látogató eshetőségét. Nos, mikor az alvó kutyát említettem, helyeselt, méghozzá a lehető leghatározottabban. Úgy gondoltam, képes leszek a titkot magamba zárni – már az is nagy megkönnyebbülés volt, hogy legalább egyvalakivel megoszthattam –, de azért még nem tudtam a dolgot annyiban hagyni.
– A telefon volt az utolsó csepp a pohárban – magyaráztam. – Amikor kiszabadítottam magam a bilincsből, és kipróbáltam, szikrányi élet sem volt a vonalban, és akkor már biztosra vettem, hogy nem képzelődtem – valóban járt valaki a házban, és előtte vagy utána elvágta az országúttól idáig ágazó telefondrótot. És igazából ezért kaptam össze magam, és céloztam meg szélsebesen a Mercit. Senki nem tudhatja, Brandon, mi a rettegés, amíg nem marad magára az erdő kellős közepén egy hívatlan látogatóval.
Brandon ismét elmosolyodott, de ezúttal sajnos már nem olyan megnyerőn, inkább úgy, ahogy a férfiak szokták, amikor a nőket hülyének nézik, és azt gondolják, legfőbb ideje törvényt hozni, hogy ne közlekedhessenek őrizet nélkül. – Tehát, ha jól értem, kipróbálta az egyik készüléket, a hálószobait, és amikor nem kapott vonalat, megállapította, hogy elvágták a vezetéket.
Nem egészen így történt, és a gondolatmenetem is bonyolultabb volt, de azért bólintottam, részint mert ez volt az egyszerűbb, részint mert már megtanultam, hogy ha egy férfi így néz az emberre, nincs sok értelme vitatkozni vele. Ilyenkor mind azt gondolja: „Jaj, ezek a nők! Se velük, se nélkülük...” Hacsak az évek során ki nem cserélődött minden sejted, Ruth, akkor egész biztosan tudod, miről beszélek, és megérted, hogy ezen a ponton legszívesebben lezártam volna az egész eszmecserét.
– Nyilván nem volt bedugva; ennyi történt, nem több – jelentette ki Brandon, mintha ő volna Mister Rogers, a tévés tanító bácsi, és elmagyarázná a gyerekeknek, hogy semmiféle mumus nincs az ágy alatt; nézzenek csak bátran utána! – Gerald biztosan kihúzta a dugaszt a falból, nehogy holmi hivatalos hívásokkal megzavarják a szabad délutánját – no meg a kis megkötözéses fantáziajátékát. Az előszobai készülék dugóját is kihúzta, de a konyhai telefon be volt kapcsolva, és kifogástalanul működött. Mindez szépen benne van a rendőrségi jegyzőkönyvben.
És ekkor hirtelen minden megvilágosodott előttem, Ruth. Rájöttem, hogy a nyomozók kialakították a maguk elképzelését mindarról, amit ott a tóparton műveltem, és megvolt a feltevésük az indítékaimról is. Az elképzeléseik többnyire a javamra szóltak, és ez persze sokkal egyszerűbbé tette a helyzetet, mindamellett dühítőnek s egyszersmind kicsit félelmetesnek is találtam, hogy többnyire nem az érdekelte őket, amit mondtam, vagy amit a házban találtak; nem, ők abból indultak ki, hogy nő vagyok, tehát mindent, amit teszek vagy gondolok, nagyjából előre ki lehet számítani.
Innen nézve alig van különbség Brandon Milheron és az öreg Teagarden rendőr között, hiába visel elegáns háromrészes öltönyt az egyik, és kiült fenekű farmert meg piros tűzoltó-hózentrógert a másik. A férfiak a világ teremtése óta ugyanúgy ítélik meg a nőket, Ruth, legföljebb megtanulták, mikor mit illik mondani, de ahogy az anyám nemegyszer kijelentette, „az Apostoli Hitvallást még a kannibálok is be tudják magolni”.
És hadd mondjak még valamit. Brandon Milheron nagyra becsül engem, és őszintén csodál azért, ahogyan Gerald halála után viselkedtem – akár hiszed, akár nem, ez az igazság. Nemegyszer láttam a szemében az elismerést, és ha ma este még beugrik hozzám, ahogy szokta, egész biztos, hogy újra látni fogom. Brandonnak szilárd meggyőződése, hogy csuda okosan és csuda bátran viselkedtem – ahhoz képest, hogy nő vagyok. Mi több, mindaddig, amíg szóba nem hoztam a lény ottjártának eshetőségét, szerintem már-már úgy vélte: hasonló helyzetben ő is így viselkedett volna, mondjuk, ha például magas láza lenne, de nem hagyhatna abba szokásos szerteágazó tevékenységét. Szerintem tudniillik a férfiak úgy gondolják, hogy a nők születésüktől halálukig nagyjából úgy viselkednek, mint egy ügyvéd, ha malária rázza. Nem gondolod, hogy ez az elmélet sok mindenre magyarázatul szolgálna?
És itt most nemcsak a férfiúi leereszkedésről beszélek, Ruth, hanem valami sokkal átfogóbb és sokkal félelmetesebb dologról. Brandon nem tudott megérteni engem, és ennek már semmi köze a nemek viszonyához, nem, ez már az egész emberi sors átka, és jól mutatja, mennyire magányosak vagyunk mindahányan.
Abban a házban iszonyatos dolgok történtek, Ruth, magam is csak később értettem meg, hogy mennyire iszonyatosak, és ezt Brandon egyszerűen nem tudja felfogni. Én azért tárulkoztam ki neki, nehogy a rettegés elevenen felfaljon, és ő bólogatott, mosolygott, tele volt együttérzéssel, és úgy érzem; végeredményben jót is tett, hogy őszinte voltam vele, de akkor is, Ruth: ő volt mind közül a legkülönb, és mégis, még csak nem is kapiskálta az igazságot... Fogalma sincs, hogyan nőtt-növekedett bennem a rettegés, hogyan épült a fejemben egy egész hatalmas sötét kísértetkastély, amely most is kitárt kapukkal csalogat befelé, és én hiába vonakodom, önkéntelenül is be-betámolygok a kapun, és olyankor a kapu azonnal becsapódik, és én fogoly vagyok.
No mindegy. Bizonyára nagyon megkönnyebbültem volna, ha kiderül, hogy ami a telefont illeti, tévedtem – csakhogy számomra ez korántsem derült ki. Az agyam egyik zugában továbbra is azt hiszem, amit akkor hittem: hiába másztam volna a szék mögé, hiába nyomtam volna vissza a T dugót, a telefon akkor sem működött volna, és bár meglehet, hogy a konyhai készülék később üzemelt, akkor egészen biztosan nem üzemelt az sem, és ha nem vetem bele magam a kocsiba és nem menekülök el, akkor a lény keze között fejezem be az életem.
Brandon előrehajolt, úgy, hogy a kislámpa fényénél most már minden arcvonását láttam, és azt mondta: – Senki nem járt a házban, Jessie, és minél hamarabb ejti el az egész csacsi ötletet, annál jobb.
Már-már odáig jutottam, hogy szóba hozom az eltűnt gyűrűimet, de mert fáradt voltam, és előjött a fájdalom is, végül letettem róla. Miután elment, még sokáig nem tudtam elaludni; a fájdalomcsillapító sem segített ezúttal. Morfondíroztam a másnap esedékes bőrátültetésen, de akár hiszed, akár nem, nem ez foglalkoztatott a legjobban. Elsősorban a gyűrűk jártak a fejemben meg a lábnyom, amit rajtam kívül senki más nem látott, és azon tűnődtem, vajon a lény ment-e vissza, hogy eltüntessen minden áruló nyomot. És végül, mielőtt végre lekoppant volna a szemem, arra a meggyőződésre jutottam, hogy tévedtem: nem létezett se lábnyom, se gyöngyös fülbevaló, a gyűrűimet pedig bizonyára meglátta valamelyik zsaru a dolgozószoba padlóján, ott, a könyvespolc mellett, és szépen zsebre vágta őket. Azóta nyilván már kikötöttek valamelyik lewistoni zaci kirakatában, gondoltam, és bármilyen furcsa, még csak dühös sem voltam emiatt, inkább úgy éreztem magam, mint amikor azon a reggelen felébredtem a Merci kormánya mögött – valami hihetetlen belső békesség és jóérzés töltött el: Volt, nincs idegen; felszívódott! Épp csak egy enyveskezű kis zsaru járt ott, aki óvatosan hátralesett, hogy tiszta-e a levegő, és csiribí-csiribá, már el is tüntette a gyűrűket. Ehhez képest a gyűrűk sorsára igazán fütyültem, és most sem izgat, hová lettek. Az elmúlt hetekben egyre nyilvánvalóbb lett számomra, hogy a férfi csak azért húz efféle karikát a nő ujjára, mert a törvény már tiltja, hogy az orrába fűzze. De hagyjuk ezt most. Reggel kezdtem neki ennek a levélnek, azóta késő délután lett, és a női egyenjogúság kérdéseinek megvitatását máskorra kell halasztanunk. Egyelőre más dolgunk van. Most Raymond Andrew Joubertró kell beszélnünk.

Jessie hátradőlt a székben, és újabb cigarettára gyújtott, bár homályosan érzékelte, hogy a nyelve hegyét már csípi a túladagolt dohány, a feje sajog, a veséje pedig hevesen tiltakozik a maratoni hosszúságú helyben ülés ellen. A házban síri csend volt, ami csak egyet jelenthetett: a keménykötésű kis Megan Landis elvonult az ABC-áruház és a tisztító kies tájaira. Jessie először csodálkozott: hogy lehet, hogy távozása előtt nem kísérelte meg legalább még egy ízben elszakítani őt a képernyőtől, de aztán kitalálta az okát: házvezetőnője nyilván tudta, hogy úgyis kárbaveszett fáradság lenne. Alighanem úgy okoskodott: Jobb, ha ráhagyom, adja ki magából, legalább túl lesz rajta. Elvégre neki én csak egy állást jelentek, gondolta Jessie kicsit szomorkásan. Az emeleten megreccsent a padló. A cigaretta megállt a levegőben. Úristen, Jessie, sikoltott fel a ténsasszony. Visszajött!
De persze nem jöhetett vissza. Jessie szeme az újságból rámeredő keskeny, raszteros arcra siklott. Nagyon jól tudom én, hol vagy, te mocsok, gondolta.
Tudni persze tudta, de azért egy belső hang továbbra is makacsul azt suttogta, hogy ő tért vissza újabb vendégszereplésre: ő, az űrcowboy, a szerelem kísértete – a lény! Csak azt várta, hogy üres legyen a ház, és ha ő most felemelné az íróasztal sarkán álló telefont, a vonal éppoly döglött lenne, mint ahogy azon az éjszakán a tóparti házban is döglött volt valamennyi készülék.
Brandon barátod vigyoroghat kedvére, de mi ketten tudjuk, mi az igazság, ugye, Jessie?
Hirtelen előrelendítette ép kezét, felkapta a kagylót és a füléhez szorította, majd a tárcsahang megnyugtató búgása hallatán visszatette a helyére. Szája sarkában furcsa, örömtelen mosoly bujkált.
De bizony, hogy tudom, hol vagy, te rohadt disznó. Akármit locsog a fejemben a ténsasszony meg a többi dáma, Csöpi meg én nagyon jól tudjuk, hogy narancssárga kezeslábas van rajtad, és a megyei börtön egyik cellájában kuksolsz; Brandon szerint a régi szárny legmélyén, nehogy a többi fegyenc elkaphassa a grabancod, és kinyírjon, mielőtt még az ügyész odaráncigálhatna az esküdtek padján ülő embertársaid elé – ha ugyan ember vagy, akinek társai lehetnek. Talán még nem szabadultunk meg tőled végképp, de ne aggódj: ami késik, nem múlik!
Jessie szeme ismét a szövegszerkesztőre siklott. A tabletta és az evés okozta tompa álmosság már elmúlt, most mégis csontig hatoló kimerültséget érzett, és bizonyosra vette: úgysem tudja elvégezni, amibe belefogott.
Azt írta: Most Raymond Andrew Joubertről kell beszélnünk – de vajon futja-e rá az erejéből? Olyan rettenetesen fáradt volt. Ami nem csoda, hiszen jóformán egész nap kergette oda-vissza a nyavalyás kis kurzort a képernyőn. Ahogy mondani szokás, két végén égette a gyertyát, s az ilyen gyertya előbb-utóbb elfogy. Talán az lenne a legokosabb, ha felmenne, és szundítana egyet. Jobb későn, mint soha, ha már az aranyigazságoknál tart. Az egészet szépen elmentheti, aztán majd holnap reggel visszatölti, és folytatja...
Csöpi hangja szakította meg a gondolatmenetet. A hang újabban már csak ritkán jelentkezett, és ilyenkor Jessie éberen hegyezte a fülét.
Ha most abbahagyod, Jessie, kár bajlódni az elmentéssel; okosabb, ha törlöd az egészet. Ha az ember ír valamiről, azzal szembe is néz; és mindketten tudjuk, hogy úgysem mernél többé Jouberttel szembenézni. Az íráshoz időnként nagy bátorság kell. Nem könnyű kiengedni azt a valamit a tudatod legmélyebb zugából, és odaállítani magad elé a képernyőre.
– Igaz – motyogta Jessie. – Egy tonna bátorság is kevés hozzá.
Megszívta a félig égett cigarettát, aztán elnyomta, még egyszer átforgatta az újságkivágásokat, majd kinézett az enyhén lejtő tengerparti sétányra. A hóesés már rég elállt, de a nap még ragyogón sütött, bár nemsokára elbúcsúzhat tőle: Maine-ben igencsak szűkmarkúak a februári nappalok.
– Na, mit mondasz, Csöpi? – kérdezte Jessie az üres szobától, majd azon a nyafka, előkelősködő Elizabeth Taylor-i hangon, amellyel kislányként az őrületbe kergette a mamáját, még megkérdezte: – Írjunk tovább, drágaságom?
Válasz nem jött, de Jessie-nek nem is volt szüksége rá. Előrehajolt a székben, és ismét mozgásba lendítette a kurzort. Nagyon sokáig írt egyhuzamban; még csak rágyújtásnyi időre sem hagyta abba.

37

Most Raymond Andrew Joubertről kell beszélnünk. Nem lesz könnyű, de megteszem, ami tőlem telik, úgyhogy tölts csak magadnak még egy csésze kávét, kedves Ruth, és ha van a kezed ügyében egy kis konyak, nem árt, ha loccsantasz belőle a csészébe – mert most jön a harmadik rész.
Az újságkivágások mind itt vannak mellettem az íróasztalon, de a cikkekből? és hírekből még az sem derül ki teljesen, amit én tudok, nemhogy mindenre sort kerítenének; szerintem nincs is a földön teremtett ember, aki Joubert tetteinek teljes listáját ismerné, beleértve magát Joubertet is, és ez alighanem isteni ajándék. Van, amire az újságok éppen csak célozgatnak, és van, ami el sem jutott hozzájuk, de amit tudni lehet, az is rosszabb a leglidércesebb rémálmoknál, és többre nem is vagyok kíváncsi. Azt, ami nincs az újságokban, Brandon Milheron hozta tudomásomra a múlt héten, méghozzá nagyon csendes, szokatlanul bűnbánó hangon. Amikor az összefüggés Joubert története és a magamé között már ordítóan nyilvánvalóvá lett, felhívtam, hogy jöjjön ki hozzám.
– Tehát maga azt hiszi, hogy ez az az alak – mondta. – Mármint az, aki akkor ott volt a házban.
– Nem hiszem, Brandon, hanem tudom – feleltem. Brandon felsóhajtott, egy darabig bámulta a kezét, majd ismét rám nézett. Itt ültünk, ebben a szobában; reggel kilenc óra volt, és ezúttal nem rejthette az arcát árnyék mögé.
– Bocsánatot kell kérnem magától – jelentette ki. – A múltkor nem hittem el...
– Tudom – vetettem közbe, amilyen barátságosan csak tudtam.
– ...de most már hiszek magának... Úristen, Jess – voltaképpen mennyit szeretne tudni?
Mély lélegzetet vettem, és azt válaszoltam:
– Amennyit csak kideríthet.
Brandon azonban az indokaimra is kíváncsi volt.
– Persze ha úgy gondolja, ehhez semmi közöm, akkor nem fogok tolakodni. Másfelől viszont meg kell hogy értse, mit kér tőlem. Olyan ügybe kellene belemásznom, amelyet a cég már lezártnak tekint. Ha valaki tudja, hogy ősszel még a maga nevében jártam el, most pedig azt látja, hogy Joubert körül szaglászom, elképzelhető, hogy...
– Hogy bajba kerülhet – mondtam. Ez a szempont eddig még nem jutott eszembe.
– Úgy van – felelte. – Nem mintha ez olyan rettentően izgatna – nagyfiú vagyok, és úgy gondolom, tudok vigyázni magamra. Engem inkább a maga helyzete nyugtalanít, Jess. Mennyit küszködtünk, hogy minél gyorsabban és simábban kievickéljen ebből az ügyből most pedig egykettőre újra a címoldalakon találhatja magát. És még csak nem is ez a lényeg; a veszély ennél is nagyobb. New England északi részén az első világháború óta nem robbant ki ilyen mocskos és sötét bűnügy. A kisugárzása félelmetesebb, mint a radioaktivitás, és nagyon alapos ok nélkül kár lenne bemerészkednie a veszélyzónába. – Idegesen felkacagott. – Én legalábbis nem tenném, ha nincs rá nagyon súlyos és nyomós indítékom.
Felálltam, odamentem hozzá, és bal kezembe fogtam a kezét.
– Az örökkévalóság is rövid lenne, hogy megértessem magával az indítékaimat – mondtam. – Azt viszont elmondhatom, hogy mi az, amit tudni akarok. Beéri most ezzel?
Brandon gyengéden betakarta a kezem a magáéval, és bólintott.
– Nos, három dologra vagyok kíváncsi – kezdtem.
– Először is tudni akarom, hogy létező személyről van-e szó. Másodszor: valóban megtette-e, amit állítólag tett. Harmadszor: biztosítékot akarok, mielőtt még egyszer arra ébrednék, hogy ott áll a hálószobámban.
Ettől minden ismét megelevenedett, Ruth, és én elsírtam magam. De hidd el, nem számításból préseltem ki a könnyeket: maguktól áradtak, és semmiképpen sem tudtam volna visszatartani őket.
– Nagyon kérem, Brandon, segítsen rajtam – mondtam. – valahányszor villanyt oltok, ott áll velem szemben a sötétben, és attól félek, ez így is lesz mindig, ha nem sikerül végre reflektorfénybe állítanom. Senki máshoz nem fordulhatok – márpedig muszáj, hogy megtudjam az igazat. Segítsen, kérem...
Brandon elengedte a kezem, az aznapra választott makulátlan ügyvédi öltöny valamelyik zsebéből elővarázsolt egy zsebkendőt, és megtörölgette az arcom, de olyan gyengéden, mint valaha a mamám, amikor bőgve rontottam a konyhába, mert elestem, és véresre horzsoltam a térdem. Ez persze még az ősidőkben történt, mielőtt a család lassú vizévé nőttem volna ki magam.
– Hát jó – jelentette ki végül. – Mindent kiderítek, amit csak lehet, és el is mondom magának – amíg csak maga nem kéri, hogy hagyjam abba. De az az érzésem, hogy jól teszi, ha nagyon szorosra húzza a biztonsági övet.
Brandon sok mindent kiderített, Ruth, és én most mindezt veled is megosztom, bár jó előre figyelmeztetlek: valóban tanácsos bekapcsolni a biztonsági övet. Ha a következő oldalakat inkább átugranád, én azt is megértem; bárcsak én is kihagyhatnám őket a beszámolóból, noha van egy olyan érzésem, hogy ez is hozzátartozik a terápiához. Mindenesetre remélem, hogy több műtétre már nem kerül sor.
Ez a rész – nevezhetjük akár Brandon elbeszélésének is – még 1984-re vagy 85-re nyúlik vissza; ekkoriban szaporodtak el hirtelen a sírgyalázások a nyugat-maine-i tóvidéken, bár jelentettek hasonló eseteket az államhatáron túlról, tucatnyi New Hampshire-i kisvárosból is. Megdöntött sírkövekről, szórópisztolyos firkákról vagy elcsent márványtáblákról persze addig is bőven szólt a temetői krónika, november elsején pedig tömegesen kell eltakarítani a sírok közül a sok, péppé tört tököt, de ezeknek az újabb keletű bűneseteknek semmi közük nem volt az ízetlen csínyekhez vagy piti tolvajlásokhoz. Amikor Brandon a múlt hét végén először számolt be magánnyomozása eredményeiről, ő vandál sírgyalázásról beszélt, és 1988-ra már a rendőrségi jegyzőkönyvek is többnyire ezzel a meghatározással éltek.
Azok, akik a bűntetteket felfedezték, és később a nyomozók is, valamilyen beteg lelkű tettesre gyanakodtak, ámbár az eljárás módja igazán józan, céltudatos észjárásról tanúskodott. Az illető – elvben lehettek ketten-hárman is, de valószínűbbnek látszott, hogy magányos tettesről van szó – vérbeli betörő módjára hatolt be a kisvárosi temetők kriptáiba vagy mauzóleumaiba. Felszerelése a jelek szerint fúróból, csavarfejezőből, nagy teljesítményű fémfűrészből állt, és minden bizonnyal csörlőből is; Brandon szerint mindez manapság hozzátartozik a terepjárók szokványos felszereléséhez.
A betörés célpontjai mindig a kripták és mauzóleumok voltak, egyes sírok nem érdekelték az illetőt, és általában télen dolgozott, amikor a talaj olyan kemény, hogy nem lehet felásni, és a holttesteket tárolni kell, amíg a fagy fel nem enged. Az elkövető, miután behatolt a kriptába, a csavarfejezővel és a villamos fúróval felnyitotta a koporsókat, és módszeresen megfosztotta a tetemeket az ékszerektől, amelyekkel elföldelték őket. Az aranyfogakat és töméseket fogóval törte ki.
Mindez undorító, de legalább érthető. Csakhogy a fosztogatás csak az első lépés volt. Mást is tett az illető: kinyomta a holtak szemét, letépte a fülüket, elvágta a torkukat. 1989 februárjában, a chiltoni Jó Emlékezet temetőben két orr nélküli holttestre bukkantak – a jelek szerint az illető kalapáccsal és vésővel verte le az orrukat. Az illetékes nyomozó azt mondta Brandonnak: „Nem lehetett nehéz dolga; a testek mintha hűtőkamrában hevertek volna, és az orruk olyan könnyen törhetett le, mint a jégcsap. Az az igazi kérdés, hogy ugyan mihez kezdhet valaki két megfagyott orral? Felfűzi őket a kulcstartójára? vagy megszórja őket reszelt sajttal, és aztán bedobja a mikrohullámú sütőbe? Ezt mondja meg nekem, ügyvéd úr!”
Csaknem valamennyi meggyalázott holttestnek hiányzott a keze és a lábfeje, sőt néha a karja és a lábszára is, s néhány esetben a tettes a fejet és a nemi szerveket is eltávolította. A laboratóriumi vizsgálatok szerint a durva munkát baltával s hentesbárddal végezte, az aprólékosabb pepecseléshez pedig különféle méretű szikéket használt. És a legkevésbé sem lehetett ügyetlennek mondani. „Tehetséges műkedvelő volt – magyarázta Brandonnak az egyik Chamberlain megyei seriffhelyettes. – Nem örülnék, ha az epehólyagomat piszkálná, de ha például le akarnék vétetni egy szemölcsöt a karomról, azt rábíznám... no persze csak ha előzőleg teletömnék mindenféle antidepresszánssal.”
Némely esetben felnyitotta a testet vagy a koponyát – esetleg mindkettőt –, és megrakta állati ürülékkel. Ennél azonban gyakoribb szokása volt a hullagyalázás. Amikor aranyfogakról, ékszerről, vagy egyes testrészekről volt szó, az illető úriember nem tett különbséget a nemek között, de feltűnt, hogy ha nemi szerveket tulajdonított el avagy közösült a holtakkal, szigorúan a férfiakra szorítkozott.
És alighanem ez volt az én nagy szerencsém.
A szabadulásomat követő hónapokban igazán alaposan megismerkedtem a helyi rendőri hatóságok munkájával, de mindez semmiség ahhoz képest, amit az elmúlt héten megtudtam. Az egyik legmeglepőbb felfedezésem az, hogy milyen diszkréten és tapintatosan dolgoznak a kisvárosi zsaruk. Bár az is igaz, hogy ha valaki a körzete minden egyes lakóját keresztnévről ismeri, és sokukkal rokoni kapcsolatban is van, akkor a diszkréció jóformán második természetévé válik.
Az, ahogy az én ügyemet kezelték, jó példa erre a különös, igazán nagyvonalú tapintatra; de hasonlóképpen nyúltak a Joubert-ügyhöz is. Ne felejtsd el, hogy a nyomozás teljes hét éven át tartott, és egyre több embert vontak be a munkába – két államrendőrségi ügyosztályt, négy megyei seriffi hivatalt, harmincegy seriffhelyettesi körzetet, és még ki tudja, hány helyi zsarut, nyomozókat és rendőröket. Az ügy mindig ott volt az aktakötegek tetején, és 1989-re még nevet is adtak a tettesnek – Rudolphnak keresztelték el, mint Valentinót. Rudolphról beszéltek a kerületi bíróságokon, amikor más ügyekben kellett tanúskodniuk; amikor szakmai továbbképzésen vettek részt Augustában, Derryben vagy Waterville-ben, akkor is Rudolphfal kapcsolatos feljegyzéseiket vetették össze; és róla tárgyaltak kávészünetben is. „Még haza is vittük magunkkal – mesélte Brandonnak az egyik zsaru; mellesleg az, aki a levágott orrokról számolt be neki. – De még mennyire! Az ilyen Rudolph-félék mindig hazakísérik a magunkfajtát. Ha kerti grillpartyt rendezünk, akkor is felcsipegetjük a legfrissebb részleteket; és ha a srácaink iskolai focimeccsét nézzük, közben a másik ügyosztályhoz tartozó haverral a magunk labdáját kergetjük. Mert soha nem tudhatja az ember, mikor világosodik meg előtte valamilyen új összefüggés – és akkor megüthetjük a főnyereményt!”
És most jön az, ami a dologban a legbámulatosabb, bár te nyilván már rég rájöttél (hacsak közben nem rohantál ki rókázni a fürdőszobába). Hét álló éven át az összes zsaru tudta, hogy egy hamisítatlan szörnyeteg, egy hullagyalázó vámpír garázdálkodik az állam nyugati vidékein – és amíg Joubertet el nem kapták, a sajtóba egyetlen sor sem került az ügyről! Szerintem van ebben valami hátborzongató, de egyszersmind nagyszerűnek is találom. Úgy tudom, a nagyvárosokban eléggé akadozik a bűnüldözés szervezeti összehangolása, de itt, az isten hátától keletre, a rendőrök még értik a dolgukat.
Persze erre azt lehet mondani: mégsem lehet olyan tökéletes ez a gépezet, ha hét évig tart, amíg egy Joubert féle őrültet kézre kerítenek, de Brandon gyorsan eligazított. Elmagyarázta, hogy az elkövető (nem vicc, tényleg így mondják) kizárólag eldugott kis helyeken működött, ahol a költségvetés olyan szerény, hogy a rendőrség csak a közvetlen veszélyt jelentő ügyekkel foglalkozhat – vagyis olyan bűnökkel, amelyek nem a halottak, hanem az élők ellen irányulnak. A zsaruk szerint az állam nyugati felében legalább két autólopó banda és négy, a lopott autókat szétszerelő műhely tevékenykedik, és akkor a többiről még nem is tudnak. Ott vannak aztán a gyilkosok, a családkínzók, a rablók, a gyorshajtók meg a részegek, mindenekelőtt pedig a kábítószer-maffia. Van, aki veszi, van, aki eladja, van, aki termeli, és ezenközben számtalan súlyos testi sértés vagy emberölés adódik. Brandon szerint a norway-i rendőrfőnök már a szájára sem hajlandó venni a „kokain” szót, csak őrölt szarnak, írásos jelentéseiben pedig őrölt sz...-nak nevezi. A fejtegetés lényegét mindenesetre felfogtam. Ha az ember történetesen kisvárosi zsaru, akinek ezt az egész cirkuszi menazsériát egy négyéves Plymouth-cirkálóból kell fegyelmezni, és érzi, hogy valahányszor hetven mérföld fölé megy, a tragacs szét akar esni alatta. Nos, az ilyennek sebtében kell rangsorolnia a feladatok között, és aligha kerül a lista élére egy olyan hapsi, aki halottakkal űzi kisded játékait.
Mindezt figyelmesen végighallgattam, és többnyire el is fogadtam, de azért nem mindenestül. – Egyes részletek hitelesen hangzanak – mondtam –, de másokból bűzlik az önigazolási szándék. Mert hát ez a Joubert talán mégsem kizárólag halottakkal szórakozott, vagy tévednék?
– Nem, egy csöppet sem téved – felelte ő.
Valamit azonban egyikünk sem akart nyíltan kimondani. Hét éven át röpdösött városról városra ez a beteg lélek, és szopta meg dugta a halottakat, és én úgy gondoltam: őt feltartóztatni sokkal fontosabb lett volna, mint tini lányokat elkapdosni, amiért egy rúzst vagy egy dezodort csempésztek a retiküljükbe, vagy kinyomozni, ki ültet kendert a baptista templom mögötti bozótos telken.
A lényeg azonban az, hogy Rudolph neve nem merült feledésbe, és a nyomozók rendszeresen vetették össze az eredményeiket. Az ilyen elkövető számos okból idegesíti a zsarukat, az első számú ok azonban az, hogy ha egy őrült ilyesmiket művelhet a holtakkal, az előbb-utóbb kipróbálhatja művészetét az élőkön is. Ámbár az élő sem maradhat soká életben, ha egyszer Rudolph kipécézte magának, hogy derék baltájával meglékelje a koponyáját. A hiányzó végtagok is nyomasztották a rendőrséget – vajon mi lehet velük Rudolph célja? Brandon idézett egy aláírás nélküli feljegyzést, amely egy ideig kézről kézre járt az oxfordi megyei seriff hivatalában: „Szerintem a csábos Rudolph Valentino valójában Kannibál Hannibál” – ez állt benne. A feljegyzést gyorsan megsemmisítették, nem azért, mintha a viccet ízléstelennek ítélték volna – tudták, hogy nem vicc –, hanem mert a seriff attól tartott, hogy az újságírók szagot kaphatnak.
Valahányszor valamelyik helyi nyomozó hatóságnál jutott rá idő és ember, kiszemeltek egy-egy temetőt. Maine nyugati részén sok temető van, és úgy képzelem, némely zsarunak már-már hobbijává vált, hogy szemmel tartsa őket, amíg csak az ügy végül meg nem oldódott. A rendőrség abból indult ki, hogy ha az ember elég sokáig dobálja a kockát, előbb-utóbb csak sikerül hatost dobnia. Mint ahogy tulajdonképpen így is történt.
A múlt hét elején – éppen tíz nappal ezelőtt – Norris Ridgewick, a Castle megyei seriff meg a helyettese éppen egy elhanyagolt pajta előtt parkoltak a Homeland temető szomszédságában egy mellékúton, amely a temető hátsó kapuja mellett visz el. Hajnali kettőre járt már, s éppen elhatározták, hogy aznap éjjelre takarodót fújnak, amikor John LaPointe, a seriffhelyettes egyszer csak motorbúgást hallott, bár a teherautót csak akkor látták meg, amikor az már a kapuhoz tolatott, mert havazott, és a kocsi fényszórója nem volt bekapcsolva. LaPointe rögtön el akarta kapni az alakot, mihelyt az a teherautóból kiszállva, a feszítővasával munkába vette a kovácsoltvas kaput, de a seriff féken tartotta. – Mókás külsejű ürge az a Ridgewick – mondta Brandon –, de tudja, mikor csinál jó fogást, és soha nem veszíti el a fejét, mert fél szemmel már a bíróságra sandít. Sokat tanult az elődjétől, Alan Pangborntól – és jobb mestert nem is választhatott volna magának.
Tíz perccel később a teherautó begurult a kapun, Ridgewick és LaPointe pedig a nyomában, de ők sem kapcsolták be a fényszórót, és a járgányuk hangtalanul araszolt lépésről lépésre a hóban. Addig követték a teherautó keréknyomát, amíg meg nem bizonyosodtak róla, hogy kuncsaftjuk a domb oldalába vágott városi kripta felé tart. Mindkettőjüknek ott keringett az agyában a Rudolph név, de egyikük sem mondta ki. LaPointe később azt mondta: elfogta a babonás érzés, hogy éppen ezzel riasztanák el a fickót, még mielőtt tetten érhetnék.
Ridgewick szólt a helyettesének, hogy állítsa le a cirkálót a domb túloldalán; azt mondta, fonja csak meg a hapsi maga a kötelet, amire felakasztják. És mint kiderült: Rudolph olyan hosszú kötelet font, hogy akár a holdon is átvethetnék. Amikor Ridgewick és LaPointe végül, egyik kezükben pisztollyal, a másikban égő zseblámpával útnak eredtek, Raymond Andrew Joubertet állva találták egy nyitott koporsóban. Neki is teli volt a két keze: az egyikkel a baltáját, a másikkal a farkát fogta, és LaPointe szerint látszott, hogy mindkét szerszámot használni is óhajtja.
Gondolom, Joubert, ahogy egyszer csak megjelent a lámpájuk fénykörében, halálra rémítette őket, amin csöppet sem csodálkoznék – bár hadd hízelegjek magamnak azzal, hogy én aztán mindenkinél jobban tudom, milyen érzés lehetett megpillantani egy ilyen jelenséget hajnali kettőkor, egy kriptában. Minden egyéb szempontot most félretéve, Joubert akromegáliában szenved, vagyis keze, lába és arca folyamatosan nyúlik az agyalapi mirigy valamiféle túlpörgése következtében. Emiatt domborodik úgy előre a homloka, és ezért olyan duzzadt a szája, és a karja is ettől lett olyan természetellenesen hosszú, hogy egészen a térdéig lóg.
Castle Rockban egy évvel ezelőtt nagy tűzvész pusztított, majdnem az egész belváros leégett, és ezért a seriff a legveszedelmesebb terhelteket általában Chamberlainbe vagy Norwaybe küldi, de ezúttal Ridgewicknek és LaPointe-nek semmi kedve sem volt hajnali háromkor nekivágni a behavazott utaknak, és inkább visszavitték Joubertet abba a felújított raktárépületbe, amit manapság rendőrségi fogdának használnak.
A kései időpontra meg a behavazott utakra hivatkoztak – fejtegette Brandon –, de szerintem nemcsak erről volt szó. Ridgewick seriff maga akarta feltörni a kókuszdiót, mielőtt másokat is megkínálna vele. És Joubert igazán nem akadékoskodott – bár hamisítatlan kriptaszökevénynek tűnt valamilyen rémfilmből, engedelmesen letelepedett a cirkáló hátsó ülésére, és be nem állt a szája. A két zsaru megesküszik rá, hogy a „Végre együtt” című régi Turtles-slágert is eldalolta.
– Ridgewick üzenetet küldött a rádióján, hogy a kollégái felkészülve várják őket, és mielőtt ő meg LaPointe eltávozott volna, gondja volt rá, hogy Joubertre kétszer is ráfordítsák a zárat, az őrök alaposan fel legyenek fegyverkezve, és a termoszokban friss kávé gőzölögjön. Ők pedig visszahajtottak a temetőbe, hogy átvizsgálják a teherautót. Aztán Ridgewick kesztyűt húzott, ráült egy olyan zöld plasztikzsákra, amilyenbe a zsaruk a bizonyítékokat gyűjtik, és a városba vezette a kocsit. Azt mondja, hiába nyitott ki minden ablakot, a járgány úgy bűzlött, mint egy mészárszék egy hét áramszünet után.
Ridgewick csak akkor nézett körül alaposabban a teherautóban, amikor már a neonfényes városi garázsba ért. Az oldalak mentén sorakozó tárolórekeszekben egy csomó oszladozó testrészt talált, továbbá egy fonott dobozt, még annál is kisebbet, mint amilyet én láttam, és egy barkácsládát, tele betörőszerszámokkal. Amikor a fonott dobozt kinyitotta, hat, jutazsinórra felfűzött hímvessző került elő. A seriff azt mondja, azonnal rájött, hogy ez nyakláncul szolgál, és Joubert később beismerte: temetői kirándulásain gyakran kötötte a nyakába, sőt kijelentette: ha az utolsó alkalommal is viseli, holtbiztos, hogy nem kapják el. „Evvót a talizmánom” jelentette ki, és ha meggondolod, Ruth, milyen sokára sikerült lebuktatni, el kell ismerned, hogy lehetett a dologban valami.
A legiszonyúbb azonban az utasülésen heverő szendvics volt. A két szelet szokványos rozskenyér közül tudniillik egy emberi nyelv kandikált elő, amelyet vastag réteg kikericssárga mustár borított – tudod, az a fajta, amit a kissrácok úgy szeretnek.
– Ridgewick még éppen kikászálódott a kocsiból, mielőtt elokádta magát – folytatta Brandon. – Szerencséje volt, mert az állami rendőrség szíjat hasított volna a hátából, ha lerókázza a bizonyítékokat. Igaz, hogy ha nem fordul fel a gyomra, akkor szerintem lélektani okokból kellett volna kirúgni a szolgálatból.
Napkelte után aztán mégiscsak átszállították Joubertet Chamberlainba. Ridgewick a vezetőülésen ülve, a drótháló egyik oldaláról olvasta fel – módszeres elme lévén már legalább másodszor, ha nem harmadszor – a vádlott jogaira vonatkozó szöveget, amikor Joubert egyszer csak a szavába vágott, mondván, hogy ha jól emlékszik, „apucival-anyucival is vacakolt”, de ezt igazán sajnálja. Addigra már a levéltárcájában talált iratokból kiderítették, hogy mottoni illetőségű – Motton kis mezőváros a folyó túlsó partján, épp szemben Chamberlainnel –, és mihelyt új szállásán biztonságba helyezték, Ridgewick elmondta a chamberlaini és mottoni kollégáknak, mit hallott tőle a kocsiban.
Ahogy mentek vissza Castle Rockba, LaPointe megkérdezte Ridgewicket: szerinte mi várja a zsarukat, ha majd felkeresik a Joubert-házat. Ridgewick így felelt. „Azt nem tudom, de remélem, a gázmaszkot nem felejtik otthon.”
Az elkövetkező napokban az újságok egyre bővülő terjedelemben számoltak be a látványról, amely a rendőröket fogadta, és ismertették a látottakból leszűrt következtetéseket – de az állami rendőrség és a maine-i főügyészi hivatal már Joubert első, rács mögött töltött napjának végén is tudta, mi zajlott le a Kingston Road-i tanyaépületben. A házaspárt – őket nevezte Joubert „apuci-anyuci”-nak, holott igazából a mostohaanyjáról és annak élettársáról volt szó – holtan találták, mi több, már hónapok óta halottak voltak, noha Joubert továbbra is úgy beszélt, mintha csak néhány órája „vacakolt” volna velük. Különben megskalpolta mindkettőjüket, „apuci” testének java részét pedig felfalta.
Az egész ház tele volt szórva testrészekkel. Egyes részek a hideg ellenére is felbomlottak, és kukacok lakmároztak rajtuk, más részeket azonban – különös tekintettel a férfi nemi szervekre – a tettes gondosan kifőzött és megszárított.
A pincelejárat mellett egy polcon találtak továbbá mintegy ötven befőttes üveget is tele szemekkel, ajkakkal, ujjakkal, lábujjakkal és herékkel; Joubert valóságos kis házi konzervgyárat rendezett be. Emellett a ház színültig volt rakva lopott holmival is; ez többnyire nyaralókból és nyári táborokból származott. Joubert „a cuccaimnak” nevezi őket, és van köztük minden: háztartási gépek, szerszámok, kertészfelszerelés, és annyi női fehérnemű, hogy az egész Victoria's Secret üzlethálózatot fel lehetne tölteni belőle; a jelek szerint Joubert szívesen öltött magára ilyesmit.
A rendőrség még most is azzal foglalatoskodik, hogy különválassza a sírokból származó testrészeket a többitől, ugyanis feltevésük szerint Joubert az elmúlt öt évben legalább tizenkét embert tett el láb alól – többnyire stoposokat, akiket felvett a teherautójába. Brandon szerint a végleges szám ennél is magasabb lehet, de a törvényszéki orvosok lassan dolgoznak. Joubertnek pedig nem sok hasznát veszik, nem mintha begombolkozna, ellenkezőleg, éppen azért mert túl sokat beszél. Brandon szerint már eddig is háromszáznál több bűntettet ismert be, köztük George Bush meggyilkolását is. Úgy fest, hogy összetéveszti Busht Dana Carveyval, azzal a nőimitátorra aki a Szombat este élőben című műsorban az alapítványi hölgyet játssza.
Kiderült, hogy tizenöt éves kora óta ki-be jár a legkülönfélébb elme- és ideggyógyintézetek kapuján; akkor kapták el először, az unokaöccsével elkövetett „természetellenes fajtalankodás” címén; a szóban forgó unokaöcs ekkor kétesztendős volt. Mondani sem kell, hogy ő maga is áldozatul esett szexuális kihágásoknak; az apja, a mostohaanya és a mostohaapja mind rendre megerőszakolták. Úgy látszik, szerfölött összetartó család lehetett.
Első ízben erőszakos fajtalankodás címén utalták be Gage Pointba – ez Hancock megyében van, és félig elvonóintézet, félig fiatalkorúak elme- és ideggyógyintézete –, és négy évvel később, tizenkilenc éves korában gyógyultként elbocsátották. Ekkor 1973-at írtak. Az 1975-ös év második felét és az 1976-os évet az augustai mentálhigiéniás központban töltötte; ekkoriban ugyanis éppen állatszámokkal múlatta idejét. Tudom, Ruth, hogy nem illenék ilyesmin élcelődni – lehet, hogy már borsódzik is tőle a hátad –, de megmondom őszintén: nem tehetek mást. Néha úgy érzem, ha nem viccelődöm, sírva fakadok, és ha egyszer sírni kezdek, többé nem bírom abbahagyni. Szeretnéd tudni, mit művelt Joubert? Macskákat dugott a szeméttartályokba, és aztán tűzijáték-rakétákkal darabokra szaggatta őket. Hát így Ja, és ha kedve szottyant némi változatosságra, időnként fogott egy kiskutyát, és egy fához szögezte.
79-ben beutalták Juniper Hillbe, amiért megerőszakolt és megvakított egy hatéves kisfiút. Ezúttal már véglegesnek szánták az elkülönítést, de a politikában és az állami intézményeknél – kiváltképpen az állami elmegyógyintézeteknél – a „végleges” szó nem sokat jelent. 1984-ben tehát Joubertet ismét gyógyultnak nyilvánították, és kiengedték Juniper Hillből is. Brandon szerint ez a második számú gyógyulás végképp nem a modern tudomány vagy pszichiátria csodatevő hatásának volt köszönhető, hanem a maine-i egészségügyi költségvetés alapos megnyirbálásának – és én osztom nézetét. De akárhogy volt is, tény, hogy Joubert hazaköltözött Mottonba a mostohaanyjához és annak élettársához, az állam pedig szépen elfeledkezett róla – azaz hogy mégsem egészen, ugyanis hozzávágott egy jogosítványt. Joubert helytállt a vizsgán, és a jogsija teljesen szabályszerű volt – mellesleg bizonyos értelemben ez szerintem az egész történet legfantasztikusabb része. Na és valamikor 1984 végén vagy 1985 elején kocsiba ült, és járni kezdte a környéki temetőket.
Szorgalmas fiú volt. Télire ott voltak a kripták és a mauzóleumok, tavasszal és ősszel pedig bebolyongta Maine nyugati részét, táborokba és lakóházakba tört be, és elvitt mindent, ami megtetszett neki – gyűjtötte a maga „cuccait”. A jelek szerint különös előszeretettel viseltetett a berámázott fényképek iránt: a Kingston Road-i ház padlásán négy bőröndnyit találtak belőlük. Brandon szerint még tart a leltározás, de összesen lesz vagy hétszáz darab.
Azt, hogy „apuci-anyuci” milyen mértékben vett részt ezekben az üzelmekben, mielőtt Joubert őket is eltette láb alól, lehetetlenség kideríteni, de alighanem vastagon benne voltak a buliban, lévén, hogy Joubertnek esze ágában sem volt véka alá rejteni viselt dolgait. A szomszédok pedig mind egy nótát fújnak: „A számláikat kifizették, amúgy megvoltak magukban; a többi nem ránk tartozott.” Hátborzongatóan tökéletes az ábra, nem gondolod? Pszichiátriai esettanulmány, New England-i rémdráma modorában előadva.
A pincében találtak egy másik, nagyobb méretű fonott skatulyát is. Brandon szerzett xeroxmásolatot a rendőrségi fényképekről, amelyek a szóban forgó leletet dokumentálták, de először habozott, hogy megmutassa-e, bár a „habozás” szó kicsit enyhe. Ez volt az egyetlen eset, amikor ő is engedett a férfiakra oly jellemző kísértésnek, és John Wayne maszkját öltötte magára. Tudod már, mire gondolok: „Hunyja be azt a szép szemét, kis hölgyem, amíg ellovaglunk a sok-sok halott rézbőrű mellett. Majd szólok, ha kinyithatja!”
– Most már hajlandó vagyok elhinni, hogy Joubert valóban ott járhatott a házban – közölte. – Minden részlet egyezik: igazi strucc lennék, ha még a feltevés elől is elzárkóznék. De azért egyvalamit áruljon el nekem, Jessie. Miért akarja folytatni? Mi jó származhat ebből?
Nem tudtam, Ruth, hogy erre mit feleljek. Én csak egyvalamit tudtam: bármit teszek, rosszabb már nem lehet, mint amilyen most. Így hát addig makacskodtam, amíg végül Brandon is belátta, hogy a kis hölgy nem hajlandó behunyni a szép szemét, és igenis megnézi magának a halott rézbőrűeket. Így hát megmutatta a képeket. A legtovább annál időztem, amelyiknek a sarkában egy kis táblán az állt: ÁLLAMI RENDŐRSÉG, 217. sz. TÁRGYI BIZONYÍTÉK. Úgy éreztem magam, mintha a legsötétebb rémálmaimról készült videofelvételt nézegetném. A fénykép négyszögletű, fonott ládafélét ábrázolt, amelyet úgy nyitottak ki, hogy a tartalma a fényképész elé táruljon. És hogy mi volt a tartalma? Rengeteg csont, a legváltozatosabb ékszerekkel összekeveredve. Volt köztük bizsu és igazi érték; volt, amit nyaralókból lopkodott össze, és volt, amit holttestek kihűlt kezéről tépett le.
Csak néztem a képet, amely egyszerre volt rikító és sivár, mint minden rendőrségi felvétel, és egyszer csak ott voltam ismét a tóparti házban – és ez nem visszaemlékezés volt, nem, jelen időben történt minden, a legcsekélyebb időeltolódás nélkül –, meg tudod ezt érteni? Ott fekszem bilincsbe verve, tehetetlenül, nézem, ahogy a vigyori arcon átfutnak az árnyékok, hallom a hangom, ahogy azt suttogom, hogy nagyon rám ijesztett. És akkor lehajol a dobozért, de az a lázasan izzó szempár közben is az arcomra tapad és látom őt – a lényt –, amint a dobozba mélyeszti azt a meggörbült, idomtalan kezét, és keverni kezdi a csontokat meg az ékszereket, és hallom a csörömpölést, amely a sáros kasztanyetta hangjára emlékeztet.
És tudod, mi kísért bennem a legnyomasztóbban? Az, hogy az apámnak hittem őt; azt gondoltam, apu jött vissza a halottak közül, mert újra azt akarja tenni velem, amit egyszer már megtett. „Hát jó, tessék – mondtam neki. – Csak rajta! Csak annyit ígérj meg, hogy utána kinyitod a bilincset, és elengedsz. Csak ennyit ígérj.”
Azt hiszem, ha tudom, kicsoda valójában, akkor is ezt mondtam volna, Ruth. Nem is hiszem – biztos vagyok benne. Megérted ezt? Hagytam volna, hadd dugja belém a farkát – amivel korábban a halottak rothadó torkában turkált –, csak ígérje meg, hogy nem kell úgy megdöglenem, mint egy kutyának, izomgörcsök és rángások közepette, mert hiszen ez várt rám. Csak meg kellett volna ígérnie, hogy kiszabadít...

Jessie néhány másodpercnyi szünetet tartott; szaporán, már-már lihegve kapkodta a levegőt. Ránézett a képernyőn sorakozó szavakra – erre a hihetetlen, kimondhatatlan vallomásra –, és erős késztetést érzett, hogy az egészet letörölje. Nem azért, mert félt, mit gondol majd róla Ruth, ha a levél a kezébe kerül; valóban félt ugyan, s előre szégyellte magát, de nem ez volt az igazi ok. Attól félt, hogy ha nem törli le ezeket a szavakat, soha többé nem menekülhet előlük. A leírt vagy kimondott szavaknak megvan a maguk utóélete, és senki nem parancsolhat nekik.
De amíg senki más nem látja meg őket, addig még nekem engedelmeskednek, gondolta Jessie, és fekete kesztyűs jobb kezével már nyúlt is a törlés feliratú gomb után. Mutatóujjával megérintette a gombot – és aztán mégsem nyomta le. Elvégre csak az igazat írta...
– Úgy van – mormolta, ahogy oly sokszor mormolt a fogság óráiban; bár most legalább nem a benne élő ténsasszonnyal vagy Ruthtal társalgott. Többé nem kellett megkerülnie Robin Hood kunyhóját, hogy visszataláljon önmagához; most már ismét önmaga volt és senki más. Ez azért mégiscsak haladásnak mondható. – Úgy van, ez az igazság – motyogta.
A teljes igazság és csakis az igazság, Isten úgy segélje; és nem fogja letörölni ezzel a gombbal, bármennyire viszolyogjanak is ettől az igazságtól egyesek – őt magát is beleértve. Meghagyja – hadd szóljon önmagáért. Meglehet, hogy a levelet végül mégsem adja postára (hiszen még azt sem tudja, illik-e ennyi gyötrelemmel és tébollyal megterhelni egy másik nőt, akit hosszú évek óta nem is látott), de le akkor sem törli. Vagyis az lesz a legokosabb, ha most, egyazon lendületre, gyorsan befejezi az egészet, még mielőtt cserbenhagyná a bátorsága, és ameddig még futja az erejéből.
Jessie előrehajolt, és írt tovább.

Brandon akkor azt mondta: – Valamiről nem szabad megfeledkeznie, Jessie. Bele kell nyugodnia, hogy nincs semmilyen határozott bizonyíték a kezében. Igen, tudom, a gyűrűi eltűntek, de ebben a tekintetben talán az első feltevése a helytálló; valami enyveskezű zsaru is elvihette őket.
– No és a fonott doboz? – kérdeztem. – A 217-es számú tárgyi bizonyíték?
Brandon vállat vont, engem pedig hirtelen megszállt az, amit a költők megvilágosodásnak neveznek. Brandon ragaszkodott hozzá, hogy a fonott doboz is csak véletlen; a kettő – az, amit én állítólag láttam, és az, ami a képen látható – nem feltétlenül azonos. Nem lehetett könnyű ezt bemesélnie magának, de még mindig könnyebb, mint elfogadni, ami a két doboz azonosságából következik – azt, hogy egy Joubert-szerű szörnyeteg útja valóban keresztezte egy olyan emberét, akit ő maga jól ismer és kedvel. Brandon Milheron arcának üzenete igazán pofonegyszerű volt: elhatározta, hogy csak azért sem vesz tudomást a közvetett bizonyítékok hosszú soráról, és csak azt veszi figyelembe, hogy közvetlen bizonyíték nem áll rendelkezésre. Abba kapaszkodik, hogy csak álmodtam az egészet, szörnyű helyzetemben különös élességgel hallucináltam, és most kapóra jött a Joubert-ügy, hogy a lázálomra megfejtést találjak.
És ezt a felismerést követte egy másik, még világosabb: ha akarnám, én is csatlakozhatnék Brandon példájához. El tudnám hitetni magammal, hogy csak tévedés az egész – de ha ezt tenném, egész hátralévő életemre megnyomorítanám magam. Lassan visszatérnének a hangok – nemcsak a tiéd vagy Csöpié vagy Nora Callighané, hanem a többi is: az anyámé, a nővéremé, az öcsémé, az iskolai pajtásaimé, a betegeké, akikkel röpke percekre futottam össze az orvosi várószobákban, és ki tudja, még hány emberé. Azokból az ijesztő ufóhangokból lenne a legtöbb.
És ebbe nem nyugodhattam bele, Ruth, mert a nehéz óráim óta eltelt hónapok alatt nagyon sok minden eszembe jutott, amit évek hosszú során át sikerült a tudatom alá szorítani. A legsúlyosabb emlék a két kézműtétem között tört felszínre, akkor, amikor szinte folyamatosan „gyógyszereltek” (így nevezik a kórházban azt, ha valakit hülyére kábítanak). Elmondom, miről van szó. A napfogyatkozás és Will öcsém születésnapja – a kecsketúróval végződő krokett-játszma – között két év telt el, és e két év alatt szinte megszakítás nélkül hallottam ezeket a hangokat. Meglehet, hogy Will durva mozdulata valamilyen kezdetleges, véletlenszerű terápiás hatással járt; szerintem ez nagyon is elképzelhető, elvégre állítólag az őseink is úgy fedezték fel maguknak a főzés titkát, hogy megették, amit az erdőtűz után a helyszínen találtak. Ámbár ha végbement is azon a napon valamiféle gyógyító hatású varázslat, erős a gyanúm, hogy nem a kecsketúró idézte elő, hanem sokkal inkább az, hogy én kiborultam, és behúztam egyet a kölyöknek. De mindez most már nem érdekes. Most az az érdekes, hogy azok után, ami a verandán történt, két teljes éven át éltem együtt egy egész suttogókórussal a fejemben; többtucatnyi hanggal, amely mérlegre tette és megítélte minden szavamat, minden tettemet. A hangok között voltak kedvesek és jóindulatúak is, de a legtöbb ijedt volt és zavarodott; olyanok szólaltak meg, akik szerint Jessie Mahout ócska, semmirekellő kis teremtés – rászolgál minden rosszra, ami éri, és a jóért dupla árat kell fizetnie. Két éven át kellett hallgatnom ezeket a hangokat, Ruth – de mikor végre elhallgattak, sikerült megfeledkeznem róluk, méghozzá nem apránként, hanem egyszerre, villámcsapásszerűen.
Fogalmam sincs, miképpen történhetett mindez, és hogy őszinte legyek, nem is izgat. Ha a változás nyomán romlott volna a helyzet, talán elgondolkodnék a kérdésen, de épp ellenkezőleg – valósággal kiderült fölöttem az ég: Két év telt el a napfogyatkozás és a születésnapi zsúr között, és én ezalatt félig önkívületben éltem, a tudatom összefüggéstelen mozaikokra hasadozott, és most halld az igazi megvilágosodást: ha engednék ennek a kedves, jó szándékú Brandon Milheronnak, ott kötnék ki, ahonnan elindultam: a skizofrénia nevű zsákutcában, amely közvetlenül vezet a diliházhoz. És ezúttal már nem lenne kéznél egy neveletlen kistestvér a maga faragatlan sokkterápiájával. Most már mindent magamnak kell intéznem, mint ahogy Gerald istenverte bilincséből is csak a magam erejéből törhettem ki.
Brandon közben éberen fürkészte az arcom, hátha leolvassa róla, hogy sikerült-e meggyőznie. De úgy látszik, nem tudott eligazodni rajtam, mert megismételte a mondókáját, bár ezúttal némileg eltérő fogalmazásban. – Ne felejtse el, hogy a látszat ellenére tévedhet is. Sőt azt hiszem, bele kell nyugodnia, hogy akár így van, akár úgy, soha nem fogja megtudni az igazat.
– Csakhogy én nem nyugszom bele.
Brandon felhúzta a szemöldökét.
– Még mindig maradt egyetlen, méghozzá kitűnő lehetőség, hogy rájöjjek az igazságra. És maga, Brandon, a segítségemre lesz.
Brandon ajkán ismét megjelent az a nem túl kellemes mosoly, bár fogadni mernék, ő maga nem is tudja, hogy szerepel a készletében. „Hiába, se velük, se nélkülük” – sugallta ismét ez a bizonyos mosoly.
– Ne mondja! És pontosan mit kellene tennem?
– Elvisz Jouberthez – közöltem.
– Azt már nem! – fakadt ki. – Erre az egyre nem vagyok hajlandó. És nem is tehetném, Jessie.
Megkíméllek a soron következő, majdnem egyórás közelharc részleteitől; elég az hozzá, hogy a társalgás időnként olyan páratlan szellemi magaslatokig emelkedett, mint például: „Maga teljesen megőrült, Jess”, avagy „Ne akarjon diktálni nekem, Brandon”. Már azt terveztem, hogy meglobogtatom a sajtó buzogányát – ez az egyetlen fegyver, amely elől szinte biztosan meghátrálna –, de végül nem szorultam rá. Megtették a könnyeim is. Bizonyos értelemben rém ócska fogásnak tartom az ilyesmit, másfelől viszont éppenséggel nagyon is jogosultnak; ebből is csak az tűnik ki, micsoda alapvető félreértés van a férfiak és a nők közt ebben az évezredes körtáncban. Brandon ugyanis – mindaddig, amíg sírva nem fakadtam – egyszerűen nem hitte el, hogy komolyan beszélek.
Hogy legalább fölöslegesen ne szaporítsam a szót, folytassuk ott, hogy Brandon a telefonhoz lépett, gyorsan lebonyolított négy vagy öt beszélgetést, és aztán tudatta: Joubert éppen holnap áll a cumberlandi megyei bíróság elé, néhány járulékos vádpont – főleg többrendbeli lopás alapján. És azt mondta: ha valóban komolyan gondolom – no és ha van a szekrényemben egy fátyolos kalap –, akkor hajlandó elvinni a tárgyalásra. Azonnal igent mondtam, Brandon pedig állta a szavát, ámbár látszott az arcán, hogy meggyőződése szerint élete legnagyobb ostobaságára készül.

Jessie újabb szünetet tartott, és utána lassabban kopogtatta a billentyűket. A képernyőt nézte, de a tegnapi napra gondolt, amikor az éjjel lehullott tizenöt centis hónak még csak az ígérete fehérlett az égen. Látta az úton előttük villogó kék lámpákat, érezte, ahogy Brandon kék Beamerje lassítani kezd.

Későn értünk oda a tárgyalásra, mert a várost megkerülő I-295-ösön felborult egy pótkocsis vontató. Brandon nem mondta ugyan; de én tudtam, hogy abban reménykedik: végképp elkésünk, és mire odaérünk, Joubertet már rég visszavitték a megyei börtön legszigorúbban őrzött szárnyában lévő zárkájába, de a bíróság kapujában álló őr közölte, hogy a tárgyalás még tart, bár a vége felé jár. Amikor Brandon kinyitotta előttem az ajtót, lehajolt, és a fülembe súgta:
– Engedje le a fátyolt, Jessie, és nehogy közben felemelje! – Megtettem, amire kért, ő pedig átfogta a derekam, és bevezetett. A tárgyalótermet...

Jessie abbahagyta az írást, és tágra nyílt szemmel, üres tekintettel bámult ki a szürkülő délutáni égre.
Emlékezett.

38

A tárgyalótermet a mennyezetről lecsüngő üveggömbök világítják meg, amelyek Jessie-t ifjúsága filléres áruházaira emlékeztetik, és olyan sűrűn üli meg az álmosság, mint egy téli tanítási nap vége felé a középiskolai osztálytermet. Jessie végigmegy a padsorok közötti folyosón, és közben két dolgot érzékel: Brandon keze még mindig dereka bemélyedésében pihen, és a fátyol pókhálóként csiklandozza az arcát. A kettő együtt furcsa módon menyasszonyságát idézi fel benne.
A bírói pulpitus előtt két ügyvédféle áll arcát a bíró felé emelve, az pedig lehajlik hozzájuk; valami suttogó szakmai tanácskozásba merültek, Jessie-nek úgy tűnik, mintha egy Dickens-regény eredeti, Boz-féle illusztrációja kelt volna életre. Baloldalt, az amerikai zászló mellett áll a törvényszolga. Mellette a bírósági gyorsíró várja, hogy véget érjen a jogi vita, amelyből őt szemmel láthatóan kirekesztették. A hallgatóságnak fenntartott teret korlát választja el a küzdő felek pástjától, a korlát túlsó végénél hosszú asztal, és ennél az asztalnál élénk narancssárga egyenkezeslábasban ül egy képtelenül magas, ösztövér alak. Mellette öltönyt viselő férfi; bizonyára ő is ügyvéd. A narancssárga kezeslábasba öltözött férfi sárga jegyzettömb fölé görnyed; elmélyülten irkál valamit.
Jessie sok-sok mérföld távolságból, homályosan érzi, hogy Brandon Milheron sürgetően megszorítja a derekát. – Közelebb már nem kell menni – mormolja.
Jessie elhúzódik tőle. Brandon Milheron téved: ennél sokkal közelebb kell menni. Brandon Milheronnak sejtelme sincs róla, hogy ő mit gondol, mit érez, de ez nem számít; elég, ha ő tudja, amit tudni kell. A hangjai egyetlen hanggá olvadtak össze, és Jessie roppantul élvezi ezt a váratlan egyetértést. Pontosan tudja, amit tudni kell: ha most nem nyomul közelebb a lényhez, olyan közel, amennyire csak lehet, akkor soha többé nem űzheti elég messzire magától. Akkor mindig ott lapul majd a szekrényben, ott leskel az ablak mögött, vagy éjfélkor az ágy alá bújik, sápadt arca ráncokba gyűrődik a vigyorgástól, az ínyében pedig megcsillannak az aranyfogak.
Jessie előresiet egészen a termet kettéosztó korlátig; a tüllfátyol mint megannyi apró, aggódó ujjacska cirógatja az arcát. Hallja, hogy Brandon elkeseredve morog valamit, de a hang tíz fényévnyi távolságból hatol csak el hozzá. Közelebbről (ám még mindig egy másik földrészről) hallatszik a pulpitus előtt álló két ügyvédféle egyikének a dünnyögése: – ...Nézetem szerint, bíró úr, a vádhatóság e tekintetben méltánytalanul járt el; szíveskedjék beletekinteni hivatkozott példáinkba, mindenekelőtt a Castonguay kontra Hollis-ügy idevonatkozó...
Tovább. Most már a törvényszolga is gyanakodva pillant oda, de amikor Jessie felemeli a fátylát, és barátságosan rámosolyog, megenyhül, de azért még mindig nézi, és mutatóujjával Joubert felé bök; még a fejét is picit megcsóválja hozzá. Jessie a maga felfokozott érzelmi állapotában kivételesen fogékony is lesz, és elérti a figyelmeztetést: Nehogy túl közel lépjen a tigrishez, hölgyem, mert még elkapja a karmaival. Ám ekkor Brandon, mint vérbeli lovag, utoléri Jessie-t, s ettől a törvényszolga végképp megnyugszik. Persze azt már nem hallja, ahogy Brandon fojtottan a hölgyre mordul: – Engedje vissza azt a fátylat, Jessie, a rohadt életbe, mert különben én húzom le!
Jessie azonban nemcsak hogy megtagadja az engedelmességet, de még csak ránézni sem hajlandó a férfira. Nagyon jól tudja, hogy csak handabandázik; dehogy fog botrányt csapni e megszentelt környezetben, sőt bármire kész lenne, nehogy ő keveredjék bele valami kínos jelenetbe. De még ha komolyan gondolná is a fenyegetőzést, ő azt sem bánná. Igazán kedveli Brandont, efelől semmi kétség, de elmúltak azok az idők, amikor csak azért tett meg valamit, mert egy férfi úgy akarta. Csak tudata peremén érzékeli, hogy Brandon a fülébe sziszeg, a bíró még mindig összedugja a fejét a védőügyvéddel és a megyei ügyésszel, a törvényszolga pedig visszasüppedt unott álmatagságába. Ami őt magát illeti, arcára rádermedt a nyájas mosoly, amellyel az imént lefegyverezte a törvényszolgát, de a szíve eszelősen zakatol. Most már csak két lépés választja el a korláttól – két egészen rövid lépés –, és már látja, hogy félreértelmezte Joubert kézmozgását: nem ír, hanem rajzol. A rajzán egy férfi látható, akkora felmeredő hímvesszővel, mint egy baseball-ütő, a férfi leszegi a fejét, és önmagán űz fellatiót. Jessie a rajzot egészen tisztán látja, de a művész arcából még most is csupán keskeny, viaszfehér sávot lát, amelyhez néhány nyirkos hajcsomó tapad.
– Jessie, képtelenség, hogy... – szólal meg Brandon, és megragadja a karját.
Jessie oda sem nézve tépi ki magát, Jouberten kívül nem tud másra figyelni.
– Hé! – suttogja felé jól hallhatón. – Hé, maga ott!
Egyelőre semmi hatás. Jessie-t elsodorja a helyzet valószerűtlenségének érzete. Hát igazán lehetséges, hogy ő áll itt, ő szól? És szól-e egyáltalán? Hiszen senki nem figyelt fel rá, senki az égvilágon.
– Hé, te seggfej! – suttogja most már dühösen s még hangosabban, mint az imént; már szinte nem is suttog. – Psssz! Psssz! Hozzád beszélek!
A bíró most felnéz, értetlen fintorral az arcán; úgy látszik, végre mégiscsak felfigyelt rá valaki. Brandon kétségbeesetten felnyög, és a vállába markol. Ha vissza akarta volna húzni, Jessie kitépné magát a markából, még akkor is, ha leszakad róla a blúz, de lehet, hogy ezzel Brandon is tisztában van, mert beéri vele, hogy lenyomja a védelem asztala mögötti üres padra (egyébként minden pad üres, mintha zárt tárgyalást tartanának), és ebben a másodpercben Raymond Andrew Joubert végre-valahára megfordul.
A groteszkül megnyúlt arc – a duzzadt, táskás szájjal, a pengeéles orral, a hagymaszerűen kipúposodó homlokkal – üres, kifejezéstelen, szikrányi érdeklődés sem látszik rajta, de Jessie azonnal tudja, hogy ez az az arc, és hatalmas erővel söpör végig rajta valamilyen érzés, amiben az irtózatnál sokkal erősebb a felszabadultság;
És ekkor Joubert hirtelen felélénkül. A beesett arcot lázkiütésre emlékeztető piros foltok lepik el, a vörössel keretezett szempárban visszataszító és nagyon is ismerős fény izzik. Úgy mered Jessie-re, mint ahogy hónapokkal ezelőtt, a Kashwakamak-tó partján álló nyaralóban meredt rá, a tébolyultak révült szenvedélyével. Szemében felködlik és hátborzongatóan erősödik a felismerés tudata, és ez a tekintet megbabonázza, delejesen vonzza magához Jessie-t.
– Mr. Milheron! – szólal meg éles hangon a bíró egy másik bolygóról. – Megmondaná, mit keres itt, és ki ez a nő?
Raymond Andrew Joubert eltűnt, és a helyén az űrcowboy, a szerelem kísértete ül. Húsos ajka ismét vigyorba gyűrődik, és elővillannak a fogai – egy vadállat foltos, undorító, de rendeltetésének tökéletesen megfelelő fogsora. Az arany úgy szikrázik Jessie felé, mint barlang mélyéből egy vadállat szeme. És aztán, lidérces lassúsággal, a rémálom életre kel, megmozdul, már emeli hosszú, cápaszerű, narancssárga karját.
– Megkérem, Mr. Milheron, fáradjon ide haladéktalanul az emelvényhez a hívatlan vendéggel együtt, akit magával hozott!
A metsző hang ostorcsapásként éri a törvényszolgát, és felrázza a bódulatból. A gyorsíró körbejártatja a szemét. Jessie-nek úgy rémlik, mintha Brandon megfogná a karját, hogy az utasításhoz híven a pulpitus felé terelje, de nem biztos benne, és különben sem számít, mert úgysem tudna megmozdulni; mintha derékig cementbe ásták volna. Nem is csoda, hiszen visszatért a napfogyatkozás; a végső, a minden időkre teljes napfogyatkozás. Évtizedek múltán ismét kigyulladtak a nappali csillagok – odabenn a fejében.
Jessie csak ül a padon, és nézi, ahogy a narancssárga kezeslábasba bújtatott vigyorgó lény felemeli ormótlan karját, s közben fogva tartja vörös karikás szemének iszaposan fénylő tekintetével. A két kar addig emelkedik, amíg a két hosszú, keskeny kéz jó harminc centiméterrel nem magasodik a halovány arc fölé. A paródia borzongatóan szemléletes: Jessie szinte látja az ágy tartóoszlopait, ahogy a narancssárgába öltözött lény szétterpeszti hosszú ujjait, és először kifordítja, aztán ide-oda rázza kezét a bilincsben, amelyet csak ő lát meg az a felhúzott fátylú asszony A vigyori szájból feltörő hang fura ellentétben áll a torz, betegesen megnyúlt arccal: elvékonyult, vinnyogó, mint egy eszelős gyermeké.
– Szerintem maga nem is létezik! – sipítja Raymond Andrew Joubert azon a mutáló gyerekhangon, amely pengeként hasít a túlfűtött bírósági terem áporodott levegőjébe. – Csak holdvilágból meg árnyékból van!
És ekkor nevetésre fakad. Ide-oda rázza iszonyatos kezét a bilincsben, amelyet rajtuk kívül senki sem lát, és csak nevet... nevet... nevet.

39

Jessie újabb cigarettáért nyúlt, de az egész csomagot a földre sodorta. Mégsem hajolt utána, inkább visszafordult a szövegszerkesztőhöz.

Azt hittem, Ruth, hogy megtébolyodom – a szó szoros értelmében éreztem, ahogy elborul az agyam. Aztán megszólalt bennem egy hang. Azt hiszem, Csöpi volt: Csöpi, aki rávezetett, hogyan szabadíthatom ki magam a bilincsből, és amikor a ténsasszony, a maga csüggedt, kifacsarodott logikájával le akart beszélni, makacsul hajszolt tovább. Igen, Csöpi volt az – áldja meg érte az Isten.
Nehogy megadd neki ezt az elégtételt, Jessie! – mondta. – És ne hagyd, hogy Brandon elvonszoljon, amíg el nem végzed, amiért itt vagy!
Brandon pedig máris megpróbálta. Mindkét kezével megfogta a vállam, és úgy ráncigált, mintha kötélhúzást játszana, és azt hinné, én vagyok a kötél. A bíró közben verte az asztalt a kalapácsával, a törvényszolga már szaladt felém, én pedig tudtam, hogy összesen ez az egy, utolsó másodpercem maradt, hogy olyasmit tegyek, aminek súlya van, ami valóban nyom a latban, ami meggyőz róla, hogy semmilyen napfogyatkozás sem tart örökké, ezért hát...

40

És most hirtelen hátradőlt a székén, eltakarta szemét, és sírva fakadt. Jó tíz percig sírt – a harsány, reszketeg zokogás visszhangot vert az elhagyott házban –, és utána gépelt tovább. Gyakran tartott szünetet, hogy karjával letörölje patakzó könnyeit, mert zavarták a látását.

...ezért hát előrehajoltam, és arcul köptem a lényt, méghozzá jó sűrű tapadós nyállal. Azt hiszem, ő még csak észre sem vette, de ez nem érdekes, hiszen ugyebár nem őmiatta tettem.
A kihágásért meg fognak bírságolni, méghozzá Brandon szerint jó alaposan, de Brandon maga megúszta fedéssel, és nekem ez sokkal fontosabb, mint akár a legtetemesebb bírság, elvégre mit szépítsük: gyakorlatilag hátracsavartam a karját, úgy vonszoltam el a bíróságra.
És ezzel, azt hiszem, végére értem a mesének. Legfőbb ideje volt. És utána igenis postára adom ezt a levelet, azután pedig szívszorongva várom, mit válaszolsz. Akkor régen pocsékul viselkedtem veled, és bár erről nemcsak én tehettem – csak mostanában jöttem rá, hogy hiába áltatjuk magunkat, milyen önállóak vagyunk, legtöbb cselekedetünket mások határozzák meg, mégis szeretnék most bocsánatot kérni tőled: És még valamit szeretnék mondani, valamit, amiben magam is csak most kezdek hinni. Mégpedig azt, hogy rendbe fogok jönni. Nem ma, nem is holnap, még csak nem is a jövő héten – de valamikor, és nem érzem majd rosszabbul magam, mint általában a többi halandó. Jólesik ezt tudni; jóleső érzés, hogy az ember még mindig eldöntheti, hogy életben akar e maradni, és hogy az élet néha még kellemes is lehet. Sőt, néha magában is felér egy győzelemmel.
Nagyon szeretlek, drága Ruth, hidd el. Ha nem volt is róla tudomásod, nagy részben neked és annak a jó nyers dumádnak köszönhető, hogy tavaly októberben élve maradtam. Szeretlek teljes szívemből

Régi barátnőd,
Jessie

UI. Kérlek, válaszolj. Vagy telefonálj – az még jobb.
Ugye megteszed? J.

Tíz perccel később a kinyomtatott levelet betette egy nagyméretű, vastag barna borítékba (olyan terjedelmes lett, hogy sima levélpapír-borítékba nem fért volna el), leragasztotta, majd odatette az előszobaasztalra. Carol Rittenhouse-tól valóban sikerült megszereznie Ruth címét – legalábbis az utolsó címét –, és ákombákom, düledező betűkkel ráírta a borítékra; bal kézzel nem ment szebben. A boríték mellé egy cédulát tett, amelyen hasonló girbegurba betűkkel ez állt:
Meggie, kérem, adja ezt postára. Ha netán leszólnék, hogy mégse tegye, bólintson rá – és utána adja fel bátran.
Jessie a nappali ablakához lépett, s mielőtt felment volna, még álldogált egy darabig, elnézve az öblöt. Sötétedett – és hosszú idő óta most először történt, hogy ez az egyszerű tény nem töltötte el rettegéssel.
– Egye meg a fene – tudatta az üres házzal. – Jöjjön csak az az éjszaka. – Azzal megfordult, és lassan felment a lépcsőn.
Mire Megan Landis egy órával később megjött a vásárlásból, és meglátta a levelet az előszobaasztalon, Jessie már mélyen aludt két pehelypaplan alatt az emeleti vendégszobában, amelyet újabban saját szobájának nevezett ki. Hónapok óta először álmodott kellemeset, és szája sarkában pajkos kis mosoly bujkált. Közben feltámadt a hideg februári szél, megzörgette az ereszt, és belesírt a kéménybe. Jessie álmában mélyebbre bújt a paplan alá – de az a fölényes kis mosoly nem hagyta el az ajkát.

Bangor, Maine, 1991. november 16.

Jegyzetek:
1. Nagyon. (francia)
2. A szóban forgó sor Tóth Árpád fordításában, így hangzik: „Ez hangzott, s más semmi már.” (A ford.)
3. Milyen édes vagy... Szép kisasszonyom. Szeretlek. (francia)
4. Napfogyi-burger kettesben. (francia)
5. Vörösbor. (francia)
6. Babits Mihály fordítása

Tartalom

- TELJES NAPFOGYATKOZÁS

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- Jegyzetek