Stephen King

A HOLTSÁV

(Tartalom)

Előhang

1

John Smith mire elvégezte a főiskolát, már teljesen elfelejtette azt az 1953 januárjában történt nagy esését ott a jégen. Voltaképp már az érettségije idején se igen emlékezett rá. Anyja és apja pedig egyáltalában nem is értesült róla.
A gyerekek a durhami mesterséges tó, a Körkerülő befagyott felszínén, egy megtisztított térségen korcsolyáztak. A nagyobb fiúk összeragasztgatott ócska ütőkkel jégkorongoztak, két krumpliskosár szolgált kapuként. A kisebb srácok csak szerencsétlenkedtek, ahogy a kisgyerekek szoktak, amióta világ a világ, nevetségesen ki-be csukló bokával; leheletük gőzölgött a fagyos hidegben. A letisztogatott jég egyik sarkában gumikerekek égtek kormosan, a közelben néhány szülő üldögélt, a gyerekeiket lesték. Még messze volt a lánctalpas motorszán korszaka, akkoriban téli sportként inkább a testet mozgatták, mint a benzinmotort.
Johnny gyalog jött oda hazulról, közvetlenül a pownali városszélen túlról, korcsolyáját a vállán hozta. Hatéves korára már ügyesen korcsolyázott. Annyira még nem jól, hogy beszálljon a nagyfiúk jégkorongjátékába, de arra képes volt már, hogy köröket írjon le a többi elsős körül, akik folyvást csápoltak karjukkal, hogy egyensúlyukat megtartsák, vagy hanyatt potyogtak.
Most lassan korcsolyázott körbe a letisztogatott térségen, hátrafelé szeretett volna haladni, mint Timmy Benedix, figyelte, milyen titokzatosan dobog-recseg kijjebb a hótakaró alatt a jég; hallgatta a jégkorongozók kiáltozásait is, meg egy zúzalékkal teli teherkocsi dübörgését, amint áthalad a hídon a Lisbon vízesésénél lévő Gipsz-művek felé, s figyelte a felnőttek beszélgetésének moraját is. Nagyon örült az életnek ezen a hideg, tiszta téli napon. Semmi baja se volt, semmi se zavarta a gondolatait, semmit se akart... csak azt, hogy hátrafelé tudjon korcsolyázni, mint Timmy Benedix.
Elkorcsolyázott a tűz előtt, látta, hogy két-három felnőtt egy üveg italt adogat körbe.
– Aggyá nekem is! – kiáltotta oda Chuck Spiernek, aki nagy, vaskos kötött kabátba és zöld flanel sínadrágba volt bagyulálva.
Chuck rávigyorgott:
– Gyere mán ki onnan, öcsi, hallom, anyád mán kiáltozik utánad.
A hatéves Johnny Smith nevetve korcsolyázott tovább. S a korcsolyázótérség út felőli oldalán magát Timmy Benedixt látta meg, amint lefelé tart a lejtőn, apjával a háta mögött.
– Timmy! – kiáltotta. – Ezt figyeld!
Megfordult, és esetlenül hátrafelé kezdett korcsolyázni. Észre se vette, hogy bekorcsolyázik a korongozók térségébe.
– Hé, öcsi! – kiáltotta valaki. – Félre az útból!
Johnny nem hallotta. Sikerült! Hátrafelé korcsolyázik! Eltalálta a ritmust – egyből. A lábakat úgy kell lendíteni...
Megbűvölten nézett lefelé, hogy lássa, mit is művel a lába.
A nagyfiúk ócska, elnyúzott, barázdált szélű korongja zúgott el mellette, észre se vette. Az egyik nagyfiú – nem valami jó korcsolyázó – csaknem vak fejesugrással vetette magát a korong után.
Chuck Spier látta, amint közeledik. Talpra szökkent, úgy ordította:
– Johnny! Vigyázz!
John fölemelte a fejét – s a következő pillanatban az esetlen korcsolyázó mind a nyolcvan kilójával, teljes sebességgel belerohant a kis Johnny Smithbe.
John szétterpesztett karral, röpülve zuhant le. Feje egy pillanat múlva a jégnek ütközött, és Johnny előtt elfeketült a világ.
Elfeketült... fekete jég... elfeketült... fekete jég... fekete. Fekete.
Mondták, hogy elvesztette az eszméletét, ő csak ebben az ismétlődő gondolatban volt biztos, és abban, hogy hirtelen föltekintve arcokat látott – ijedt korongozókét, rémült felnőttekét, kíváncsi kisgyerekekét. Timmy Benedix vigyori képét. Chuck Spier tartotta az ölében.
Fekete jég. Fekete.
– Tessék? – kérdezte Chuck. – Johnny... semmi bajod? Iszonyú nagyot taknyoltál.
– Fekete – mondta torokhangon Johnny. – Fekete jég. Ne töltsd föl többé, Chuck.
Chuck kissé ijedten nézett körül, aztán vissza Johnnyra. Megérintette a fiú homlokán kidudorodó jókora daganatot.
– Elnézést – szólt az idétlen korongozó. – Nem is láttam a srácot. Kisgyerekeknek nem szabad a korongozók közelébe menni. Ez a szabály. – Bizonytalanul nézett körül, támogatásért.
– Johnny? – szólította meg Chuck. Sehogy se tetszett neki Johnny tekintete. Sötét volt és távoli, messze néző és hideg. – Jól vagy?
– Ne töltsd föl többé – mondta Johnny, anélkül hogy tudta volna, mit beszél. – A robbanás. A sav.
– Nem gondolod, hogy orvoshoz kellene vinnünk? – kérdezte Bill Gendromtól Chuck. – Nem tudja, mit beszél.
– Adj neki még egy percet – tanácsolta Bill.
Adtak neki még egy percet, és Johnny agya kitisztult.
– Jól vagyok – motyogta. – Eresszél el. – Timmy Benedix még mindig vigyorít rá, a szentségit. Johnny elhatározta, mutat ő még egyet s mást Timmynek. A hét végére körbe fogja korcsolyázni Timmyt... hátrálva és előre.
– Gyere, ülj le a tűz mellé egy kicsit. Oltári nagyot taknyoltál.
Johnny hagyta, támogassák oda a tűzhöz. Az olvadó gumi szaga erős volt és átható, kicsit fölkavarodott tőle a gyomra. Fájt a feje. Kíváncsian megtapintotta a duzzanatot a bal szemöldöke fölött. Mintha egy mérföldnyire állt volna ki.
– Emlékszel-e, mi a neved, meg minden? – kérdezte Bill.
– Hogyne. Persze hogy emlékszek. Semmi bajom. – Hogy hívják a papádat meg a mamádat?
– Herb és Vera. Herb és Vera Smith.
Bill és Chuck összenézett, megrántották a vállukat.
– Szerintem jól van – mondta Chuck, és azután, harmadszorra:
– Pedig oltári nagyot taknyolt, mi? Tyűha.
– Ilyenek a gyerekek – mondta Bill, és elégedetten nézte tizenkét éves ikerlányait, amint kéz a kézben korcsolyáznak, azután ismét Johnnyt. – Egy felnőtt alighanem belehalt volna.
– De nem egy polák – válaszolta Chuck, és mind a ketten elröhögték magukat. A whiskysüveg újra körbeindult.
Johnny tíz perc múlva újra kint volt a jégen, fejfájása enyhült, a homlokából kiálló göröngyös seb, akár egy bizarr billog. De mire hazament ebédelni, már mindent elfelejtett az eséssel kapcsolatban, annyira örült, hogy felfedezte: tud hátrafelé korcsolyázni.
– Uram, irgalmazz! – kiáltotta Vera Smith, amint meglátta. – Hát ezt meg hogyan szerezted?
– Elestem – mondta, és kanalazni kezdte a Campbell-féle paradicsomlevest.
– Jól vagy, John? – ért hozzá gyöngéden az anyja.
– Persze, mama. – Jól is volt, kivéve, hogy néhanap rosszat álmodott úgy egy hónapon át... rosszakat álmodott, és hajlamos lett rá, hogy időnként nagyon elálmosodjék napközben, olyankor, amikor azelőtt sosem. És aztán ez is elmúlt, körülbelül egyszerre a rossz álmokkal.
Nem volt semmi baja.
Chuck Spier február közepén egy reggel arra ébredt, hogy vén 48-as De Sotójának kimerült az akkumulátora. Megpróbálta föltölteni a farmteherautójáról. Mikor a második csavart erősítette oda a De Soto akkujához, az fölrobbant, bele az arcába, telifröcskölte a maró akkumulátorsav. Odalett a fél szeme. Vera szerint csak az isten irgalmának köszönhette, hogy nem mindkettő. Johnny szörnyű tragédiának tartotta a dolgot, és egy héttel a baleset után elment apjával együtt meglátogatni Chuckot a lewistoni közkórházba. Johnnyt meglehetősen megrázta a Nagy Chuck látványa, amint fekszik abban a kórházi ágyban, furcsán soványnak és kicsinek tűnik – s aznap éjjel azt álmodta, hogy ő fekszik ott.
A következő években Johnnynak időnként megérzései voltak – tudta, mi lesz a rádióban a következő szám, még mielőtt a lemezlovas bemondta volna, ilyesmi –, de ezeket sose hozta kapcsolatba a balesetével a jégen. Addigra el is felejtette már.
És a megérzések sose voltak meghökkentők, nem is túlságosan gyakoriak. Semmi meghökkentő nem is történt ama bizonyos estéig, ott a vásárban, a szerencsekerékkel. A második balesetéig.
Később gyakran eszébe jutott.
Az a dolog a szerencsekerékkel a második balesete előtt történt.
Mint valami figyelmeztetés a gyerekkorából.

2

Az utazóügynök fáradhatatlanul cikcakkozott át Nebraskán és Iowán ama 1955-ös nyár tűző napsütésében. Csak ült 53-as Mercuryje volánjánál, a kocsi már látott vagy hetvenezer mérföldet. A Mercury szelepei jellegzetes ziháló hangot adtak. Nagydarab ember volt, kinézete mindig a közép-nyugati, gabonán táplált fiúé; Greg Stillson azon az 1955-ös nyáron, alig négy hónappal azután, hogy omahai mázolóműhelye tönkrement, még csak huszonkét éves volt.
A Mercury csomagtartója és a hátsó ülése teli volt kartondobozokkal, azok pedig könyvekkel. Többségük biblia volt. Különféle formájúak és méretűek. Az alapárucikk az Amerikai Igaz-Út Biblia volt, tizenhat színes ábrával, egy dollár kilencvenötért, repülőgép-ragasztóval kötve, ami legalább tíz hónapig összetartja; azután egyszerűbb zsebkönyvnek ott volt az Amerikai Igaz-Út Újtestamentum hatvanöt centért, színes ábrák nélkül, ám Urunk Jézus Krisztus szavai pirossal nyomva; s a nagypénzűeknek ott volt az Amerikai Igaz-Út Isten Szava luxuskiadásban 19 dollár 95-ért, fehér műbőrbe kötve – a tulajdonos nevét arannyal, betűrajzoló mintán át oda lehet festeni a címoldalra –, huszonnégy színes ábrával, s a közepén egy üres résszel, ahová föl lehet jegyezni a születéseket, esküvőket és temetéseket. És az Isten Szava luxuskiadása nem esik szét legalább két évig. Volt azonkívül egy doboznyi puha fedelű zsebkönyv, ez állt rajta: Amerikai Igaz-Út – Kommunista-zsidó összeesküvés Egyesült Államunk ellen.
Greg jobban boldogult ezzel az olcsó, rotációs papírra nyomott zsebkönyvvel, mint az összes bibliával együttvéve. Ez mindent elmondott arról, hogyan veszik birtokukba az Egyesült Államok gazdaságát és kormányzását a Rotschildok, Rooseveltek és Greenblattok. Ábrák mutatták be, hogyan kapcsolódnak a zsidók közvetlenül a kommunista-marxista-leninista-trockista tengelyhez s onnan magához az Antikrisztushoz.
A McCarthy-korszak nemrég ért véget Washingtonban; a Közép-Nyugaton azonban még nem tűnt le Joe McCarthy hidegháborús csillaga. Greg Stillson farmer vevőköre a kommunizmuson kívül morbid érdeklődést tanúsított ama elgondolás iránt, hogy a zsidók kormányozzák a világot.
Greg most, az Iowa állambeli Amestől mintegy húsz mérföldnyivel nyugatra ráfordult egy farmház poros kocsifelhajtójára. A ház kihaltnak, elhagyottnak látszott – redőnyök lehúzva, istállóajtók csukva –, de az ember sosem tudhatja, míg meg nem próbálja. Ez a jelszó jól bevált Greg Stillsonnak, amióta két éve anyjával fölköltözött Oklahomából Omahába. A mázolószakma nem volt valami nagy szám, de szüksége volt rá, hogy Jézus ízét kis időre kiűzze a szájából – már elnézést a blaszfémiáért. Most azonban visszatért, igaz, ezúttal nem prédikálni és jövendölni, csupán megkönnyebbülten üzletelni a csodával.
Kinyitotta a kocsiajtót, és amint kilépett a felhajtóút porába, egy nagy komisz házőrző kutya jött elő az istállóból, hátracsapott füllel. Megeresztett egy ugatássorozatot.
– Hello, blöki – szólt halk, kellemes, de messze zengő hangján Greg; huszonkét éves korára már gyakorlott csodaszónokhangja volt.
A blöki nem reagált a hang barátságos színezetére. Csak jött és jött, nagy volt és alattomos, mint aki alig várja, hogy utazó ügynököt villásreggelizzen. Greg visszaült a kocsiba, becsukta az ajtót, és kétszer megnyomta a kürtöt. Veríték csurgott arcáról, s fehér vászonöltönyén sötétszürke kerek foltok keletkeztek a hóna alatt, s szétágazó fa formájú folt a hátán. Újra dudált, de semmi reagálás nem jött. A prosztók, úgy látszik, bevágták magukat az International Harvesterükbe vagy a Studebakerükbe, és bementek a városba.
Greg elmosolyodott.
Ahelyett hogy rükvercbe kapcsolt volna és kihátrál a kocsifelhajtón, hátranyúlt, és elővett egy vízipuskát, épp csak ez víz helyett ammóniával töltve.
Greg fölhúzta a pumpát, s könnyed mosollyal kiszállt a kocsiból. A kutya, amely már hátsójára ült, nyomban újra fölpattant, és morogva közeledett felé.
Greg tovább mosolygott.
– Jól van, blöki – mondta kellemes, zengő hangján. – Gyere csak szépen. Gyere, és megkapod a magadét. – Gyűlölte ezeket a csúf farmkutyákat, amelyek arrogáns kis cézárokként uralkodnak a maguk tenyérnyi udvarán; a gazdájukról is sokat elárulnak.
– Szemét bugris fajta – mondta magában. Még mindig mosolygott – Gyere csak, kutyuli.
S a kutya jött is. Leszegte tomporát, hogy nekiugorjék. Az istállóban felbőgött egy tehén, és enyhe szél suhant át a kukoricatáblán. A kutya fölugrott, s Greg mosolya kemény, keserű fintorba torzult. Megnyomta a puska pumpáját, és bűzlő ammónia-felhőt eresztett egyenesen a kutya orrába és szemébe.
A dühös ugatás azon nyomban kurta, kínlódó vinnyogásokra váltott, majd, amint az ammónia igazából belemart, fájdalmas üvöltésbe. Egy pillanat alatt átalakult, nem házőrző kutya volt már, csupán legyőzött korcs.
Greg Stillson arca elsötétült. Szeme csúf réssé húzódott össze. Fürgén előrelépett, és Stride King-féle hegyes orrú cipőjével süvítő rúgást mért a kutya hátsójára. A kutya magas, üvöltő hangot hallatott, s fájdalomtól-félelemtől űzötten megpecsételte sorsát: megpördült, inkább harcba szállt keserve okozójával, mintsem hogy visszafusson az istállóba.
Fölhorkant, vakon felpattant, belemart Greg fehér vászonpantallója jobb szárának felhajtójába, és lehasította.
– Te rohadt dög! – kiáltott föl döbbent dühvel, és újra belerúgott a kutyába, ezúttal olyan erővel, hogy az elgurult a porban. Újra közelebb lépett a kutyához, újra megrúgta, még mindig ordított rá. A kutya most már könnyező szemmel, izzó fájdalommal orrában, egy törött bordával és egy súlyosan megsérült másikkal fölismerte, milyen veszedelem árad ebből az őrültből, de már későn.
Greg Stillson áthajszolta a poros farmudvaron, lihegve és üvöltve, arcáról csurgott a veríték, és addig rúgta a kutyát, amíg az már vinnyogott, alig volt képes vonszolni magát a porban. Öt-hat sebből vérzett. A végét járta.
– Nem lett volna szabad megharapnod – suttogta Greg. – Hallod? Hallasz? Nem lett volna szabad megharapnod, te szaros kutya. Senki se állhat az utamba. Hallod? Senki. – Ujabb rúgást mért rá véres cipőorrával, de a kutyától már csak halk, fulladozó hang tellett. Nem nagy kielégülés. Greg feje sajgott. A nap az oka. A kutya hajszolása a tűző napon. Még jó, hogy el nem ájult.
Egy pillanatra lehunyta a szemét, zihált, az izzadság, akár a könny, úgy csurgott végig arcán, sörtehajába féregként fészkelődött. Az agyonrugdosott kutya végsőket vonaglott a lábfejénél. A férfi szemhéja mögé színes fényfoltok ereszkedtek, szíve verésének ritmusára.
A feje sajgott.
Vajon nem fog-e becsavarodni, tűnődött el néha. Most is. Eredetileg azt gondolta, lefröccsenti a kutyát az ammóniatöltetű pisztolyból, visszazavarja az istállóba, hogy névjegyét ott hagyhassa a zsaluajtó résében. Visszajön valamikor, és üzletet köt. És most tessék. Tessék, micsoda randaság. Most aztán nem hagyhatja itt a névjegyét!
Kinyitotta a szemét. A kutya a lábánál hevert, hevesen zihált, orrából vér szivárgott. Amint Greg letekintett rá, a kutya alázatosan megnyalta a cipőjét, mintha elismerné, hogy legyőzték, majd tovább folytatta a haldoklást.
– Nem lett volna szabad eltépned a nadrágomat – mondta a kutyának. – A nadrág egy ötösömbe kerül, te mocskos dög.
El kell tűnnie innen. Nem válnék hasznára, ha Clem Kadiddlehopper meg a felesége és a hat gyerekük most érnének haza a városból a Studebakerükön, és meglátnák, hogy Fido itt döglődik, s gonosz ügynök bácsi áll fölötte. Elveszthetné az állását. Az Amerikai Igaz-Út Társaság nem alkalmaz olyan ügynököket, akik keresztény emberek tulajdonában lévő kutyákat ölnek.
Greg idegesen nevetgélve ment vissza a Mercury-hez, beszállt, és gyorsan kifarolt a kocsifelhajtón. Keleti irányba fordult a földúton, amely nyílegyenesen vágott át a kukoricatáblán, és hamarosan már a hatvanötös úton cirkált, két mérföldnyi porfelhőt húzva maga után.
Semmiféleképp nem akarta elveszíteni ezt az állását. Még nem. Szépen keresett – azokon a trükkökön kívül, amelyekről az Amerikai Igaz-Út Társaságnál tudtak, Greg még hozzátett néhányat a magáéból, amelyekről nem tudtak. Most jól ment neki. Amellett utazgatva megismerkedett egy csomó emberrel... egy csomó lánnyal. Jó élet volt ez, kivéve...
Kivéve, hogy nem volt elégedett.
Tovább hajtott, a feje lüktetett. Nem, nem volt elégedett. Érezte, hogy nagyobb dolgokra teremtődött, mint autózgatni a Közép-Nyugaton, bibliákat árulni, meghamisítgatni az elszámolási űrlapokat, és így keresni még egy plusz kettest naponta. Érezte, hogy valami másra való... másra...
Nagyságra.
Igen, erről van szó, egyértelműen erről van szó. Néhány hete fölvitt egy lányt a szénapadlásra, a lány családja Davenportban járt, hogy eladjon egy teherautónyi csirkét, a lány kérdezgetni kezdte, kér-e egy pohár limonádét, szó szót követett, majd miután meglett neki a lány, az azt mondta, ez majdnem olyan volt, mintha egy prédikátor húzta volna csőbe, ő meg megütötte, azt se tudta, miért. Megütötte és elment.
Hát... nem is így volt.
Voltaképpen kétszer-háromszor is megütötte. Míg csak a lány sikítani nem kezdett, és segítségért kiáltozni, mire ő abbahagyta, és valahogyan – be kellett vetnie minden kedvességét, amit csak Istentől kapott – megbékítette. A feje akkor is sajgott, lüktető fényfoltok villogtak-ütköztek át a látóterén, és meg akarta győzni magát, hogy a hőség miatt van, a szénapadlás éktelen melege miatt, de nemcsak a hőség tehetett a fejfájásáról. Hanem ugyanaz, amit az udvaron érzett, amikor a kutya eltépte a nadrágszárát: valami sötét őrület.
– Nem vagyok őrült – mondta fennhangon a kocsiban. Gyorsan letekerte az ablakot, hadd jöjjön be a nyári hőség és a porszag, gabonaszag, trágyaszag. Hangosra állította a rádiót, és elkapott egy Petit Page-dalt. A fejfájása enyhült egy kicsit.
Minden azon múlik, hogy az ember uralkodjék magán, és... és vigyázzon az előélete büntetlenségére. Ha ez sikerül, nem nyúlhatnak hozzá. És egyre jobban ment mindkettő. Már nem álmodott olyan gyakran az apjáról, nem látta azokat az álmokat, amelyekben apja ott áll fölötte, olajbányászsisakja hátracsapva a fején, és ezt ordítja:
– Nem érsz te semmit, Vakarcs! Nem érsz semmit, a kurva életbe!
Greg Stillson azért nem álmodta többé ezeket az álmokat, mert nem voltak érvényesek. Nem volt már vakarcs. Oké, gyerekként sokat betegeskedett, nem is volt valami nagy növésű, de aztán szépen megnőtt, gondoskodott az anyjáról...
Apja pedig meghalt. Apja már nem láthatja. Greg nem dörgölheti az öreg orra alá, mekkorát tévedett, mert az meghalt egy olajfúrótorony robbanásakor, meghalt, pedig Greg szívesen kiásná egyszer, csak egyszer, hogy belekiabálja elporladt arcába: Tévedtél, apa, tévedtél felőlem!, és aztán jókorát rúgna belé, úgy, mint...
Mint ebbe a kutyába.
A fejfájás visszatért, enyhébben.
– Nem vagyok őrült – mondta újra a zene hangja alatt. Anyja gyakran mondta volt neki, hogy valami nagyra, hatalmasra született, és Greg el is hitte. Minden csak azon múlik, hogy az ember uralkodjék magán bizonyos dolgokban – mint a lány megverése vagy a kutya összerugdosása –, és vigyázzon az előélete büntetlenségére.
Hogy miben áll a nagysága, majd megtudja, ha eljön a napja. Ebben teljesen bizonyos volt.
Újra eszébe jutott a kutya, s ezúttal jókedv vagy szánakozás nélküli mosolyba görbedt a szája a gondolatra.
A nagyság közeleg. Lehet, hogy évek telnek el addig – még fiatal, nem vitás, nem rossz dolog fiatalnak lenni, ha az ember megérti: nem kaphat meg mindent egyszerre. Ha hisz benne, végül elérkezik. És ő hitt benne.
És Isten meg az ő Jézus fiacskája legyen irgalmas annak, aki az útjába áll.
Greg Stillson kidugta napégette könyökét az ablakon, és fütyörészni kezdett a rádió hangjára. Beletaposott a gázba, fölpörgette hetvenre a vén Mercuryt, és végiggördült az egyenes iowai úton a jövő felé. Lesz, amilyen lesz.

I. A SZERENCSEKERÉK

Első fejezet

1.

Sarah később két dologra emlékezett vissza arról az éjszakáról: a fiú szerencsesorozatára a szerencsekeréknél meg az álarcra. Ám ahogy az idő múlt, az évek teltek, inkább a maszk jutott eszébe – ha egyáltalában rászánta magát, hogy arra az iszonyatos éjszakára gondoljon.
A fiú egy bérházban lakott Cleaves Millsben. Sarah háromnegyed nyolcra ért oda, a sarkon túl parkolt le, és fölcsöngetett a kapuból, hogy John fölengedje. Aznap az ő kocsijával készültek elmenni, mert Johnnyét épp javították a hampdeni Tibbet-garázsban, beszorult tengellyel vagy valami effélével. Valami drágával, mondta Johnny előzőleg a telefonban, s aztán elnevette magát, jellegzetes Johnny Smith-féle nevetéssel. Sarah biztosan elbőgte volna magát, ha az ő kocsijával történik – vagy akár a jegyzetével csupán.
Sarah átment az előcsarnokon a lépcsőhöz, elhaladt a falon lógó hirdetőtábla mellett. Teli volt tűzködve kártyákkal, amelyek motorkerékpárokat hirdettek, sztereóalkatrészeket, írógépelést; közleményekkel, amelyeken egyesek fuvart kerestek Kansas vagy Kalifornia felé, mások, akik Floridába hajtanak, utast kerestek, akivel váltva vezethetnek és megoszthatják a benzinköltséget. Ezen az estén a táblán egy nagy plakát uralkodott, rajta ökölbe szorított kéz, tüzet jelképező vörös háttér előtt. A plakáton egyetlen szó állt: SZTRÁJK! 1970. október vége volt.
Johnny a második emelet utcai lakásában lakott – a tetővillában, ahogy hívta –, ahol az ember szmokingban állhatott, akárcsak Ramon Novarro, öblös pohárba töltött nagy adag Ripple borral, és letekinthetett Cleaves Mills hatalmas, lüktető szívére: a színház után hazasiető tömegére, rohanó taxijaira, neonfényeire. Csaknem hétezer mese élt a kopár városban. Ez volt az egyik.
Cleaves Mills a valóságban nagyjából egy főutcából állt, a kereszteződéseken jelzőlámpával (este hat után mind villogóra váltott), vagy két tucat üzletből és egy kis cipőüzemből. Mint az Oronót körülvevő városok többségében – Oronóban volt Maine állam egyeteme –, a gazdaság azt szolgáltatta, amit a diákok fogyasztanak: sört, bort, benzint, rock'n'roll zenét, büféételt, drogot, zöldséget, lakást, mozit. A mozi neve Árnyék volt. A tanév alatt művészfilmeket játszottak benne és negyvenes évekbeli nosztalgiamozikat. Nyaranta visszatért Clint Eastwoodhoz és a spagetti-westernhez.
Johnny és Sarah épp abban az évben végezte el az egyetemet, s mindketten a Cleaves Mills-i középiskolában tanítottak, ama kevés környékbeli középiskola egyikében, amely nem alakult át két-három várost felölelő körzeti iskolává. Az egyetemi tanszemélyzet és a tisztviselők, akárcsak a diákok, letelepedtek Cleavesbe, s a város irigylésre méltó adóalappal rendelkezett. Szép középiskolája is volt, vadonatúj, korszerűen felszerelt szárnnyal. Bárhogy csepülték is a városatyák az egyetemi népséget, a nagyokos szövegével, a háború utáni komcsi fölvonulásaival meg a belekotyogásával a várospolitikába – azokra az adódollárokra sose mondtak nemet, amelyek a kecses professzorvillák és bérházak után folytak be évente ebből a városrészből. A diákok Ócskasétánynak vagy Ramatymezőnek becézték e környéket.
Sarah bekopogott az ajtón, s Johnny hangja furcsán elfátyolozottan szólt ki:
– Nyitva van, Sarah!
A lány kicsit tétován nyitott be. Johnny lakása teljesen sötét volt, az utcasarokról ütemesen idevilágító sárga fényjelzést leszámítva. A bútorok: megannyi púpos fekete árnyék.
– Johnny?...
A lány abban a hiszemben, hogy talán egy biztosíték égett ki, bizonytalanul előrelépett – ekkor megjelent előtte az arc a sötétségben lebegve, lidércnyomásos, rémisztő arc. Kísérteties, rothadt-zöld színben derengett. Fél szeme tágra nyílt, mintha a riadt lányt nézné vele. A másik szeme sötét bandzsításba préselődött. Az arc bal fele, a nyitott szemű rész normálisnak látszott. De a jobb fele egy szörnyé volt, elkínzott, embertelen szörnyé, vastag ajka fölhúzódott, és csorba fogsor villant elő, ez is világított.
Sarah fojtott sikolyt eresztett meg, és botladozva hátrált. Ekkor felgyulladt a villany, és ismét Johnny lakása volt az, s nem valami fekete pokoltornác, a falon Nixon használt autókat árul, a padlón a szőnyeg, amelyet Johnny mamája hímzett, gyertyatartók borosüvegekből. Az arc már nem parázslott, s a lány most látta, hogy filléres áruházban vett álarc csupán, semmi más. Johnny kék szeme csillogott rá a nyitott szemnyílásból.
A fiú levette, és derűs mosollyal nézett rá, kifakult farmernadrág és barna pulóver volt rajta.
– Boldog Mindenszenteket, Sarah – mondta.
A lány szíve még mindig vadul vert. Johnny csakugyan jól ráijesztett.
– Csuda vicces – mondta, és megfordult, hogy elmenjen. Nem szerette, ha így megijesztik.
A fiú elkapta az ajtóban:
– Hé... ne haragudj.
– De haragszom. – Hidegen nézett Johnnyra, vagy legalábbis azon volt. Haragja máris oszladozott. Az volt az igazság, hogy az ember egyszerűen nem haragudhatott sokáig Johnnyra. Akár szerette őt az ember, akár nem – ezt még Sarah is csak most kezdte találgatni –, lehetetlen volt sokáig rosszkedvűnek lenni mellette, vagy neheztelni rá. A lány kíváncsi lett volna, sikerült-e valakinek is ellenszenvet táplálni Johnny Smith iránt, ám e gondolat olyan nevetséges volt, hogy elmosolyodott.
– Jól van, fiú, így mindjárt más. Már azt hittem, faképnél hagysz.
– Nem vagyok fiú.
Johnny tekintete végigpásztázott rajta:
– Magam is úgy veszem észre.
Sarah vaskos bundában volt – mosómedve-utánzatban vagy valami efféle közönséges holmiban, s a fiú ártatlan vizslatásától újra elmosolyodott.
– Ebben a holmiban még ezt se lehet megállapítani.
– De bizony, meg tudom én állapítani – mondta Johnny. Fél karjával átölelte, és megcsókolta. A lány kezdetben nem akarta visszacsókolni, de természetesen mégis visszacsókolta.
– Sajnálom, hogy megijesztettelek – mondta Johnny, és orrát barátságosan odadörgölte a lány orrához, mielőtt elengedte. Fölemelte az álarcot:
– Azt hittem, megörülsz neki. Ezt viselem majd az osztályban pénteken.
– Ó, Johnny, ez nem tesz jót a tekintélyednek.
– Majd megumbuldálom valahogy – nevetett. És meg is fogja, biz' isten.
Sarah minden reggel nagy, tanító nénis szemüvegben érkezett, haját szinte mulatságosan szoros kontyba húzta hátra. Csaknem térdig érő szoknyát hordott, az idő tájt, amikor a lányok legtöbbje épp hogy a bugyija széléig érő szoknyát viselt (pedig nekem van a legszebb lábam, gondolta mérgesen Sarah). Ábécé szerint ültette a gyerekeket, ami által, legalábbis a nagy számok törvénye alapján, a bajkeverőknek egymástól messzire kellett volna kerülniök, s a rendetlenkedő növendékeket elszántan az igazgatóhelyetteshez küldte, mert úgy tartotta, nem ő, hanem az igazgatóhelyettes kap egy plusz ötszázast évente azért, hogy fegyelmet tartson. És napjai mégis a kezdő tanítók démonával vívott szakadatlan harcban teltek. Tekintély. Ami még zavaróbb volt: kezdte érezni, hogy van egy kollektív, kimondatlan esküdtszék – talán egyfajta iskolai közvélemény –, amely minden új tanárt mérlegre tesz, és hogy az őrá kimondott ítélet nem a legjobb.
Johnny látszatra mintha épp az ellentéte lett volna mindannak, amit egy jó tanártól elvárni. Meglehetős kábulatban bandukolt egyik óráról a másikra, gyakran késett el, mert előzőleg megállt beszélgetni valakivel becsöngetéskor. Hagyta, hadd üljenek a gyerekek oda, ahova akarnak, s így egyik napról a másikra soha nem ugyanazt az arcot látta ugyanazon a helyen (és az osztály rémei kivétel nélkül mindig a terem hátsó fertálya felé törekedtek). Sarah így márciusig sem tudta volna megjegyezni a nevüket, Johnny azonban máris kiismerte köztük magát.
Magas volt, járása lomhaságra hajlamos, a gyerekek Frankensteinnek nevezték el. Johnnyt ez láthatólag inkább mulattatta, mintsem bosszantotta. És mégis: óráin többnyire csönd volt és tisztességes viselkedés, alig voltak mulasztók (Sarahnak állandóan problémája volt az óráról lógó gyerekekkel), s úgy tűnt, ugyanaz az esküdtszék kedvezően döntött felőle. Tíz év múlva biztosan neki szentelik az iskola évkönyvét, az a fajta tanár volt. Sarah nem ez a fajta volt. És néha csaknem belebolondult a tanakodásba: miért nem?
– Kérsz sört, mielőtt elindulunk? Bort? Vagy bármit?
– Nem, de remélem, jól fel vagy szerelve – karolt a fiúba, és elhatározta, nem mérgelődik többé. – Mindig legalább három hot dogot eszem. Különösen az év utolsó megyei vásárán. – Estybe készültek, Cleaves Millstől húsz mérföldnyire északra, e város kétes hírnevét az szolgáltatta, hogy itt tartották meg AZ ÉV LEGESLEGUTOLSÓ NEW ENGLAND-i MEZŐGAZDASÁGI VÁSÁRÁT. A vásár pénteken éjjel zár, Mindenszentekkor.
– Tekintve, hogy holnap lesz fizetési nap, csuda jól vagyok eleresztve. Nyolc ruppóm van.
– Ó... jóságos... isten – forgatta a szemét Sarah. – Mindig tudtam, hogy ha szolid lányka maradok, egy szép napon összeakadok egy gazdag cukrosbácsival.
Johnny mosolygott és bólogatott:
– Mi stricik őőőrülten sokat keresünk, cicám. Veszem a kabátomat, és már itt se vagyunk.
Sarah ingerült vonzalommal nézett utána, és újra megszólalt benne az a hang, amely mostanában egyre gyakrabban – a zuhanyban, vagy olvasás közben, vagy órára készülés közben, vagy amíg egyszemélyes vacsoráját főzte –, mint azok a harminc másodperces hirdetmények a tévében. Nagyon aranyos ember, meg minden, könnyű boldogulni vele, mulatságos, sose ríkat meg. De szerelem-e ez? Úgy értem: ez minden, amiről szó van? Még amikor kerékpározni tanul az ember, akkor is le kell esnie egypárszor, és felhorzsolnia a térdét. Nevezzük az átmenet rítusának. Sebaj.
– Még ki kell mennem – kiáltotta a fiú.
– Aha. – Kicsit elmosolyodott. Johnny azok közé tartozott, akik minden alkalommal közlik természetes szükségeiket, isten tudja, minek.
Az ablakhoz lépett, és letekintett a Main Streetre. Fiatalok hajtottak be a helybéli pizzás-sörös bájzli, O'Mike parkolójába. Sarah hirtelen szívesen tartozott volna újra közéjük, ezzel a zavaró üggyel a háta mögött – vagy még maga előtt. Az egyetem biztonságos volt. Holmi egyszer volt, hol nem volt ország, ahol mindenki, még a tanárok is Pán Péter bandájába tartozhattak, sose nőttek föl. És mindig akadt egy Nixon vagy egy Agnew, aki eljátssza Hook kapitány szerepét.
Johnnyval akkor ismerkedett meg, amikor szeptemberben tanítani kezdett, de arcról akkor már ismerte a pedagógiai előadásokról, ahová mindketten eljártak. Sarah akkor még egy Delta Tau Delta diákszervezetbeli fiúval járt, s Johnny semmiben sem hasonlított Danra. Dan szinte makulátlanul jóképű volt, élesen és nyugtalanítóan gunyoros, amitől Sarah picit mindig kényelmetlenül érezte magát; nagy ivó és szenvedélyes szerető. Néha, ha ivott, komisz lett. Sarah emlékezett egy ilyen éjszakára Bangor „Rézkorlát”-jában. A szomszédos bokszban ülő férfi viccelődni kezdett valamin, amit előzőleg Dan mondott az egyetem futballcsapatáról, mire Dan megkérdezte az illetőt, hogy mindenáron hátracsavart fejjel akar-e hazamenni. A férfi bocsánatot kért, de Dan nem bocsánatkérést akart, hanem verekedést. Megjegyzéseket tett a másik férfival ülő nőre. Sarah Dan karjára tette a kezét, és megkérte, hagyja abba. Dan lerázta magáról a kezét, és olyan különös, fakó fény csillant meg szürke szemében, amint a lányra nézett, hogy ettől Sarah-nak torkán akadt minden szó, amit ki akart mondani. A végén Dan és a másik férfi kiment, és Dan megverte. Addig ütötte, amíg a másik férfi, aki negyven felé járt és már pocakosodott, sikoltozni nem kezdett. Sarah addig még sosem hallott férfit sikoltozni – nem is akart hallani soha többé. Gyorsan el kellett tűnniök, mert a csapos látta, mire megy a játék, és kihívta a rendőrséget. Sarah egyedül akart hazamenni azon az éjszakán (Úgy? biztos vagy benne?, kérdezte magától évődve), de tizenkét mérföldnyire voltak a kollégiumtól, a buszok este hat után nem jártak, autóstoppolni pedig félt.
Dan nem szólt hazafelé menet. Egy karcolás volt a fél arcán. Csak egyetlen karcolás. Mikor visszaértek Hart Halihoz, Sarah diákszállásához, a lány közölte vele: nem akarja látni többé.
– Ahogy óhajtod, szívem – mondta rá a fiú oly közönyösen, hogy Sarah megborzongott tőle; s amikor a rézkorlátbeli incidens után a fiú másodszor fölhívta, újra elment vele. Lénye egyik fele utálta magát érte.
Az utolsó tanév egész őszi szemeszterében tartott az ügy. Dan taszította is, vonzotta is egyszerre. Ő volt az első igazi szeretője, sőt mindmostanáig, két nappal 1970 Mindenszentekje előtt, az eddigi egyetlen igazi szeretője. Johnny és ő még nem feküdtek le egymással.
Dan nagyon jó szerető volt. Csak használta Saraht, de nagyon jó volt vele. Nem volt hajlandó vigyázni, így hát a lány kénytelen volt bemenni az egyetemi gyengélkedőbe, ahol menstruációs fájdalmakról dadogott valamit, és megkapta a fogamzásgátlót. Szexuálisan végig Dan uralkodott fölötte. Sarah nem élt át túl sok orgazmust, de a fiú durvaságától mégis elért néhányszor a csúcsra, és a kapcsolatuk vége előtti hetekben már érett asszonyi mohósággal kezdte kívánni a jó szexet, vágya ijesztően keveredett más érzésekkel: nem kedvelte se Dant, se önmagát, úgy érezte, hogy az olyan szex, amely ennyire a megaláztatáson és leigázáson alapul, mégse nevezhető „jó szex”-nek, s megvetette önmagát, amiért képtelen véget vetni e romboló érzéseken alapuló kapcsolatnak.
Gyorsan ért véget, ez év elején. Dan kibukott.
– Hová akarsz menni? – kérdezte félénken Sarah, míg ott ült Dan szobatársának ágyán, s Dan a holmiját hajigálta két bőröndbe. Sarah más, személyesebb dolgokat is szeretett volna kérdezni tőle. Közel maradsz? Állást vállalsz? Esti tanfolyamra mész? Van valami terved velem? Ezt a kérdést még képtelenebb volt föltenni, mint az összes többit. Mert nem készült fel egyik válaszra se. A fiú válasza, az egyetlen semleges válasz épp eléggé megdöbbentő volt.
– Úgy hiszem, Vietnamba.
– Tessék?
A fiú fölnyúlt egy polcra, gyorsan belelapozott az ott lévő papírokba, és odalökött elébe egy levelet.
A bangori bevonulási központtól érkezett: parancs, jelentkezzék orvosi vizsgálatra.
– Nem tudod elkerülni?
– Nem. Talán. Nem tudom. – Rágyújtott. – Azt hiszem, nem is akarom elkerülni. – Sarah elképedten bámult rá. – Elegem van ebből a közegből. Egyetem, állásszerzés, kis menyecske. Úgy hiszem, a kis menyecske posztjára pályáztál. Nem menne a dolog. Te is tudod, én is. Nem illünk össze, Sarah.
Sarah ekkor elszaladt, minden kérdésére választ kapott – sose látta többé Dant. Néhányszor találkozott a fiú szobatársával. Az januártól júliusig három levelet kapott Dantól. Besorozták, és leküldték valahova alapkiképzésre. Ez volt az utolsó hír, amelyet a szobatárs kapott. S Sarah Bracknell számára is ez volt az utolsó hír.
Kezdetben azt hitte, jó lesz ez így. Azok a bús, érzelgős dalok, amelyeket éjfél után hall az ember az autórádión, egyáltalában nem illettek hozzá. Se a klisék a véget ért szerelemről és a könnyes iddogálásokról. Nem szedett fel szeszélyből fiúkat, nem kapott rá a bárokra. Tavasszal a legtöbb estéjét nyugodt tanulással töltötte diákszállói szobájában. Megkönnyebbülés volt. Nem szennyeződött be.
Csak amióta Johnnyval megismerkedett – egy tanárújonc-bálon múlt hónapban; mindketten társasággal voltak, pusztán csak szerencsét próbálni –, akkor döbbent rá, milyen rémületes volt az utolsó egyetemi féléve. Az ember az ilyet nem is látja, amíg benne van, túlságosan belül van rajta. Két szamár találkozik egy oszlophoz kötve egy vadnyugati városban. Egyikük hátán nincs más, csak egy nyereg. A másik az aranyásó szamara, zsákokkal megrakodva, táborozó- és főzőfelszereléssel és négy huszonöt kilós, érccel teli zsákkal. Háta harmonikaszerűen legörbül a teher alatt. A városi szamár így szól: No, te aztán jó sok terhet cipelsz. Mire az aranyásó szamara ezt mondja: Teher? Miféle teher?
Saraht, visszatekintve, az üresség döbbentette meg. Nyolc hónap, ha a nyarat is hozzászámoljuk, amikor is kivett egy kis lakást Veazie-ben a Flagg Streeten, és nem csinált mást, mint tanári állásokat pályázott meg és regényeket olvasott. Fölkelt, megreggelizett, elment előadásra, vagy ahová behívatták beszélgetésre állásügyben, hazajött, sziesztázott (a szieszta néha négy óra hosszat tartott), újra evett, olvasott fél tizenkettőig, tévét nézett, míg el nem álmosodott, lefeküdt. Nem emlékezett rá, hogy gondolkozott volna ez alatt az időszak alatt. Rutinból állt az élet. Néha enyhe fájdalmat érzett az ágyékában, a kielégületlenség fájdalma, úgy hitte, így hívják ezt néha a női regényekben, s hideggel zuhanyozott, vagy irrigált ellene. Az irrigálás egy idő múlva fájdalmassá vált, s ez keserűn, furcsán jólesett.
Ez időszak alatt időnként gratulált önmagának, mennyire felnőtt módra viselkedik az egész ügyben. Szinte sose gondolt Danra – ki az a Dan, haha. Csak később döbbent rá, hogy nyolc hónapon át senki és semmi másra nem gondolt. Az egész ország görcsösen rángott e nyolc hónap során, de ő alig vette észre. A felvonulások, a védősisakos és gázálarcos rendőrök, Agnew növekvő támadásai a sajtó ellen, a Kenti Állami Egyetemen lezajlott lövöldözés, a nyugtalanságok nyara, amikor fekete és radikális csoportok vették birtokukba az utcát – mindez mintha egy késő esti tévéjátékban történt volna. Sarah pedig teljesen el volt ragadtatva attól, milyen remekül túljutott Danon, milyen jól alkalmazkodott, és mennyire megkönnyebbült, minden milyen remekül megy. Miféle teher?
Azután elkezdett tanítani a Cleaves Mills-i középiskolában, s ez személyes felemelkedés volt, a tanári asztal túlfelére került, tizenhat évi hivatásos diákoskodás után. Megismerkedett John Smithszel azon az ismerkedési bulin (ilyen abszurd neve van, John Smith, vajon igazán komolyan veheti őt?). Kimászott önmagából annyira, hogy észrevegye, hogyan nézi a fiú, nem éhesen, hanem jó, egészséges módon méltányolva Sarah megjelenését halványszürke kötött ruhájában.
John meghívta moziba – az Aranypolgár ment az „Árnyék”-ban –, és ő igent mondott. Jól érezték magukat, s ő ezt gondolta magában: Nem nagy tűzijáték. Élvezte a fiú búcsúcsókját, és ezt gondolta, Hát ez nem Errol Flynn. A fiú folyton mosolygott dumája közben, amely őrületes volt, és ő ezt gondolta, Ez Henny Youngman akar lenni, ha felnő.
Később, míg lakása hálószobájában üldögélt és egy filmet nézett a késő esti műsorban, melyben Bette Davis egy szörnyeteg üzletasszonyt játszott, előbukkantak benne ezek a gondolatai, s ő fogát épp egy almába mélyesztve lebénult, és meglehetősen megdöbbent önnön igazságtalanságától.
És egy hang, amely az év nagy részében hallgatott – nem annyira a lelkiismeret hangja, mint inkább a perspektíváé –, hirtelen megszólalt. Igazából arra gondolsz, hogy ő nem Dan. Ugye, erről van szó?
Nem! – bizonygatta magának még döbbentebben. Én nem gondolok már Danra. Az... régen volt.
A pelenka, válaszolta a hang, az volt régen. Dan csak tegnap hagyott el.
Hirtelen ébredt rá, hogy itt ül egy lakásban egyedül késő éjszaka, almát eszik és egy filmet néz a tévén, ami csöppet se érdekli, s mindezt azért teszi, mert ez könnyebb, mint gondolkodni, gondolkodni csakugyan oly unalmas, ha az embernek nincs más gondolata, csak önmaga és elvesztett szerelme.
Most már nagyon megdöbbent.
Elsírta magát.
Elmegy-e Johnnyval másodszorra és harmadszorra is, kérdezte magától. És ez is meglepte: mi lett őbelőle. Aligha mondhatja, hogy mással jár, mert nem igaz. Okos, csinos lány volt, és sokszor hívták fiúk azután, hogy véget ért az ügye Dannal, de az egyetlen, amibe belement, néhány menzai hamburger-randevú volt Dan szobatársával, és csak most látta be (viszolygása most mélabús derűvé mérséklődött), hogy csupán azért ment el ezekre a teljesen ártalmatlan találkákra, hogy valamit kiszivattyúzzon a szegény srácból Danról. Miféle teher?
Legtöbb évfolyamtársnője eltűnt a láthatárról diplomázás után. Betty Hackman elment a Békehadtesttel Afrikába, régimódi, gazdag bangori szülei legteljesebb méltatlankodásától kísérve, és Sarah néha eltűnődött, mit kezdenek az ugandaiak Bettyvel, a lány fehér, lesülni képtelen arcbőrével, hamvasszőke hajával és hűvös, cserkészlányos jó külsejével. Deennie Stubbs Houstonban volt egyetemi továbbképzőn. Rachel Jurgens hozzáment a fiújához, és jelenleg valahol Nyugat-Massachusetts mélyén várja a gyerekét.
Sarah – kissé kábultan – kénytelen volt megállapítani, hogy hosszú, hosszú ideje Johnny az első új barátja – márpedig hajdan, utolsó éves középiskolás korában ő volt a legnépszerűbb lány az osztályban. Előzőleg elfogadott már néhány randevúajánlatot egy-két más cleavesbéli tanártól. Egyikük Gene Sedecki volt, az új matematikatanár – nyilvánvalóan hóttunalmas ember. A másik, George Rounds egyből megpróbálta leteríteni. Sarah arcul ütötte – és a férfinak másnap még volt mersze rákacsintani, amint a folyosón találkoztak.
Johnny azonban mulatságos volt, könnyű volt kijönni vele. És vonzotta is Saraht szexuálisan – csak azt nem tudta világosan megállapítani, mennyire, legalábbis egyelőre nem. Egy hete, az októberi waterville-i tanárkonferencia miatti szabad péntekjük után a fiú meghívta a lakására házi készítésű spagettivacsorára. Míg a mártás párolódott, Johnny keresgélt a sarokban, hogy bort találjon, és két üveg Apple Zapple-val bukkant elő. Valahogy ez is Johnny stílusához tartozott, akárcsak az, hogy bejelenti, ha ki kell mennie.
Vacsora után nézték a tévét, s az csókolódzássá fajult, és isten tudja, hogy ez mivé fajult volna, ha nem állít be a fiú néhány barátja, egyetemi oktatók, egy tudományos szabadságot követelő tanszéki állásfoglalással. Az volt a kérésük Johnnyhoz, hogy olvassa el, és mondja meg a véleményét. Ő meg is tette, de észrevehetően kevesebb kedvvel, mint amit megszoktak tőle. Sarah ezt titkos, jóleső örömmel vette észre, s örömmel töltötte el önnön ágyékának fájdalma is – a kielégületlenség fájdalma –, s aznap este nem is gyógyította irrigátorral.
Most elfordult az ablaktól, és a pamlaghoz lépett, ahol Johnny az álarcot hagyta.
– Boldog Mindenszenteket – bukkant ki belőle, és elnevette magát.
– Tessék? – kiáltott ki Johnny.
– Azt mondtam, ha nem jössz hamar, elmegyek nélküled.
– Máris megyek.
– Príma!
Végigfuttatta ujját a Jekyll és Hyde álarcon, szelíden a bal felőli dr. Jekyllt és haragosan a jobb felőli emberalji Hyde-ot. Meddig jutunk Hálaadás Napjára? Vagy karácsonyra?
A gondolattól furcsa, izgatott borzongás járta át.
Kedvelte Johnnyt. Tökéletesen normális, édes fiú.
Újra letekintett a maszkra, a szörnyűséges Hyde úgy nőtt ki Jekyll arcából, mint egy rákos daganat. Fluoreszkáló festékkel vonták be, hogy világítson a sötétben.
Mi normális? Senki, semmi. Igazából senki. Ha John annyira normális, hogyan találhatta ki, hogy ilyesmit vegyen föl odahaza, és még bízzék is benne, hogy ez rendjénvaló? És hogy lehet, hogy a gyerekek Frankensteinnek nevezik, és mégis tisztelik és kedvelik? Mit jelent az, hogy normális?
John széthúzta a gyöngyfüggönyt, amely a hálót és a fürdőszobát választotta el a nappalitól, és előjött.
Ha azt akarja, hogy ma éjjel lefeküdjem vele, azt hiszem, igent mondok.
Jóleső gondolat volt ez, akár a hazatérés.
– Min mosolyogsz?
– Semmin – felelte Sarah, és a pamlagra lökte az álarcot.
– De igazán. Valami jó dolgon?
– Johnny – felelte, s a fiú mellkasára tette a kezét, lábujjhegyre állt, hogy könnyedén megcsókolja –, vannak dolgok, amelyeket sosem mond ki az ember. Gyere, menjünk.

2

Megálltak a földszinti előtérben, míg Johnny cejgvászon zekéjét gombolta, s Sarah azon kapta magát, hogy szeme ismét fönnakad a SZTRÁJK! plakáton, az ökölbe szorított kézzel és a lángoló háttérrel.
– Idén is lesz diáksztrájk – mondta Johnny, követve a lány tekintetét.
– A háború miatt?
– Ezúttal csak részben amiatt. Vietnam meg a harc a tartalékos kiképzés ellen a kenti egyetemen annyi diákot aktivizált, mint még soha. Azt hiszem, most sokkal kevesebb stréber rontja a levegőt az egyetemeken, mint valaha is.
– Mit értesz strébereken?
– Olyan srácokat, akik csak azért tanulnak, hogy tudományos fokozatokat érjenek el, nem érdekli őket a rendszer, kivéve, hogy az látja el őket évi tízezer dolláros állásokkal, amikor kikerülnek. A stréber olyan diák, aki mindenre szarik, a diplomáját kivéve. Ennek vége. Legtöbbjük felébredt. Nagy változások lesznek.
– Fontos ez neked? Most is, hogy már kikerültél onnan?
Johnny kihúzta magát:
– Hölgyem, én öregdiák vagyok. Smith, 70-es osztály. Ürítsük poharunk a drága öreg Maine Egyetemre.
Sarah elmosolyodott:
– Gyere, menjünk. Föl szeretnék ülni a pörgettyűre, mielőtt bezárják éjszakára.
– Helyes – fogta karon Johnny. – Fölajánlom a kocsidat, a sarkon parkol.
– Meg nyolc dollárt. Fényesen csillog előttünk az este.
Az idő borult volt, de nem esős, október végéhez képest enyhe. Fölöttük egy negyed hold küzdött, hogy áttörjön a felhőtakarón. Johnny fél karral magához ölelte, s ő közelebb húzódott hozzá.
– Szörnyen sokat gondolok rád, Sarah, tudod-e. – Hangja majdnem fesztelen volt, de csak majdnem. A lány szívverése lelassult egy kissé, azután, úgy tíz-tizenkét ütésre fölgyorsult.
– Igazán?
– Úgy hiszem, ez a Dan nevű ipse megsebzett téged, ugye?
– Nem tudom, mit csinált velem – mondta Sarah az igazsághoz híven. A hátuk mögött villogó sárga lámpától árnyékuk hol föltűnt, hol eltűnt az előttük lévő betonon.
Johnny láthatólag átgondolta ezt.
– Én nem akarok ilyet tenni veled – mondta végül.
– Nem, tudom. De Johnny... adj időt.
– Igen – mondta. – Időt. Időnk, az van, úgy hiszem.
És ez később majd sokszor eszébe jut Sarahnak, ébren és még inkább álmában, a kifejezhetetlen keserűség és veszteség hangszínével.
Befordultak a sarkon, és Johnny kinyitotta neki az utasülés ajtaját. Megkerülte a kocsit, és a volán mögé ült.
– Fázol?
– Nem – felelte. – Csodás este van.
– Az bizony – helyeselt Johnny, és indított. Sarah gondolatai visszatértek ahhoz a nevetséges álarchoz. Fél Jekyll, Johnny kék szemével, amint a meglepett doktor kitágult, kerek szemnyílása mögül előtűnik; és ez az oldal rendben is volt, mert egy darabka Johnny látszott át rajta. Ami oly csacsimód megrémítette, az a Hyde-rész volt, mert ez a szem le volt hunyva, réssé vékonyult. Az bárki lehetett. Akárki. Dan, mondjuk.
De mire az estyi vásártérre értek, ahol a középső út csupasz villanykörtéi villogtak a sötétben és az óriáskerék neonjának hosszú küllői föl-le forogtak, elfelejtette az álarcot. A fiújával van, és jót fognak mulatni.

3

Kéz a kézben sétáltak végig a középső úton, nem beszéltek sokat, és Sarah észrevette, hogy gyerekkora megyevásárait éli át újra. South Parisban nőtt fel, egy papírgyártóvárosban Maine állam nyugati részén, és Fryeburgban volt a nagy vásár. Johnny számára, aki pownali gyerek volt, alighanem a topshami volt az. De ezek mind teljesen egyformák, és az idő múlásával nem sokat változtak. Az ember letette a kocsiját a földes parkolóban, kifizette a kettesét a kapunál, s mihelyt belépett a vásártérre, máris megérezte a hot dog, a sülő hagyma és paprika, szalonna, vattacukor, fűrészpor és édeskés lószar szagát. Meghallotta a Vad Egérnek becézett gyerekhullámvasút súlyos, lánc húzta robaját. Meghallotta a 22-esek csattogását a céllövöldékben, szólt a bingójáték hangszórójának rezes hangja, az erősítő berendezés a nagy sátor körül csüngött, odabenn nagy asztalok és tábori székek, amelyeket a helybéli ravatalozótól kértek kölcsön. Rock'n'roll zene feleselt a verklivel. Folyvást hallani lehetett a kikiáltók ordítozását – egy negyedesért kettő lövés, nyerjen egy játék kutyát a kicsikének, tessék, csak tessék, próbálja ki a szerencséjét. Nem változott semmi. Az ember újra gyerekké változott, alig várja, hogy palira vegyék.
– Itt van! – állította meg Sarah a fiút. – A pörgettyű! A pörgettyű!
– Jól van, no – mondta nyugtatólag Johnny. Egy dollárt csúsztatott be a pénztárfülkében ülő nőnek, az visszacsúsztatott két piros jegyet és két tízcentest, anélkül hogy fölpillantott volna a Photoplay-éből.
– Hogy érted, hogy „jól van, no”? Miért „jól van”-ozol te nekem ilyen hangon?
Johnny megvonta a vállát. Arca igencsak ártatlan volt.
– Nem amit mondtál, John Smith. Hanem ahogy mondtad.
A kerék megállt. Utasai leszálltak, és elhömpölyögtek mellettük, többségükben tizenévesek, kék meltonszövet ingben vagy nyitott anorákban. Johnny fölvezette Saraht a deszkarámpán, átadta jegyüket a pörgettyű indítójának, a földkerekség legunottabb élőlényének.
– Semmi – mondta, míg az indító leültette őket az egyik kis kerek kagylóba és bekattintotta a biztonsági rudat. – Csak az, hogy ezek a kocsik kis, kerek síneken vannak, igaz?
– Igaz.
– És a kis kerek sínek nagy kerek bemélyedésbe vannak beágyazva, amely körbe-körbe forog, igaz?
– Igaz.
– Nos, amikor teljes gőzzel forog, a kicsi kocsi, amelyben ülünk, körbepörög a kis kerek sínjén, és néha hetes fokozatú nehézségi gyorsulást ér el, ami csak öttel kevesebb, mint amennyi az asztronautákat éri, amikor felszállnak a Kennedy-fokról. És ismertem egy srácot... – Johnny most komolyan hajolt a lány fölé.
– Jaj, most következik valamelyik nagy hazugságod – mondta nyugtalanul Sarah.
– Amikor ez a srác ötéves volt, leesett a lépcsőn, és hajszálnyi repedés támadt a gerincében, a nyaka felső végén. Azután, tíz év múlva, fölszállt a pörgettyűre a topshami vásárban... és... – Megvonta a vállát, azután együttérzőn megpaskolta a lány kezét. – De neked talán nem lesz semmi bajod, Sarah.
– Jaaaj... Le akarok szállni!...
És a pörgettyű elpördítette őket, fények és arcok ferde foltjává csapta föl a vásárt meg a középső utat, és Sarah sikított és nevetett és ugratni kezdte a fiút.
– Hajszálrepedés! – ordította oda neki. – Majd kapsz tőlem hajszálrepedést, mihelyt leszállunk innen, te hazudós!
– Érzel már valamit a nyakadban? – érdeklődött nyájasan Johnny.
– Ó, te link alak!
Pörögtek körbe, egyre gyorsabban, és amint – tizedszer? tizenötödször? – csapódtak el a kerékindító mellett, John odahajolt, és megcsókolta, a kocsi sípolva forgott körbe a sínjén, valami forró, izgalmas és eggyésimuló szorításban tapasztotta össze ajkukat. Azután lelassult a forgás, kocsijuk kelletlenebbül körbepördült sínjén, végül himbálódzva, inogva megállt.
Kiszálltak, és Sarah megszorította a fiú nyakát:
– Nesze neked hajszálrepedés, te seggfej! – suttogta.
Kövér hölgy ment el mellettük pantallóban és tornacipőben. Johnny odaszólt neki, hüvelykujjaval hátramutatott Sarah felé.
– Ez a lány molesztál, asszonyom. Ha lát egy rendőrt, kérem, legyen szíves, szóljon neki.
– Maguk fiatalok azt hiszik, csuda okosak – mondta megvetőleg a kövér hölgy. Továbbloholt a bingósátor felé, szorosan a hóna alá szorította kézitáskáját. Sarah tehetetlenül kacagott.
– Borzalmas alak vagy.
– Rosszul fogom végezni – helyeselt Johnny. – Anyám is mindig mondta.
Újra egymás mellett bandukoltak végig a középső úton, kivárták, míg a világ nem mozog már bizonytalanul a szemük előtt és a lábuk alatt.
– A mamád csuda vallásos, ugye? – kérdezte Sarah.
– Olyan nagy baptista, amilyen csak lehet az ember – ismerte be Johnny. – De azért semmi baj vele. Uralkodik magán. Ha otthon vagyok, nem tud ellenállni, hogy ne sózzon rám néhány röpiratot, de hát ő már ilyen. Kibírjuk, apa is, én is. Azelőtt megpróbáltam néha sarokba szorítani; megkérdeztem tőle, ki a csudával élt együtt Káin, ha az apja és az anyja volt az első két ember a földön, ilyesmit, de aztán rájöttem, hogy ez gonoszkodás, és abbahagytam.
– Apád nem vallásos?
Johnny nevetett:
– Nem tudok róla, de az biztos, hogy nem baptista. – Pillanatnyi gondolkodás után hozzátette:
– Apa ács – mintha ez megmagyarázná a dolgot. A lány mosolygott.
– Mi lenne anyád véleménye, ha tudná, hogy egy hitehagyott katolikussal vagy?
– Megkérne, vigyelek el hozzájuk – vágta rá Johnny –, hogy odacsúsztathasson neked néhány röpiratot.
Sarah megállt, még mindig fogta a kezét.
– Szeretnél elvinni hozzátok? – kérdezte, és a szemébe nézett.
Johnny hosszú, kellemes arca elkomolyodott.
– Igen – mondta. – Szeretném, ha megismernéd őket... és ők is téged.
– Miért?
– Nem tudod, miért? – kérdezte gyöngéden, s Sarah torka hirtelen összeszorult, feje lüktetett, mintha sírás környékezné, és megszorította a fiú kezét.
– Jaj, Johnny, úgy kedvellek.
– Én még jobban kedvellek – mondta komolyan.
– Vigyél az óriáskerékhez – követelte hirtelen Sarah mosolyogva. Addig hadd ne beszéljenek többet ilyesmiről, amíg alkalma nem nyílik megfontolni, meggondolni, hová is vezethet. – Fönt szeretnék lenni a magasban, ahonnan mindent láthatunk.
– Megcsókolhatlak a tetején?
– Ha gyors vagy, kétszer is.
Odavezettette magát a pénztárfülkéhez, ahol Johnny újabb egydollárost nyújtott át. Fizetés közben így szólt a lányhoz:
– Amikor középiskolás voltam, ismertem egy srácot, aki a vásáron dolgozott, és azt mondta, azok a pasik, akik összeszerelik ezeket a kerekeket, többnyire holtrészegek, és kihagynak mindenféle...
– Menj a csudába – szól vidáman Sarah –, senki se él örökké.
– De mindenki szeretne, nem tűnt föl neked? – mondta Johnny, és Sarah után ment az egyik imbolygó gondolába.
Ami azt illeti, sikerült néhányszor megcsókolnia a csúcson, s közben az októberi szél a hajukat borzolta, s a középső út fénylő számlapként húzódott alattuk a sötétben.

4

Az óriáskerék után a körhintára szálltak föl, bár Johnny egészen őszintén megmondta neki, hogy kikészült a feneke. Olyan hosszú a lába, hogy állhatna is a gipszló mellett. Sarah gúnyolódva azt mondta, ismert egy lányt középiskolás korában, akinek gyönge volt a szíve, épp csak senki se tudta ezt, és fölszállt a barátjával a körhintára, és...
– Egyszer még bánni fogod – mondta rá halkan-komolyan a fiú. – Nem jó hazugságra alapozni egy kapcsolatot, Sarah.
Nagyon nedves puszit kapott a lánytól.
A körhinta után a tükörlabirintus következett, méghozzá nagyon jó tükörlabirintus, Sarahnak eszébe jutott az, amelyik Bradbury egyik regényében, az Erre jár a Gonosz-ban szerepel, ahol egy kicsi öreg tanítónő kis híján végképp eltéved. Látta Johnnyt egy másik részében, tapogatózva, amint integet neki. Tucatnyi Johnnyt, tucatnyi Saraht. Elkerülték egymást, nem-euklideszi szögek mentén cikáztak, látszólag eltűntek. Sarah balra kanyarokat és jobbra kanyarokat csinált, orrát átlátszó üvegbe verte, és gyámoltalanul nevetgélt, részben ideges, klausztrofóbiás reakcióként. Az egyik tükör tömzsi törpévé változtatta. A másik a nyakigláb tizenéves apoteózisát hozta létre, mérföldes lábszárcsontokkal.
És végre kijutottak, és Johnny szerzett neki néhány hot dogot meg egy papírpohárnyi zsíros szalmaburgonyát, amelynek olyan íze volt, amilyennek soha nem érzi az ember a szalmaburgonyát tizenötödik életéve után.
Elhaladtak egy orfeum előtt. Három lány állt odakinn, flitteres szoknyácskában és melltartóban. Egy régi Jerry Lee Lewis-számra rázták magukat, a kikiáltó kínálgatta őket a mikrofonon át.
– Gyere velem, bébi – fújta Jerry Lee, zongoraszólója szabadon áradt a fűrészporral fölhintett oszlopos térségből. – Gyere velem, bébi, szarvánál fogd meg a bikát, bébi... nem vagyunk mi fából... rázzuk a, rázzuk a táncot...
– Club Playboy – álmélkodott Johnny, azután elnevette magát. – Lenn, Hatrison Beachen volt egy ilyen hely, és a kikiáltó esküdözött, hogy a lányok leveszik az ember orráról a poharat úgy, hogy a kezük össze van kötözve a hátuk mögött.
– Érdekes lehet így szerezni be a nemi betegséget – mondta Sarah, és Johnny majd szétrobbant a röhögéstől.
A kikiáltó fölerősített csaholása egyre tompult, amint távolodtak tőle, Jerry Lee észveszejtő zongorázása ellenpontozta, a zene őrült, félig roncs, meghalni túl szívós versenyautóként dübörgött elő a halott és néma ötvenes évekből.
– Ide, ide, urak, tessék, tessék, ne legyenek szégyenlősek mert ezek a lányok se azok egy csöppet se, de nem ám! Odabenn minden kapható... a neveltetésük befejezetlen, míg nem látták a Playboy Klub műsorát...
– Nem akarsz visszamenni és megkoronázni a neveltetésedet? – kérdezte Sarah.
A fiú elmosolyodott:
– Az alapfokú tanfolyamot rég kijártam már ebből a tantárgyból. Azt hiszem, várhatok még egy kicsit, míg megkapom a doktorátusomat.
Sarah az órájára pillantott:
– Hé, későre jár, Johnny. És holnap tanítás.
– Az. De legalább péntek.
Sarah fölsóhajtott, eszébe jutott a tanulószoba az ötödikben és a modern irodalom a hetedikben, mindkettő elviselhetetlenül komisz társaság.
Már visszafurakodtak a középső út nagy részén. A tömeg ritkult. A billenő-forgó kerék már bezárt éjszakára. A Vad Egért épp ponyvával takarta le két munkás, szájuk sarkában füstszűrő nélküli cigaretta fityegett. A céllövöldés már oltogatta a villanyait.
– Van valami dolgod szombaton? – kérdezte hirtelen bátortalanul Johnny. – Tudom, elég későn kérdem, de...
– Vannak terveim – mondta a lány.
És Sarán már nem is bírta tovább a fiú elszontyolodott ábrázatát, tényleg kegyetlenség így ugratni.
– Veled csinálok valamit.
– Velem?... Ó, szóval velem. Az megfelel. – Ránevetett a lányra, és az visszanevetett. Benső hangja, amelyet néha oly valóságosnak hallott, mint egy másik ember hangját, hirtelen megszólalt.
Újra jól érzed magad, Sarah. Boldog vagy. Hát nem remek?
– Igen, az – mondta. Lábujjhegyre állt, és gyorsan megcsókolta Johnnyt. Nekidurálta magát, hogy folytassa, mielőtt visszatáncol:
– Tudod, néha nagyon magányosnak érzem magam ott Veazie-ben. Talán... nálad tölthetném az éjszakát, vagy ilyesmi.
Johnny szelíden, elgondolkodva nézett rá, és oly latolgatón, hogy a lány megrezdült legbelül.
– Ezt szeretnéd, Sarah?
Rábólintott:
– Nagyon is ezt szeretném.
– Rendben – mondta Johnny, és átkarolta a vállát.
– Biztos vagy benne? – kérdezte kicsit zavartan Sarah.
– Csak attól félek, hogy meggondolod magad.
– Nem gondolom meg, Johnny.
A fiú magához szorította.
– Akkor ez az én szerencsés estém.
Amikor ezt mondta, épp a szerencsekerék mellett haladtak el, és Sarah később majd úgy emlékszik vissza rá, hogy ez volt az egyetlen nyitott bódé az útnak ezen az oldalán harminc-harminc yardnyi távon belül. A pult mögött álló férfi épp most fejezte be a benti földpadló összesöprögetését, hátha talál aprót, ami az est folyamán leesett a játékasztalról. Alighanem az utolsó simítás zárás előtt, gondolta Sarah. A férfi mögött volt a nagy, küllős kerék, rajta körös-körül parányi villanykörték. Nyilván meghallotta Johnny megjegyzését, mert többé-kevésbé gépiesen bement a helyére, szeme még mindig ezüstcsillogást kutatott fülkéje földpadlóján.
– Tessék, tessék, tessék, ha boldognak érzi magát, uram, forgassa meg a szerencse kerekét, hadd váljék aprójából nagy pénz. Minden benne rejlik a kerékben, próbálja ki a szerencséjét, egyetlen tízcentes mozgásba lendíti a szerencse kerekét.
Johnny megtorpant a hangjára.
– Johnny?
– Boldog vagyok, úgy, ahogy ez az ember mondta. – Lemosolygott a lányra. – Hacsak nem veszed zokon...
– Nem, nyugodtan. Csak ne tartson túl soká.
Újra a lányra nézett azzal a nyílt, latolgató tekintettel, amitől az kissé elgyöngült, s kíváncsi lett, milyen is lesz az Johnnyval. Gyomra lassan fölfordult, úgy érezte, mintha a hirtelen szexuális vágytól rosszullét fogná el.
– Nem, nem tart soká. – A mutatványosra nézett. Az út mögöttük most már majdnem teljesen kiürült, s ahogy a felhők szétoszlottak fölöttük, lehűlt a levegő. Mindhárman fehér párafelhőket eregettek.
– Megpróbálja a szerencséjét, fiatalember?
– Igen.
Mikor a vásárba érkeztek, Johnny minden készpénzét az elülső zsebébe rakta, és most előhúzta nyolc dollárja maradványait. Egy dollár nyolcvanötöt tett ki.
A játékasztal sárga műanyag lap volt, rajta kockákba festve számok és tétek. Nagyon hasonlított a rulettasztalhoz, de Johnny nyomban észrevette, hogy egy Las Vegas-i rulettjátékos beleőszülne az itteni esélyekbe. Egy sorozatkombináció csak kettőt fizet egyre. Két szám a banké, a nulla és a dupla nulla. Johnny ezt meg is mondta a mutatványosnak, aki csak a vállát vonogatta:
– Ha Vegasba akar menni, menjen Vegasba.
De Johnny jókedvét ezen az estén nem lehetett megrendíteni. A dolgok rosszul kezdődtek azzal az álarccal, de onnan kezdve minden egyre jobb lett. Valójában évek óta ez volt a legjobb estéje, talán soha életében se volt még ennél jobb. Sarahra nézett. A lány kipirult, szeme ragyogott.
– Mit szólsz hozzá, Sarah?
Az megrázta a fejét.
– Nekem ez kínaiul van. Miről van szó?
– Meg kell játszani egy számot. Vagy vörös/feketét. Vagy páros/páratlant. Vagy egy tíz számból álló sorozatot. Ez mind másként fizet. – Rápillantott a mutatványosra, az nyájasan nézett vissza rá. – Legalábbis így kellene.
– Játszd meg a feketét – mondta a lány. – Ez elég izgalmas, mi?
– Fekete – mondta Johnny, és odadobta egyik tízcentesét a fekete kockára.
A mutatványos ránézett az egyetlen árva pénzdarabra a nagy játékasztalon, és fölsóhajtott:
– Ez ám a nagy hazardőr. – A kerékhez fordult.
Johnny szórakozottan nyúlt homlokához, és megérintette.
– Várjon – mondta hirtelen. Egyik negyeddollárosát rálökte a 11-20 feliratú kockára.
– Ennyi?
– Igen – mondta Johnny.
A mutatványos megcsavarta a kereket, s az megpördült a fénykörén belül, piros és fekete egybeolvadt. Johnny szórakozottan dörgölte a homlokát. A kerék lassulni kezdett, már hallotta a kis famutató metronómszerű tiktakkját, amint a számokat elválasztó peckekhez ütődik. Elérkezett a 8-ashoz, a 9-eshez, úgy tűnt, megáll a 10-esnél, aztán egy végső kattanással belecsúszott a 11-es nyílásba, és megállt.
– A hölgy veszít, az úr nyer – mondta a mutatványos.
– Nyertél, Johnny?
– Úgy látszik – felelte Johnny, míg a mutatványos két negyedest tett a Johnnyé mellé. Sarah felsikított, nem is vette észre, hogy a tízcentes eltűnt.
– Mondtam neked, szerencsés estém van – mondta Johnny.
– Kétszer szerencse, egyszer csak mázli – jegyezte meg a mutatványos. – Tessék, tessék, tessék.
– Játssz megint, Johnny – mondta a lány.
– Rendben. Rajta hagyom.
– Indulhat?
– Igen.
A mutatványos újra megforgatta a kereket, s míg az forgott, Sarah halkan megkérdezte:
– Nincsenek ezek a karneváli kerekek megcinkelve?
– Azelőtt igen. Mostanában ellenőrzik őket, és azóta csak az őrületes esélyszisztémájukra építenek.
A kerék lelassult, utolsó, legömbölyödő tiktakkjainál tartott. A mutató túljutott a 10-esen, és még mindig lassulva belépett Johnny sorozatába.
– Odanézz, odanézz! – kiáltotta Sarah. Néhány kifelé tartó tizenéves megállt.
A famutató most nagyon lassan mozogva áthaladt a 17-esen, és megállt a 18-ason.
– Ismét az úr nyer. – A mutatványos még hat negyeddollárossal toldotta meg Johnny pénzhalmát.
– Gazdag vagy! – ujjongott Sarah, és arcon csókolta.
– Beindult magának, mester – bizonygatta a mutatványos is lelkesen. – Addig kell ütni a vasat, amíg meleg. Tessék, tessék, tessék.
– Játsszak még? – kérdezte a lányt Johnny.
– Miért ne?
– Igen, csak folytasd, haver – mondta az egyik tizenéves. Zekéje gombján Jimi Hendrix arca. – Ez a pasi négy ruppómba került ma este. Imádom nézni, amint rájár a rúd.
– Akkor te is – mondta Johnny Sarahnak. Odaadta neki az egyik negyeddollárost a maga kilencéből. A lány pillanatnyi habozás után rátette a 21-esre. A táblán az állt, hogy szóló számok, ha bejönnek, tíz az egyhez fizetnek.
– Maga a középső sorozatot játssza meg, mi, mester?
Johnny letekintett az asztalon egymásra rakott nyolc negyeddollárosára, és újra dörgölni kezdte a homlokát, mint akinek megfájdult a feje. Hirtelen lesöpörte a negyeddollárosokat az asztalról, és két markában csörgette őket.
– Nem. Forgassa meg a hölgynek. Ebben csak néző leszek.
A lány értetlenül nézett rá.
– Johnny?
Megvonta a vállát:
– Csak megérzés.
A mutatványos a szemét forgatta, amolyan istenem-adj-erőt-hogy-elviseljem-ezeket-a-bolondokat arckifejezéssel, azután újra megindította a kerekét. Az forgott, lassult, megállt. Dupla nullán.
– A banké a szám, a bankééé – kántálta a mutatványos, és kötényében már el is tűnt Sarah negyeddollárosa.
– Tisztességes ez, Johnny? – kérdezte sértődötten Sarah.
– Nulla és dupla nulla csak a banknak fizet – mondta Johnny.
– Akkor okos voltál, hogy levetted a pénzed az asztalról.
– Magam is úgy hiszem.
– Akarják-e, hogy forgassam a kereket, vagy menjek kávézni? – kérdezte a mutatványos.
– Forgassa – mondta Johnny, és negyeddollárosait két négyes oszlopban rátette a harmadik tízes számsorra.
Miközben a kerék körbezúgott fénykeretében, Sarah ezt kérdezte Johnnytól:
– Mennyit tud ez az ember összekeresni egy estén?
A tizenévesekhez néhány idősebb ember is csatlakozott, két férfi és két nő. Az egyik férfi, aki építőmunkásnak látszott, így szólt:
– Úgy ötszáztól hétszáz dollárig.
A mutatványos ismét a szemét forgatta:
– Bárcsak igaza lenne, jóember.
– Hé, nekem ne lökje a süket dumát – mondta az építőmunkás küllemű férfi. – Húsz évvel ezelőtt magam is csináltam ezt a bulit. Ötszáz és hétszáz között egy-egy este, szombaton könnyedén két rongy. És kóser kerékkel ennyi.
Johnny nem vette le szemét a kerékről, amely most már elég lassan forgott ahhoz, hogy le lehessen olvasni a sorra fölvillanó számokat. Elvillant a 0 és a 00, el az első tízes számsor, lassult, áthaladt a másodikon, még mindig lassult.
– Elbíztad magad, haver – szólt az egyik tizenéves.
– Várj – mondta Johnny különös hangon. Sarah rápillantott, a fiú kellemes, hosszú arca furcsán megfeszült, kék szeme sötétebb, mint máskor, messzi, távoli.
A mutató a 30-ashoz ért, és megállt.
– Üssük a vasat, üssük a vasat, amíg meleg – kántálta a mutatványos lemondólag, míg a Johnny és Sarah mögött álló kis csapat bravózott. Az építőmunkás küllemű férfi úgy paskolta hátba Johnnyt, hogy az majdnem hasra esett. A mutatványos belenyúlt a pult alatt lévő Roi-Tan szivardobozba, és négy negyeddollárost dobott a Johnny nyolca mellé.
– Elég? – kérdezte Sarah.
– Még egyet – mondta Johnny. – Ha nyerek, a pasas fizette a vásári költségeinket meg a benzinedet. Ha vesztek, még marad vagy fél dollárunk.
– Tessék, csak tessék – kántálta a mutatványos. Felderült, hogy beindult a bolt. – Tegye oda, ahova tenni akarja. Szálljanak be maguk is. Nézni nem érdemes. Körbe-körbe forog a kerék, nem tudni, hol áll meg, nem tudni még...
Az építőmunkás küllemű meg a két tizenéves odalépett Johnny és Sarah mellé. A tizenévesek pillanatnyi tanácskozás után összedobtak fél dollárt apróban, és rátették a középső tízes számsorra. Az építőmunkás küllemű, aki Steve Bernhardtként mutatkozott be, egy dollárt tett a PÁROS feliratú kockára.
– Hát maga, mester? – kérdezte a mutatványos Johnnyt. – Ugyanazt játssza meg?
– Igen – mondta Johnny.
– Ó, haver – sóhajtott az egyik tizenéves –, kihívod a sorsot.
– Szerintem is – mondta Johnny, és Sarah rámosolygott.
Bernhardt tanakodva nézett Johnnyra, és dollárját hirtelen odatolta a harmadik sorozatra.
– Mi a fene – sóhajtotta az a tizenéves, aki az előbb azt mondta Johnnynak, hogy az kihívja a sorsot. Ő is ugyanarra a sorozatra tolta a fél dollárt, amelyet a barátjával dobtak össze.
– Minden tojást egy kosárba – dalolta a mutatványos. – Így akarják?
A játékosok némán és jóváhagyón álltak ott. Néhány porondmunkás szállingózott oda nézelődni, egyikük a barátnőjével; most már elég tekintélyes kis csapat gyűlt össze a szerencsekerék bódéjánál a sötétedő árkádsor alá. A mutatványos nagy erővel megforgatta a kereket. Tizenkét szempár leste a forgását. Sarah ismét azon kapta magát, hogy Johnnyt figyeli: milyen furcsa a fiú arca ebben az éles és mégis valahogy alattomos megvilágításban, gondolta. Újra eszébe jutott az álarca – Jekyll és Hyde, páros és páratlan. Gyomra ismét fölfordult, kissé elgyöngült tőle. A kerék lelassult, kattogni kezdett. A tizenévesek kiabáltak a keréknek, nógatták, menjen tovább.
– Még egy kicsit, aranyoskám – biztatta Steve Bernhardt. – Még egy kicsit, cicám.
A kerék belekattogott a harmadik sávba, és a 24-esnél állt meg. A tömeg ismét éljenzett.
– Sikerült neked, Johnny, sikerült! – kiáltotta Sarah.
A mutatványos utálkozva füttyentett a fogán át, és fizetett. Egy dollárt a tizenéveseknek, kettőt Bernhardtnak, egy tízest és két egyest Johnnynak. Johnnynak már tizennyolc dollárja hevert az asztalon.
– Ütni kell a vasat, tessék, csak tessék. Még egyszer, mester? Ez a kerék jó magához ma este. Johnny Sarahra nézett.
– Ahogy akarod, Johnny. – De hirtelen nyugtalanság fogta el.
– Folytasd, haver – nógatta a tizenéves, gombján Jimi Hendrixszel. – Imádom nézni, ahogy erre a pasira rájár a rúd.
– Oké – mondta Johnny. – Utoljára.
– Tegye, ahova tenni akarja.
Mind Johnnyra néztek, aki elgondolkodva állt egy pillanatig, a homlokát dörgölte. Máskor oly derűs arca néma volt, komoly és higgadt. A fénykeretbe fogott kereket nézte, ujjai a szemhéján doboltak.
– Marad – mondta végül.
Kis tétovázó moraj a tömegből.
– Ó, haver, te csakugyan megkísérted a sorsot.
– Őrület – mondta kételkedőn Bernhardt. Hátrapillantott a feleségére, aki vállát vonogatta, hogy teljes értetlenségét jelezze. – Magával tartok, maga hosszú, sovány, csúf ember.
A Hendrix-gombos tizenéves a barátjára nézett, aki megvonta a vállát, és rábólintott:
– Oké – fordult vissza a mutatványoshoz. – Mi is kitartunk.
A kerék megperdült. Sarah a hátuk mögül hallotta, amint az egyik porondmunkás öt dollárba fogad a másikkal abban, hogy a harmadik sáv bejön-e újra. A lány gyomra ismét felkavarodott, de ezúttal nem nyugodott meg; egyre szaltózott, újra meg újra, s Sarah rádöbbent, hogy rosszul van. Hideg veríték lepte el az arcát.
A kerék lassulni kezdett az első tízes sávnál, s az egyik tizenéves mérgesen csettintett ujjával. De nem mozdult. Elkattogott a 11-és, a 12-es, a 13-as előtt. A mutatványos végre elégedettnek látszott. Tik-tak-tik, 14, 15, 16.
– Továbbmegy – mondta Bernhardt. Döbbenet volt a hangjában. A mutatványos a kerekére nézett, mint aki legszívesebben fölnyúlna és megállítaná. Elkattogott a 20-as, a 21-és előtt, és megállapodott a 22-es jelű vájatnál.
Újabb győzelmi kiáltás hallatszott a tömegből, amelyben most már csaknem húszan voltak. Úgy látszott, mindenki, aki hazafelé tartott, lehorgonyzott itt. Sarah hallotta, amint az a porondmunkás, aki elveszítette a fogadását, „piszok szerencséről” morog valamit, miközben fizet. Sarah szíve kalapált. Lába hirtelen szörnyen elgyöngült, izmai remegtek és elbizonytalanodtak. Sebesen pislogott néhányat, és fájdalmai ráadásaként hányingeres szédülés fogta el. A világ ferde szögben megbillent, mintha még mindig a pörgettyűn lennének, majd lassan visszabillent.
Romlott hot dogot kaptam, gondolta keservesen. Ez járt neked, amiért szerencsét próbáltál a megyei vásáron, Sarah.
– Tessék, csak tessék – mondta különösebb lelkesedés nélkül a mutatványos, és fizetett. Két dollárt a tizenéveseknek, négyet Steve Bernhardtnak és aztán egy egész csomót Johnnynak – három tízest, egy ötöst, egy egyest. A mutatványos nem volt elragadtatva, de bezsongott. Ha ez a magas, sovány fiatalember a csinos kis szőkével újra megpróbálkozik a harmadik sávval, ő csaknem biztosan visszanyer mindent, amit eddig kifizetett. Addig nem a sovány emberé a pénz, amíg el nem viszi az asztalról. És ha elmegy? Nos, a mutatványos csak ma ezer dollárt söpört be a kerékkel, van miből fizetni. Elterjed a híre, hogy Sol Drummore kerekénél bankot robbantottak, és a holnapi nap erősebb lesz, mint valaha. A nyerő: jó reklám.
– Oda teszi, ahova tenni akarja – kántálta. A többiek közül néhányan odaléptek az asztalhoz, tízcenteseket és negyeddollárosokat raktak le. De a mutatványos csak a pénzes játékosát nézte. – Hát maga, barátom? Ki akar lőni a holdra?
Johnny letekintett Sarahra.
– Mit mondasz... hé, nem vagy jól? Sápadt vagy, akár egy kísértet.
– A gyomrom – erőltetett egy mosolyt. – Azt hiszem, romlott hot dogot kaptam. Hazamehetnénk.
– Persze. Hogyne. – Épp összemarkolta a gyűrött bankjegyeket az asztalról, amikor szeme újra a kerékre tévedt. Az előbbi gyöngéd törődés eltűnt a tekintetéből. Mintha megint elsötétült volna, hidegen spekulatívvá vált. Úgy néz arra a kerékre, mint egy kisfiú a maga hangyabirodalmára, gondolta Sarah.
– Csak egy pillanat – mondta a fiú.
– Rendben van – válaszolta Sarah. De most szédült is, s a gyomra is forgott. És morajt is érzett az alhasában, ami nem tetszett neki. Istenem, kérlek, csak ki ne dobjam a taccsot.
Még ezt gondolta: Nem nyugszik, míg mindet újra el nem veszíti.
Azután meg furcsa bizonyossággal ezt: De nem fogja elveszíteni.
– Mire tesz, mester? – kérdezte a mutatványos. – Igen vagy nem, ki vagy be.
– Szar vagy kalaposinas – mondta az egyik porondmunkás, és ideges nevetés hallatszott. Sarah arca verítékben úszott.
Johnny hirtelen minden bankjegyet és negyeddollárost az asztal sarkára tolt.
– Mit művel? – kérdezte a mutatványos őszinte döbbenettel.
– Az egészet a 19-esre – mondta Johnny. Sarah felhördült, de visszanyelte. A tömeg morajlott.
– Ne erőltesse – súgta Johnny fülébe Bernhardt. Johnny nem válaszolt. Méla közönnyel nézte a kereket. Szeme csaknem ibolyaszínű volt.
Hirtelen csörgő hang hallatszott, Sarah kezdetben azt hitte, a füle cseng. Azután meglátta, hogy a többiek, akik pénzt raktak le, gyorsan újra visszasöprik mind az asztalról, hadd játssza Johnny egyedül a játszmáját.
Ne! A lány észrevette, hogy kiáltani szeretne. Ne így, ne egyedül, ez nem tisztességes...
Ajkába harapott. Attól tartott, hogy ha kinyitja a száját, hányni fog. Gyomra most már nagyon háborgott. Johnny nyereményrakása egymagában állt a csupasz lámpafényben. Ötvennégy dollár, s a számra fogadás tíz az egyhez fizet.
A mutatványos megnedvesítette az ajkát.
– Uram, a hatóság tiltja, hogy két dollárnál nagyobb összeget elfogadjak számfogadásra.
– Ugyan már – mordult föl Bernhardt. – Sávfogadásokat se szabadna elfogadnia tíz dollár fölött, mégis hagyta, hogy ez a pasas tizennyolcat tegyen föl. Mi van, berezelt?
– Nem, csak...
– Gyerünk – mondta hirtelen Johnny. – Döntse el. A barátnőm rosszul érzi magát.
A mutatványos fölmérte a tömeget. A tömeg ellenségesen nézett vissza rá. Ez rossz. Ezek nem látják be, hogy a fickó csak a pénzét szórja, s ő csupán vissza akarja tartani. Le van szarva. A tömegnek így se, úgy se fog tetszeni. Hadd álljon fejre ez az ipse, és veszítse el a pénzét, ő meg hadd zárjon be mára.
– Nos – felelte –, ha nincs maguk közt állami ellenőr... – A kerékhez fordult. – Körbe-körbe forog a kerék, nem tudni, hol áll meg, nem tudni még.
Megforgatta, s a számok azon nyomban foltba olvadtak össze. Egy darabig úgy tűnt, sokkal tovább tart, mint ameddig valójában tarthat, nem hallatszott más, csak a szerencsekerék zúgása, egy elszabadult ponyvadarabka csattogása az éjszakai szélben meg a rosszullét dobogása Sarah fejében. Magában könyörgött Johnnynak, karolja át, de az csak állt ott némán, keze a játékasztalon, szeme a keréken, amely, úgy látszik, eltökélte, hogy a világ végéig forog.
Végre-valahára lelassult annyira, hogy le lehessen olvasni a számokat, és Sarah meglátta a 19-est, a két számjegyet pirossal festették a fekete alapra. Föl-le, föl-le. A kerék lágy zúgása egyenletes tikitaki-tiki zajba ment át, nagyon hangosan szólt a csöndben.
A számok most lassulón, megfontoltan vonultak el a mutató előtt.
Az egyik porondmunkás álmélkodva kiáltott föl:
– Az istenit, az biztos, hogy közel lesz!
Johnny nyugodtan állt, a kereket figyelte, és Sarahnak most úgy tűnt (ámbár lehet, hogy a rosszulléttől volt, amely most már markoló görcshullámokban tört elő gyomrából), hogy a fiú szeme csaknem fekete. Jekyll és Hyde, gondolta, és hirtelen, értelmetlenül, félni kezdett tőle.
Tiki-taki-tiki-taki.
A kerék bekattogott a második tízes sávba, túlhaladt a 15-ösön és 16-oson, túlkattogott a 17-esen, és némi habozás után a 18-ason is. A mutató egy utolsó tikkel beesett a 19-es vájatba. A tömeg a lélegzetét is visszafojtotta. A kerék lassan elfordult, már a 19-es és a 20-as közti vékony élig ért a mutató. Egy pillanat töredékéig úgy látszott, hogy az él nem képes megtartani a mutatót a 19-es vájatban; hogy az elhaló lendület még átviszi a 20-asba. Ekkor a kerék visszalendült, ereje elfogyott, megállt.
Egy pillanatig semmi hang nem hallatszott a tömegből. Egyáltalában nem hallatszott semmi.
Ekkor az egyik tizenéves lágyan és elképedve megszólalt:
– Hé, haver, ötszáznegyven dollárt nyertél.
Mire Steve Bernhardt:
– Sosem láttam még ilyen sorozatot. Soha.
Ekkor a tömeg fölujjongott. Johnnyt hátba veregették, csapkodták. Emberek nyomakodtak el Sarah mellett, hogy hozzáérhessenek Johnnyhoz, s az alatt a pillanat alatt, amíg elválasztották őket egymás mellől, Sarahra keservesen, vadul rátört a rémület. Ereje elhagyta, ide-oda lökődött, gyomra eszelősen kavargott. Feketén, tucatnyi példányban forgott előtte a kerék.
Johnny egy pillanat múlva már mellette volt, és Sarah erőtlen boldogsággal látta, hogy csakugyan Johnny az, és nem az a higgadt báb, aki az előbb a kerék utolsó fordulását figyelte. Zavartan és aggodalmasan nézett a lányra.
– Ne haragudj, kicsim – mondta, és Sarah nagyon szerette érte.
– Semmi bajom – válaszolta, és nem tudta, így van-e vagy sem.
A mutatványos megköszörülte a torkát.
– A kerék bezárt – jelentette. – A kerék bezárt.
Beletörődő, rosszkedvű moraj hallatszott a tömegből.
A mutatványos Johnnyra nézett.
– Csekket kell adnom magának, fiatalember. Nem tartok ennyi készpénzt a bódéban.
– Jó lesz, mindegy – mondta Johnny. – Csak siessen. A hölgy csakugyan rosszul van.
– Még hogy csekket – csattant fel Steve Bernhardt. – Ad egy csekket magának, akkorát, mint a WGAN felhőkarcoló, és ő utazik holnap Floridába.
– Drága uram – kezdte a mutatványos –, biztosíthatom önt...
– Biztosítsd a jó édesanyádat, talán az hisz neked – kiáltotta Bernhardt. Hirtelen a játékasztalon át benyúlt a pult mögé.
– Hé! – üvöltött föl a mutatványos. – Ez rablás! A tömegre láthatólag nem tett nagy hatást ez a vád.
– Kérlek – motyogta Sarah. Forgott vele a világ.
– Nem érdekel a pénz – szólt Johnny hirtelen. – Engedjenek, kérem. A hölgy rosszul van.
– Ó, haver – sóhajtott a tizenéves, akinek Jimi Hendrix volt a gombján, de ő is, barátja is utat adtak, kelletlenül.
– Nem, Johnny – mondta Sarah kétségbeesetten erőlködve, nehogy hányni kezdjen. – Csak vedd át a pénzed. – Ötszáz dollár Johnny háromheti fizetése volt.
– Fizess, te piti csaló! – ordított a mutatványosra Bernhardt. Előkapta a Roi-Tan szivarosdobozt a pult alól, félretolta, anélkül hogy belenézett volna, újra benyúlt, és ezúttal egy zöld fémkazettát húzott elő. Lecsapta a játékasztalra.
– Ha ebben nincs ötszáznegyven ruppó, megeszem az ingem, itt, az egész társaság előtt. – Kemény, súlyos kezét Johnny vállára ejtette. – Várjon egy percet, fiam. Meg fogja kapni a pénzét, vagy ne legyen a nevem Steve Bernhardt.
– Igazán, uram, nincsen annyim...
– Fizess – mondta Steve Bernhardt, és odahajolt felé –, vagy gondom lesz rá, hogy lehúzzák a rolódat. Nem viccelek. Komolyan beszélek.
A mutatványos felsóhajtott, és ingében kotorászott. Elővette a nyakláncára erősített kulcsot. A tömeg felsóhajtott. Sarah nem bírta tovább. Gyomra fölemelkedett, és hirtelen halálos csend borult rá. Expresszvonat-sebességgel jött föl minden, minden. Elbotorkált Johnny mellől, és áttántorgott a tömegen.
– Rosszul van, édesem? – kérdezte Sarahtól egy női hang, s ő vakon bólogatott.
– Sarah? Sarah!
Nem rejtőzhetsz el... Jekylltől és Hyde-tól, villant át a Sarah agyán. A fluoreszkáló álarc mintha ott függött volna a szeme előtt a középső út sötétjében, míg a körhinta mellett futott. Vállával egy lámpaoszlopnak ütközött, mindkét kezével megragadta, és hányt. Megpróbált kiadni magából mindent.
Vattacukorszaga van, gondolta, és öklendezve hányt újra meg újra. Szeme előtt fényfoltok táncoltak. Az utolsó lökés már csak nyálkát és levegőt hozott föl.
– Jaj istenem – mondta elgyöngülten, és belekapaszkodott a lámpaoszlopba, hogy el ne essen. Valahonnan a háta mögül Johnny szólongatta, de nem tudott válaszolni még, nem is akart. Gyomra megnyugodott kissé, és most egy pillanatig itt akart még állni a sötétben, hogy gratuláljon magának, amiért életben maradt, túlélte ezt az estét a vásárban.
– Sarah? Sarah!
Kétszer kiköpött, hogy a torka kitisztuljon egy kissé.
– Ide, Johnny.
A fiú megkerülte a körhintát, rajta az ugrásba merevedett gipszlovakat. Szórakozottan markolta fél kezében a vaskos zöld bankjegyköteget.
– Jól vagy?
– Nem, de jobban. Hánytam.
– Ó. ó, istenem. Gyerünk haza. – Gyöngéden karon fogta.
– Megkaptad a pénzed?
A fiú lepillantott a pénzkötegre, azután szórakozottan nadrágzsebébe gyömöszölte.
– Igen. Az egészet, vagy csak egy részét, nem tudom. Az a nagydarab pacák számolta ki.
Sarah zsebkendőt vett elő a táskájából, és törölgetni kezdte a száját. Egy korty víz, gondolta. Eladom a lelkem egy korty vízért.
– Vigyáznod kellene rá – mondta a fiúnak. – Rengeteg pénz.
– Ebül szerzett pénz nem hoz szerencsét – mondta az komoran. – Anyám egyik mondása. Van neki milliónyi. És gyűlöli a hazárdjátékot.
– Hétpróbás baptista – mondta Sarah, majd görcsösen összerázkódott.
– Jól vagy? – kérdezte gondterhelten Johnny.
– A hideg – mondta a lány. – Ha benn leszünk a kocsiban, szeretném, ha a fűtést teljes erőre állítanánk, és... ó, uramisten, megint.
Elfordult a fiútól, és hörögve váladékot öklendezett föl. Megtántorodott. A fiú gyöngéden, de erősen fogta.
– El tudsz jönni a kocsiig?
– Igen. Most már semmi bajom. – De a feje fájt, szájának rossz volt az íze, s hát- és hasizmai mintha kiugrottak volna a helyükből, feszültek és fájtak.
Lassan lépdeltek a középső úton, csoszogtak a fürészporon, sátrak mellett haladtak el, amelyeket bezártak és letakartak már éjszakára. Árnyék tűnt föl mögöttük, és Johnny hátrakapta a fejét, talán eszébe jutott, mennyi pénz van a zsebében.
Az egyik fiú volt az – úgy tizenöt év körüli. Zavartan mosolygott rájuk.
– Remélem, jobban vagy – mondta Sarahnak. – Lefogadom, ezek a hot dogok okozták. Könnyen megesik, hogy romlottat kap az ember.
– Huh, ne is beszélj róla – mondta Sarah.
– Segítsek neked elkísérni őt a kocsiig? – kérdezte Johnnytól.
– Nem, kösz. Boldogulunk.
– Oké. Amúgy is rohannom kell. – De megállt egy pillanatra, szemérmes mosolya vigyorrá szélesedett. – Imádtam nézni, ahogy arra a pasira rájárt a rúd.
Elrobogott a sötétségben.
Sarah kis fehér furgonja volt az egyetlen kocsi a sötét parkolóban; úgy kuporgott egy gázlámpa alatt, mint egy elhagyott, elkóborolt kiskutya. Johnny kinyitotta az utasülés ajtaját, és Sarah óvatosan bebújt. Johnny a volán mögé ugrott, és indított.
– Még kell pár perc a fűtésnek – mondta.
– Ugyan. Már melegem van.
A fiú ránézett, és látta, hogy arcát kiverte a veríték.
– Lehet, hogy be kellene ugranunk a Kelet-Maine-i Egészségügyi Központ ügyeletére – mondta. – Ha szalmonella, komoly is lehet.
– Nem, jól vagyok. Haza akarok menni, és aludni. Csak annyi időre kelek föl holnap, hogy telefonon beteget jelentsek az iskolában, és visszafekszem aludni.
– Ne kelj föl még ennyi időre se. Majd én bejelentlek, Sarah. A lány hálásan nézett rá.
– Bejelentenél?
– Persze.
Most már az autópályán tartottak visszafelé.
– Sajnálom, hogy nem mehetünk el tehozzád – mondta Sarah. – Tényleg nagyon sajnálom.
– Nem a te hibád.
– De az. Én ettem a romlott hot dogot. Peches Sarah.
– Szeretlek, Sarah – mondta Johnny. No, kinn volt, már nem lehetett visszanyelni, ott lebegett közöttük a kocsiban, valakire várt, aki tesz vele valamit.
A lány megtette, ami tellett tőle:
– Köszönöm, Johnny.
Kényelmes csöndben robogtak tovább.

Második fejezet

1

Éjfélre járt, amikor Johnny ráfordította a kocsit a lány háza előtti felhajtóra. Sarah szundikált.
– Hé – szólalt meg a fiú, leállította a motort, és gyöngéden megrázta. – Megjöttünk.
– Ő... oké... – Fölült, és szorosabbra fogta kabátját maga körül.
– Hogy érzed magad?
– Jobban. A gyomrom ég és a hátam fáj, de jobban vagyok. Johnny, vidd magaddal a kocsit Cleavesbe.
– Nem, inkább nem – felelte. – Valaki még meglátja, hogy ott parkol a ház előtt egész éjjel. Ártana a jó hírednek...
– De hát oda akartam menni hozzád...
Johnny elmosolyodott:
– Az megérte volna a kockázatot. De háromsaroknyit akkor is gyalog kellett volna megtennünk. Szeretném, ha itt lenne nálad a kocsi, hátha meggondolod magad, és elmész az ügyeletre.
– Nem gondolom meg.
– Hátha mégis. Bemehetek taxit hívni?
– Hát persze.
Bementek, és Sarah fölkapcsolta a villanyfűtőt, még mielőtt újra kileli a hideg.
– A telefon a nappaliban van. Megyek, ágyba bújok.
A nappali kicsi volt és funkcionális, a barakkszerűségtől csak a kézzel festett függöny mentette meg – pszichodelikus színekkel festett virágok –, és egy plakátsorozat az egyik falon: Dylan Forest Hills-ben, Baez a Carnegie Hallban, a Jefferson Airplane Berkeleyben és a Byrds Clevelandben.
Sarah ledőlt a pamlagra, és az álláig húzott egy paplant. Johnny őszinte aggodalommal nézte. A lány arca most a szeme alatti sötét karikáktól eltekintve falfehér volt. Annyira betegnek látszott, amilyennek ember csak látszhat.
– Talán az lenne a legjobb, ha itt maradnék éjszakára – mondta Johnny. – Csak arra az esetre, ha történik valami, például...
– Például hajszálrepedés a gerinccsúcsomon? – kérdezte keserűen.
– Szóval, nem tudom. Akármi.
Saraht az alsó régióiban zajló vészjósló dübörgés késztette döntésre. Eredetileg az volt a határozott szándéka, hogy az éjjel John Smithszel hál. Ez így nem fog menni. De azt se akarta, hogy ez az este azzal végződjék: a fiú segítségével dobja ki a taccsot, tántorog ki a vécére és nyakal be egy üvegnyi Pepto-Bismolt.
– Rendbe jövök – mondta. – Csak az a romlott vásári hot dog tehet róla, Johnny. Te is könnyen így járhattál volna. Hívj fel holnap valamelyik szünetben.
– Biztos vagy benne?
– Igen, biztos.
– Oké, gyerek. – További viták nélkül emelte föl a telefont és hívott taxit. A lány lehunyta a szemét, Johnny hangja elringatta és megnyugtatta. Ez volt az egyik dolog, amiért kedvelte a fiút: hogy csakugyan mindig azt igyekszik tenni, ami a helyes, a leghelyesebb, minden önfeláldozó halandzsa nélkül. Ez jó volt. Annyira fáradt volt és sokkal levertebb, semhogy kedve lett volna apró társasági játékszabályokkal foglalkozni.
– Elvégeztetett – tette le a kagylót Johnny. – Öt perc múlva itt lesz egy hapsi.
– Legalább taxiravalód van – mosolygott a lány.
– És azt tervezem, hogy csinos jattot adok. Odajött a pamlaghoz, leült mellé, megfogta a kezét.
– Johnny, hogyan csináltad?
– Hmmm?
– A kerékkel. Hogyan tudtad megcsinálni?
– Megérzés volt, semmi más – mondta kicsit zavartan. – Mindenkinek vannak megérzései időnként. Mint a lóversenyen vagy a blackjack-játékban vagy az egyszerű snúrban.
– Nem – ellenkezett a lány.
– Tessék?
– Nem hiszem, hogy csakugyan mindenkinek vannak megérzései időnként. Csaknem hátborzongató volt. Kicsit... meg is ijesztett.
– Igazán?
– Igen.
Johnny felsóhajtott:
– Időnként megérzéseim támadnak, ez minden. Ahogy vissza tudok emlékezni, kicsi gyerek korom óta. És mindig sikerült megtalálnom elvesztett dolgokat. Annak a kis Lisa Schumannak is az iskolában. Tudod, melyik kislányra gondolok?
– A kicsi, szomorú, szürkécske Lisa? – mosolygott. – Ismerem. Szorongva és kábán mered rám a nyelvtanóráimon.
– Elveszítette a gyűrűjét – mondta Johnny –, és sírva jött hozzám panaszkodni. Megkérdeztem, megnézte-e a szekrényében a legfelső polc bal sarkában: csak találgattam. De ott volt.
– És mindig képes voltál ilyesmire?
A fiú nevetve rázta a fejét.
– Aligha. – Mosolya ellanyhult kissé. – De ma este sikerült, Sarah. A kerék... – összeszorította az öklét, és gondterhelten nézett le rá – a kerék itt volt a markomban. És átkozottul furcsa képzet társult hozzá.
– Éspedig?
– Autógumi – mondta lassan. – Égő gumi. És hideg. És jég. Fekete jég. Ezek a dolgok voltak a tudatom mélyén. Isten tudja, miért. És rossz előérzet. Hogy vigyázzak.
A lány a szemébe nézett, nem szólt semmit, s a fiú arca lassan kitisztult.
– De akármi volt, elmúlt. Nyilván semmi az egész.
– Ötszáz dollárnyi jó szerencse – mondta a lány. Johnny nevetett és bólintott. Nem szólt többet, Sarah meg bóbiskolt, örült, hogy a fiú itt van mellette. Akkor ébredt föl ismét, amikor kintről a fényszóró fénye verődött a falra. A taxi.
– Telefonálok majd – szólt a fiú, és szelíden arcon csókolta. – Nem akarod mégis, hogy itt maradjak? Biztos?
A lány hirtelen akarta volna, mégis megrázta a fejét.
– Hívjál – kérte.
– Harmadik szünetben – ígérte. Az ajtóhoz ment.
– Johnny?
Visszafordult.
– Szeretlek, Johnny – mondta a lány, és arca felragyogott.
A fiú csókot fújt felé.
– Gyógyulj meg – mondta –, és majd beszélünk.
Ő rábólintott, de négy és fél év telt el, amíg újra beszélt Johnny Smithszel.

2

– Nem bánja, ha előreülök? – kérdezte Johnny a taxisofőrt.
– Nem én. Csak ne üsse a térdét a taxiórának. Érzékeny.
Johnny némi erőfeszítéssel a taxióra alá gyömöszölte hosszú lábát, és becsapta az ajtót. A taxis, középkorú, kopasz, pocakos ember, lecsapta az órát, és a taxi nekivágott a Flagg Streetnek.
– Merre?
– Cleaves Millsbe – mondta Johnny. – Main Street. Majd megmutatom magának, hova.
– Ötven százalék felárat kell kérnem magától – mondta a taxis. – Nem szívesen teszem, de onnan üresen kell visszajönnöm.
Johnny keze szórakozottan a nadrágzsebében lévő bankjegykötegre simult. Megpróbált visszaemlékezni, volt-e valaha is ennyi pénz nála. Egyszer. Vett egy kétéves Chevyt ezerkétszáz dollárért. Szeszélyből készpénzt kért a takarékpénztárban, csak hogy lássa, hogy néz ki ennyi pénz. Nem volt olyan csodálatos, de annál csodálatosabb volt az autókereskedő meglepett arca, amikor Johnny ezerkétszáz dollárnyi bankjegyet nyomott a kezébe. Ám most, ettől a pénzkupactól csöppet se érezte jól magát, csak érthetetlenül zavartan, és anyja aranyigazsága jutott ismét az eszébe: Ebül szerzett pénz nem hoz szerencsét.
– Rendben van a felár – mondta a taxisnak.
– Csak hogy értsük egymást – mondta a taxis bőbeszédűbben. – Olyan gyorsan értem ide a hívásra a Riverside-ról, és ha oda Cleavesbe átérek, nem kapok fuvart.
– Csakugyan? – kérdezte különösebb érdeklődés nélkül Johnny. Sötét házak villantak el mellette odakinn. Ötszáz dollárt nyert; ilyesmi, még hasonló se történt vele soha eddig. Ez a kísérteties égőgumiszag... az érzés, hogy részben újra átél valamit, ami akkor történt vele, amikor nagyon kicsi volt... és aztán az az érzés, hogy valami balszerencse ellensúlyozza majd a jó szerencsét – még mindig nem múlt el.
– Eegen, ezek a részegek kihívják az embert, aztán meggondolják magukat – mondta a taxis. – Átkozott részegek, isznak még egynéhány sört. Vagy elisszák a taxiköltséget várakozás közben, és mikor megjövök és elkiáltom magam: „Ki kérte a taxit?”, senki se vállalja.
– Mgen – mondta rá Johnny. Balra tőlük a Penobscot folyó folydogált sötéten és olajosan. Aztán meg mindennek a tetejébe Sarah rosszulléte, meg hogy azt mondta, szereti. Lehet, hogy csak gyönge pillanatában mondta, de Uramisten! ha csakugyan szereti! Johnny az első találkozójuk óta odavolt érte. Ez az ő ma esti szerencséje, nem az, hogy bankot robbantott a keréknél. Agyába mégis minduntalan visszatért a kerék, és aggasztotta. A sötétben még mindig látni vélte, amint forog, hallani vélte a mutató lassuló tiktakkolását, amint átkattog az éleken. Nyugtalan álmában hall effélét az ember. Ebül szerzett pénz nem hoz szerencsét.
A taxis ráfordult a 6-os országútra, most már jóízűen belefogott monológjába.
– Erre aztán aszondom: „Menj a... tudod, hova.” A srácnak nagy a pofája, érti? Nem vagyok köteles végighallgatni ennyi szemétséget, senkitől se, a saját fiamtól se. Huszonhat éve vezetem ezt a taxit. Hatszor fosztottak ki. Számtalan koccanásom volt, bár nagyobb karambolom sose, amiért hálás is vagyok a Boldogságos Szűz Máriának, meg Szent Kristófnak, meg a Mindenható Atyaúristennek, tudja-e. És minden héten, akármilyen rosszul ment is a bolt, öt dollárt félretettem a fiú taníttatására. Pisis kora óta, amikor még a cumisüveget szívta. És minek? Azért, hogy egy szép napon azzal a szöveggel jöjjön haza nekem, hogy az Egyesült Államok elnöke egy disznó? A szentségit neki! Lehet, hogy a srác szerint én is disznó vagyok, bár azt ő is tudja: ha ilyet mond egyszer, kiverem a fogát. Hát ilyen ez a mai fiatal nemzedék. Így aztán aszondom neki: „Menj... a... tudod hova.”
– Mgen – mondta rá Johnny. Most erdő vonult el mellettük. A Carson-mocsár terült el balra tőlük. Nagyjából hét mérföldnyire jártak Cleaves Millstől. A taxióra újabb tízcentnyit kattant.
Egyetlen vacak tízcentes, egy dollár tizedrésze. Tessék, csak tessék.
– Mi a foglalkozása, ha szabad kérdeznem? – szólt a taxis.
– A cleavesi középiskolában tanítok.
– Igen? Hát akkor tudja, miről beszélek. Mi a csuda van ezekkel a kölkökkel, mondja?
Nos, romlott hot dogot ettek, amelynek Vietnam a neve, és gyomormérgezést kaptak tőle. Egy Lynndon Johnson nevű ipse sózta rájuk. Így aztán elmentek a másik ipséhez, és így szóltak: „Jajistenem, mister, baromi rosszul vagyok.” És erre ez a másik ipse, úgy hívják, Nixon, így szólt: „Tudom, hogyan lehet rendbe hozni. Egyetek még egy kis hot dogot.” Hát ez a baj az amerikai fiatalsággal.
– Nem tudom – mondta Johnny.
– Az ember egy életen át tervez, és megteszi, amit csak tehet – mondta a taxis, és most már őszinte megrökönyödés szólt a hangjából, olyan megrökönyödés, amely nem fog sokáig tartani, merthogy a taxis élete utolsó percéhez érkezett. És Johnny, aki nem tudott erről, igazán megsajnálta ezt az embert, részvétet érzett iránta, amiért ennyire nem ért semmit.
Gyere velem, bébi, rázzuk a, rázzuk a táncot.
– Az ember csak a legjobbat akarja, semmi mást, a srác meg hazajön seggig érő hajjal, és azt mondja, az Egyesült Államok elnöke egy disznó. Egy disznó! A rabló életbe, én nem...
– Vigyázzon! – ordította Johnny.
A taxis arca, ez a komoly, dühös és elkeseredett arc, amely püffedt amerikai legionáriusarcnak látszott a szerelvényfal fényében és a közeledő fényszórókéban, eddig félig őfeléje fordult. Most előremeredt, de már későn.
– Jéééézusom...
Két kocsi jött, a fehér záróvonal mindkét felén. Egymás mellett versenyezve közeledtek fölfele a dombra, egy Mustang meg egy Dodge Charger. Johnny hallotta a motorjuk fölpörgetett sivítását. A Charger egyenesen feléjük nyomult. Meg se próbált kitérni az útból, és a taxis megdermedt a volánnál.
– Jééééééz...
Johnny alig érzékelte, amint a Mustang elröpül a baljukon. Azután a taxi és a Charger frontálisan ütközött, s Johnny érezte, hogy föl- és kifelé száll. Nem érzett fájdalmat, bár azt haloványan érzékelte, hogy combja érintkezésbe került a taxiórával, annyira, hogy az kiszakadt a keretéből.
Azután a szétmorzsolódó üveg zaja hallatszott. Hatalmas lángnyelv csapott föl az éjszakában. Johnny feje beleütközött a taxi szélvédőjébe, és átütötte. A valóság egy lyukká kezdett zsugorodni. Haloványan, távolról fájdalom, a vállában és a karjában, amint teste többi része követte fejét a kiszakított szélvédőn át. Röpült. Röpült az októberi éjbe.
Homályosan felvillanó gondolat: Meghalok? Ebbe fogok belehalni?
Belső hang válasza: Igen, alighanem ebbe.
Repülés. Októberi csillagok csapkolódtak az éjen át. Fölrobbanó benzin zajos lobbanása. Narancsszín villanás. Azután sötétség.
Űrutazása kemény puffanással és csattanással ért véget. Hideg nyirkosság, amint a Carson-mocsárba zuhant, huszonöt lábnyira onnan, ahol a Charger és a taxi tűzmáglyát lökött az éjszakai égbolt felé.
Sötétség.
Elhalványulás.
Míg semmi nem maradt, csak egy irdatlan vörös és fekete kerék, olyan ürességben forgott, mintha a csillagok közt lenne, próbálja ki a szerencséjét, elsőre mázli, másodjára szerencse, tessék, tessék, tessék. A kerék föl-le forgott, vörös és fekete, a mutató kattogott az élek mentén, és ő megfeszült, hogy lássa, a dupla nullához ér-e, a banké a szám, a banké a szám, a banké a játék, mindenki veszít, csak a bank nem. Megfeszült, hogy lássa, de a kerék eltűnt. Csak feketeség volt, csak az egyetemes, mindent tagadó üresség, a nagyfene semmi. Hideg pokoltornác.
Johnny Smith sokáig maradt ott, nagyon sokáig.

Harmadik fejezet

1

1970. október 30-án, valamivel éjjel két óra után megszólalt a telefon Cleaves Millstől mintegy százötven mérföldnyire délre egy kis ház földszinti halljában.
Herb Smith tétován ült föl az ágyban, félig átkászálódott az álom küszöbén, de álmosan és bizonytalanul fönnakadt az álom ajtajában.
Mellőle Vera hangja, a párna letompítja:
– Telefon.
– Az – mondta, és kiszállt az ágyból. Nagydarab, széles vállú férfi volt, közel az ötvenhez, ritkuló hajjal, pizsamanadrágban. Kiment az emeleti hallba, fölgyújtotta a villanyt. Odalenn egyre csak csörömpölt a telefon.
A „telefonzughoz” ment – így becézte e bútordarabot Vera. Ez a telefonkészülékből meg egy fura kis asztalkából és ülőkéből állt; a szupermarket összegyűjtött zöld bélyegeiért kapták három éve. Herb soha nem volt hajlandó százhúsz kilóját belepréselni. Állva telefonált. Az asztalka fiókja teli volt a Lélek Derűje antológiával és Sors magazinokkal.
Herb a telefonhoz nyúlt, azután hagyta, hadd csöngjön még.
Egy késő éjszakai telefonhívás általában háromféle dolgot jelenthet: egy régi barátod teljesen beseggelt, és úgy véli, örülni fogsz a hangjának akár hajnali kettőkor is; téves kapcsolás; rossz hír.
Herb, abban a reményben, hogy a három közül a középső történik, fölvette a kagylót.
Metsző férfihang szólt bele:
– Herbert Smith lakása?
– Igen.
– Kivel beszélek, kérem?
– Herb Smith vagyok. Mi a...
– Kérem, maradjon vonalban.
– Igen, de ki...
Késő. Halvány koppanást hallott, mintha a drót túlsó felén lévő illető ledobta volna egyik cipőjét. A vonalban marasztották. Sok mindent nem kedvel a telefonnal kapcsolatban – téves kapcsolásokat, hülyéskedő gyerekeket, akik tudni óhajtják, van-e Prince Alberted konzervben, központosokat, akik úgy beszélnek, mintha komputerek lennének, és mézesmázosokat, akik magazin-előfizetésekre próbálják rávenni –, legjobban azonban azt utálta, ha a vonalban marasztják. Ez is azok közé az ármányos dolgok közé tartozik, amelyek észrevétlen osontak be a modern életbe az elmúlt évtizedben. Valaha a vonal másik végén lévő pacák egyszerűen így szólt:
– Tartsa a kagylót, jó? – és mellétette. Akkoriban legalább távoli beszélgetéseket hallhatott közben az ember, ugató kutyát, rádiót, síró csecsemőt. A vonalban maradni teljesen más ügy. A vonal sötéten, lágyan kiürül. Az ember a semmibe jut. Akár így is mondhatnánk:
– Legyen szíves, maradjon a vonalban, míg élve eltemetem kis időre. Észrevette, hogy megijedt egy kicsikét.
– Herbert?
Megfordult, a telefonnal a fülén. Vera állt a lépcső tetején, kifakult barna fürdőköpenyében, haja csavarókra tekerve, arcán-homlokán valami krém, amely gipsszerű állaggal keményedett bőrére.
– Ki az?
– Még nem tudom. Azt mondták, maradjak a vonalban.
– A vonalban? Hajnali negyed háromkor?
– Igen.
– Csak nem Johnnyról van szó? Nem Johnnyval történt valami?
– Nem tudom – mondta, komoly erőfeszítésébe került, hogy ne emelje fel a hangját. Valaki fölhívja az embert éjjel kettőkor, azt mondja, maradjon a vonalban, az ember sorra veszi a rokonait, és fölleltározza állapotukat. Listát készít nagynénikről. Fölsorolja nagyszülei betegségeit, feltéve, hogy még vannak nagyszülei. Eltűnődik, vajon nem szűnt-e meg ketyegni valamelyik barátjának a ketyegője. És az ember igyekszik nem gondolni arra, hogy van egy egyetlen fia, akit nagyon szeret, s arra se, hogy az efféle hívások mindig éjjel kettő körül érkeznek, s hogy az ember lábikrája megmerevedik és elnehezül a feszültségtől...
Vera lehunyta a szemét, és kicsiny melle előtt összekulcsolta a kezét. Herb uralkodni próbált ingerültségén. Visszafogta magát, nehogy ezt mondja:
– Vera, a biblia határozottan azt írja elő, hogy ezt csukott ajtó mögött csináld. – E mondattal kivívta volna Vera Smith Kedves Mosolyát Hitetlen és Pokolraszánt Férjek Számára. És Herb hajnali kettőkor, a vonalban aligha viselte volna el eme bizonyos mosolyt.
A telefon újra kattant, s egy másik, idősebb férfihang szólt bele:
– Halló, Mr. Smith?
– Igen, ki beszél?
– Sajnálom, hogy megvárakoztattam, uram. Meggs őrmester vagyok az oronói rendőrkapitányságtól.
– A fiamról van szó? A fiammal történt valami?
Öntudatlanul lezökkent a telefonzug ülésére. Teljesen elgyöngült.
Meggs őrmester így szólt:
– Van önnek egy John Smith nevű fia?
– Történt vele valami? Baja esett?
Léptek a lépcsőn. Vera ott állt mellette. Egy pillanatig nyugodtnak látszott, azután tigrisanyaként kapott oda a telefonhoz.
– Mi az? Mi történt az én Johnnymmal?
Herb elrántotta tőle a készüléket, az asszony egyik körme berepedt. Szigorúan nézett feleségére, és így szólt:
– Majd én elintézem.
Felesége ránézett, szelíd, fakultkék szeme tágra nyílt a szájára kapott keze fölött.
– Mr. Smith, ott van még?
Herb szájából úgy hullottak a szavak, mintha novokain venné körül őket:
– Van egy John Smith nevű fiam, igen. Cleaves Millsben lakik. Az ottani középiskolában tanít.
– Autóbaleset érte, Mr. Smith. Az állapota rendkívül súlyos. Nagyon sajnálom, hogy ezt a hírt kellett közölnöm önnel:
– Meggs hangja erőteljes, hivatalos volt.
– Úristen – szólt Herb. Gondolatai kavarogtak. Egyszer, a katonaságnál egy nagy, komisz, szőke, délről jött fiú, úgy hívták, Childress, agyba-főbe verte az Atlanta bárban. Herb akkor érezte így magát, ilyen életképtelennek, minden gondolata hasznavehetetlen, szétkent masszává csapódott szét. – Úristen – mondta újra.
– Meghalt? – kérdezte Vera. – Meghalt? Johnny meghalt?
Férje letakarta a membránt.
– Nem – mondta. – Nem halt meg.
– Nem halt meg! Nem halt meg! – kiáltotta Vera, és hallható puffanással térdre esett. – Ó, Istenem, szívünkből köszönjük neked, s kérjük, viseld gondját irgalmas szíveddel a fiunknak, óvd meg őt szerető kezeddel, kérünk téged a te egyszülött fiadnak, Jézusnak nevében és...
– Vera, fogd be a szád!
Egy másodpercig mindhárman hallgattak, mintha eltűnődnének a világon és annak nem igazán mulatságos megjelenési formáin: Herb, a telefonzugba préselt törzzsel, térde az asztalka alsó lapjához szorulva, arcában egy plasztik virágcsokor; Vera, a hall szellőzőrácsára plántált térddel; s a láthatatlan Meggs őrmester, aki sajátos közönségként figyeli ezt a fekete komédiát.
– Mr. Smith?
– Igen. El... elnézést a kavarodásért.
– Teljesen érthető – mondta Meggs.
– A fiam... Johnny... a Volkswagenjét vezette?
– Halálcsapdák, halálcsapdák azok a kis bogárhátúak, halálcsapdák – hablatyolta Vera. Arcán könnyek csurogtak, úgy folytak le az éjszakai pakolás kemény felszínén, mint eső a krómon.
– A Bangor-Orono cég sárga taxijában ült – mondta Meggs. – Ismertetem önnel a tényállást, amennyire eddig értesültem róla. Három járműről van szó, kettőt Cleaves Mills-i srácok vezettek. Egymás mellett haladtak. Fölhajtottak a 6-os országút Carson-domb nevű emelkedőjén, keleti irányba. A taxi, amelyben az ön fia ült, nyugatra tartott, Cleaves felé. A taxi és a menetiránnyal szemközt haladó kocsi frontálisan ütközött. A taxisofőr, valamint a másik kocsit vezető fiú meghalt. Az ön fia és annak a másik kocsinak az utasa a kelet-maine-i kórházban van. Értesülésem szerint mindketten válságos állapotban.
– Válságos – mondta Herb.
– Válságos! Válságos! – mormolta Vera.
Jaj istenem, akárcsak azok a hülye Broadway-komédiák, gondolta Herb. Zavarban volt Vera miatt és Meggs őrmester miatt, aki nyilván hallja a háttérből Verát, mint valami begolyózott görög kórust. Eltűnődött, vajon hány ilyen beszélgetést bonyolított le pályafutása során Meggs őrmester. Oda lyukadt ki, hogy nyilván jó sokat. Előzőleg már alighanem fölhívta a taxisofőr feleségét és a halott fiú anyját, hogy közölje a hírt. Azok hogyan reagáltak? És mit számít? Vajon nincs-e joga Verának, hogy sírjon a fiáért? És miért kell valakinek ilyen pillanatban ilyen ostoba gondolatokkal foglalkoznia?
– Kelet-Maine – mondta Herb. Fölfirkálta egy blokkra. A blokk felső lapján lévő rajz mosolygó telefonkészüléket ábrázolt. A rajzon lévő telefonzsinór ezeket a betűket formázta:  TELEFONPAJTÁS.
– Hogyan sérült meg?
– Bocsánat, nem értem, Mr. Smith.
– Hol sérült meg? A fején? Gyomrán? Hol? Megégett? Vera fölsikoltott.
– Vera, kérlek, nem fognád be a szád?
– A kórháztól kell felvilágosítást kérnie – mondta óvatosan Meggs. – Csak néhány óra múlva kapok teljes jelentést.
– Rendben. Rendben.
– Mr. Smith, sajnálom, hogy ilyen rossz hírrel kellett zavarnom önt éjnek évadján, de...
– Rossz hír, nagyon is – mondta. – Föl kell hívnom a kórházat, Meggs őrmester. Ég áldja.
– Jó éjt, Mr. Smith.
Herb letette, és ostobán bámult a telefonra. Hát így, gondolta. Mit szólsz hozzá, Johnny.
Vera újabb sikoltást eresztett meg, és Herb riadtan látta, hogy az asszony megmarkolja a haját, hajcsavaróstul, mindenestül, és tépi:
– Ítélet! Ítélet, amiért így élünk, bűnben! Herb, térdelj ide mellém...
– Föl kell hívnom a kórházat, Vera. Nem óhajtok térden állva telefonálni.
– Imádkozni fogunk érte... megígérjük, hogy jobbak leszünk... ha legalább gyakrabban járnál el velem a templomba, biztosan... lehet, hogy a szivarjaid miatt történt, meg hogy sörözöl azokkal az emberekkel munka után... káromkodsz... Isten nevét az ajkadra veszed... ítélet... ez az ítélet.
Herb az asszony arcára tette a kezét, hogy megfékezze vad rángatódzását. Az éjszakai krémnek kellemetlen volt a tapintása, de nem vette el a kezét. Sajnálta Verát. Az utóbbi tíz évben felesége abban a szürke közegben kóválygott, amely valahol a megszállott baptista hit és az enyhe vallásos mánia között húzódik. Johnny születése után öt évvel az orvos daganatot talált a méhében és a hüvelyében. A műtét lehetetlenné tette, hogy több gyereke legyen. Öt évvel később további daganatok radikális méheltávolítást tettek szükségessé. Ekkor kezdődött el igazán, a mély vallásos érzés furcsán keveredett egyéb hitekkel. Mohón olvasott kiadványokat Atlantiszról, égből érkező űrhajókról, „tiszta keresztény” lényekről, akik a föld belsejében élnek. Majdnem olyan sűrűn olvasta a Sors magazint, mint a bibliát.
– Vera – szólalt meg.
– Megjavulunk – suttogta az asszony, könyörgő tekintettel. – Megjavulunk, és ő életben marad. Majd meglátod. Majd...
– Vera.
Az asszony elhallgatott, ránézett.
– Hadd hívom föl a kórházat, hogy megtudjam, mekkora a baj a valóságban – mondta szelíden.
– Re... rendben. Igen.
– Képes lennél leülni a lépcsőre és teljes csöndben maradni?
– Imádkozni akarok – mondta gyerekesen. – Nem tarthatsz vissza.
– Nem is akarlak. Feltéve, hogy magadban imádkozol.
– Igen. Magamban. Rendben van, Herb.
Odament a lépcsőhöz, leült, és szemérmesen összébb vonta köntösét. Összekulcsolta a kezét, s ajka mozogni kezdett. Herb fölhívta a kórházat. Két órával később észak felé tartottak a csaknem teljesen üres maine-i autópályán. Herb a Ford 66-os furgonja kormánykerekénél. Vera kihúzott derékkal ült mellette. Bibliája az ölében.

2

A telefon háromnegyed kilenckor ébresztette Saraht. Félálomban tántorgott a készülékhez. Háta fájt az éjszakai hányástól, hasizmai feszültek, de egyébként sokkal jobban érezte magát.
Fölvette a kagylót, biztos volt benne, hogy Johnny lesz:
– Halló?
– Szia, Sarah. – Nem Johnny volt. Anne Strafford volt, az iskolából. Anne egy évvel volt idősebb Sarahnál, második éve tanított Cleavesben. Spanyoltanár. Gömbölyded, élénk lány, Sarah nagyon szerette. De most zavartnak tűnt.
– Szervusz, Annie. Csak múló betegség. Johnny nyilván elmondta neked. A vásári hot dogtól, úgy hiszem...
– Úristen, tehát nem is tudod. Nem is... – A szavakat furcsa, fulladozó neszek nyelték el. Sarah komoran hallgatta e neszeket. Kezdeti értetlensége halálos nyugtalansággá változott, amint rádöbbent: Anne sír.
– Anne? Mi a baj? Csak nem Johnnyról van szó? Csak nem...
– Baleset történt – mondta Anne. Most már nyíltan zokogott. – Taxiban ült. Frontális összeütközés történt. A másik kocsit Brad Freneau vezette, hozzám járt spanyolra, másodikos, meghalt, a barátnője ma reggel halt meg, Mary Thibault, Johnny egyik osztályába járt, úgy hallom; ez iszonyat, egyszerűen iszo...
– Johnny! – ordította a telefonba Sarah. Gyomra újra fölkavarodott. Keze, lába hirtelen úgy kihűlt, mint négy sírkő. – Mi történt Johnnyval?
– Válságos állapotban van, Sarah. Dave Pelsen ma reggel fölhívta a kórházat. Nem hiszik, hogy... szóval nagyon rossz.
A világ elszürkült. Anne még mindig beszélt, de a hangja messzi-csöpp lett, ahogy E. E. Cummings írja a léggömbemberről. Előtóduló képek botladoznak át egymáson, értelme egyiknek sincs. Az óriáskerék. A tükörlabirintus. Johnny szeme, furcsán ibolyaszínű, csaknem fekete. A drága, csúnyácska arca a megyei vásár harsány fényében, villanydrótokon csüngő csupasz égők.
– Nem Johnny az – mondta, messzi-csöpp, messzi-csöpp hangon. – Tévedsz. Jól volt, amikor elment innen.
És Anne hangja, amint visszatér, mint egy visszaütött labda, hangja oly döbbent és hitetlen, oly méltatlankodó, amiért ilyesmi történhet egy magakorabelivel, egy fiatal és eleven valakivel. – Megmondták Dave-nek, hogy nem ébred föl soha, még akkor se, ha túléli a műtétet. Meg kell műteniük a feje miatt... a feje...
Azt fogja-e mondani: összezúzódott? Johnny feje összezúzódott?
Sarah ekkor elájult, alighanem azért, hogy elkerülje ezt a végső, visszavonhatatlan szót, ezt a végső iszonyatot. A telefonkagyló kiesett a kezéből, Sarah lehuppant egy szürke világba, azután elterült, s a kagyló ide-oda lengett, rövidülő ívben, és Anne Strafford hangja szólt belőle:
– Sarah?... Sarah?... Sarah?

3

Sarah negyed egykor ért be a kelet-maine-i kórházba. A recepcióspultnál ülő nővér ránézett fehér, feszült arcára, mérlegelte a teherbíróképességét, és közölte vele, hogy John Smith még a műtőben van. Hozzátette, hogy Johnny anyja és apja a várószobában tartózkodnak.
– Köszönöm – mondta Sarah. Jobb helyett balra fordult be, beleütközött egy orvosi szekrénybe, vissza kellett fordulnia.
A várószobát szemkápráztatóan élénk, tiszta színekkel festették ki. Néhány ember üldögélt, gyűrött magazinokba vagy a semmibe bámultak. Ősz hajú asszony jött a liftek felől, átadta látogatási engedélyét egy barátnőjének. A barátnő kicsattogott magas sarkain. A többiek tovább üldögéltek, várták az alkalmat, hogy meglátogassák az apát, akinek eltávolították az epeköveit, az anyát, aki három napja kis daganatot vett észre a melle alatt, a barátot, akit láthatatlan kalapács vert mellbe kocogás közben. A várakozók gondosan álcázták izgatottságukat. Az aggodalmat besöpörték arcuk mögé, akár a port a szőnyeg alá. Sarah megint úgy érezte, hogy a valószerűtlenség lebegi körül. Halk csengő szólt valamerre. Nyersgumi talpú cipő nyikordult. Johnny jól volt, amikor eljött a lakásáról. Lehetetlen, hogy itt van az egyik téglatoronyban és a halállal viaskodik.
Nyomban tudta, melyik Mr. és Mrs. Smith. Keresztnevükön törte a fejét, és nem jutott eszébe azonnal. Együtt ültek a helyiség hátsó felében, és a többiektől eltérően nekik még nem volt rá idejük, hogy megbékéljenek azzal, ami az életükkel történt.
Johnny mamája a kabátját maga mögé gyűrve ült, kezében a bibliájával. Olvasás közben mozgott az ajka, és Sarahnak eszébe jutott, Johnny mondta róla, hogy nagyon vallásos – talán túlságosan is az, valahol a szent őrjöngés és a kígyóbűvölés közötti nagy térségben. Mr. Smith – Herb, jutott eszébe, Herbnek hívják – térdén egy magazin, de nem nézett bele. Az ablakon nézett kifelé, ahol a New England-i ősz haladt szikrázón november irányába s a november mögött várakozó tél elébe.
Odament hozzájuk:
– Mr. és Mrs. Smith?
Fölnéztek rá, arcuk feszülten várta a rettegett csapást. Mrs. Smith kezének ujjízületei kifehéredtek, oly szorosan feszült rá bibliájára, amely épp Jób könyvénél volt kinyitva. Az előttük álló fiatal nőn nem volt ugyan az orvosok és nővérek fehér köpenye, ám ez nem érdekelte őket. Várták a végső csapást.
– Igen, mi vagyunk Smithék – mondta halkan Herb.
– Sarah Bracknell a nevem. Johnny és én jó barátok vagyunk. Együtt járunk, gondolom. Így szokás mondani. Leülhetek?
– Johnny barátnője? – kérdezte Mrs. Smith éles, szinte vádló hangon. A többiek közül néhányan fölnéztek, azután újra visszatértek gyűrött magazinjukhoz.
– Igen – felelte. – Johnnyhoz tartozom.
– Johnny sosem írt róla, hogy udvarol valakinek – mondta ugyanazon az éles hangon Mrs. Smith.
– Nem, egyáltalában nem írt róla.
– Csitt, anya – szólt Herb. – Foglaljon helyet, Miss... Bracknell, ugye?
– Sarah – felelte hálásan, és leült. – Én...
– Nem, sose írta – folytatta Mrs. Smith élesen.
– A fiam szerette Istent, de az utóbbi időben kissé hűtlenné vált hozzá. Isten ítélete hirtelen jön, tudja. Épp ettől olyan veszedelmes a bűnbeesés. Az ember nem ismeri se a napot, se az órát...
– Csitt – szakította félbe Herb. Az emberek újra odanéztek.. Szigorú pillantást szegezett feleségére. Az dacosan nézett vissza egy pillanatig, de a férfi tekintete meg se rebbent. Vera pillantása lesiklott. A bibliát becsukta az előbb, de nyugtalanul babrált az oldalakkal, mintha alig várná, hogy újra visszatérhessen Jób kolosszális életéhez, amelyben oly sok a szerencsétlenség, hogy a magáét és a fiáét némi keserű távlatba helyezi.
– Együtt voltam vele az este – mondta Sarah, s ettől az asszony újra vádlón nézett föl. Sarahnak ebben a pillanatban jutott eszébe az „együtt lenni” kifejezés bibliai jelentése, és érezte, hogy elpirul. Mintha a gondolataiban olvasna ez az asszony.
– Elmentünk a megyei vásárba...
– A bűn és az ördög tanyája – mondta tagoltan Vera Smith.
– Még egyszer és utoljára kérlek: csitt, Vera – szólt komoran Herb, és kezét felesége kezére kulcsolta. – Most már komolyan mondom. Ez itt egy kedves lány, nem akarom, hogy piszkáld. Megértetted?
– A bűn tanyája – ismételte makacsul Vera.
– Elhallgatsz?
– Hagyjál békén. A bibliámat szeretném olvasni.
Férje békén hagyta. Sarah zavartan restelkedett. Vera kinyitotta a bibliáját, és mozgó ajakkal ismét olvasni kezdett.
– Vera nagyon kiborult – mondta Herb. – Mind a ketten kiborultunk. Úgy nézem, maga is.
– Igen.
– Jól érezték magukat Johnnyval az este? – kérdezte. – A vásárban?
– Igen – felelte, s ennek az egyszerű szónak a hazugsága és igazsága összekeveredett benne. – Igen, jól éreztük magunkat, míg... szóval ettem egy romlott hot dogot vagy effélét. Az én kocsimmal voltunk, és Johnny vitt haza a lakásomra, Veazie-ba. Igencsak rosszul voltam, a gyomrommal. Ő taxit hívott. Azt mondta, ma bejelenti az iskolában, hogy beteg vagyok. És ekkor láttam utoljára. – Előtörtek a könnyei, nem akart sírni előttük, különösen nem Vera Smith előtt, de képtelen volt uralkodni magán. Papírzsebkendőt kotort elő táskájából, és arcához tartotta.
– Ejnye no – karolta át Herb. – Ejnye no. – Sarah sírt, s valahogy úgy gondolta, Herb jobban érzi magát attól, hogy van kit vigasztalnia; mivelhogy felesége Jób történetében találta meg a maga komor vigaszát, s ebben neki nem jutott szerep.
Néhányan megfordultak, odabámultak; Sarah a könnyei prizmáján át tömegnek látta őket. Keservesen tisztában volt vele, mit gondolnak. Inkább őt, mint engem, inkább mind a hármójukat, mint engem vagy az enyémet, fickó nyilván haldoklik, fickó feje nyilván összezúzódott miatta, hogy a lány így sír. Csak percek kérdése, és jönni fog egy orvos, és beviszi őket a szobájába, és megmondja nekik, hogy –
Valamiképp visszanyelte a könnyeit és összeszedte magát. Mrs. Smith kihúzott háttal ült, mintha lázálomból rázták volna föl, nem vette észre se Sarah könnyeit, se férje igyekezetét, hogy megvigasztalja. A bibliáját olvasta.
– Kérem – szólalt meg Sarah. – Mekkora a baj? Van reményünk?
Mielőtt Herb válaszolhatott volna, Vera szólalt meg. Hangja a csalhatatlan végzet szárazvilláma:
– Istennél a remény, kisasszony.
Sarah meglátta Herb szemében a nyugtalan rebbenést, és ezt gondolta: Attól tart, hogy az asszony beleőrül. És talán bele is őrül.

4

Estébe nyúló hosszú délután. Valamivel kettő után, amikor a tanítás véget ért, Johnny néhány tanítványa szállingózott be, elnyűtt köpenyekben, fura sapkákban és fakult farmerekben. Sarah kevés gyereket látott azok közül, akiket ő begombolkozottaknak nevezett – a fölfelé törő, egyetemre igyekvő gyerekekből, a határozott tekintetűekből. Akik vették a fáradságot, hogy bejöjjenek, többnyire hosszú hajúak voltak és különcök. Néhányan odajöttek hozzá, és halkan megkérdezték Saraht, mit tud Mr. Smith állapotáról. Nem tehetett mást, mint a fejét rázta, és azt felelte, nem hallott semmit. De az egyik kislány, Dawn Edwards, aki bele volt esve Johnnyba, kiolvasta Sarah arcából a félelem mélységeit. Elsírta magát. Bejött egy nővér, és fölszólította, hogy menjen ki.
– Biztosan megnyugszik a kislány – mondta Sarah. Oltalmazón átkarolta Dawn vállát. – Csak egy-két percet adjon neki.
– Nem, nem akarok itt maradni – mondta Dawn, és kiszaladt, futtában föllökte az egyik kemény műanyag széket, az nagyot koppant. Sarah pár pillanat múlva meglátta a lányt, amint odakinn ül a lépcsőn a hideg, kései októberi napsütésben, feje a térdén.
Vera Smith a bibliáját olvasta.
Ötkor már a legtöbb diák elment. Dawn is hazament; Sarah nem látta, mikor. Este hétkor egy fiatalember jött be a helyiségbe, fehér köpenye hajtókáján DR. STRAWNS feliratú táblácskával, körülpillantott, és odajött hozzájuk.
– Mr. és Mrs. Smith? – kérdezte.
Herb mélyet lélegzett:
– Igen. Mi vagyunk.
Vera összecsapta a bibliáját.
– Kérem, legyenek szívesek velem jönni.
Ez az, gondolta Sarah. Elmennek az orvosi szobába, azután közlik velük. Valamit közölnek. Ő majd vár, és amikor visszajönnek, Herb Smith elmondja neki, ami őrá tartozik. Kedves ember.
– A fiamról hozott hírt? – kérdezte Vera ugyanazon az élénk, erős, csaknem hisztérikus hangon.
– Igen. – Dr. Strawns Sarahra pillantott. – A családhoz tartozik, hölgyem?
– Nem – mondta Sarah. – Barát.
– Közeli barát – mondta Herb. Sarah felső karjára meleg, erős kéz kulcsolódott, Herb másik keze ugyanúgy Vera könyöke alá. Fölsegítette mindkettejüket. – Mind a hárman mennénk, ha megengedi.
– Csak tessék.
Végigvezette őket a lift előtt, majd a folyosón át egy irodába, ajtaján TANÁCSTEREM felirattal. Beengedte őket, és felgyújtotta a mennyezeti neonvilágítást. A szoba bútorzata hosszú asztalból és tucatnyi irodaszékből állt.
Dr. Strawns becsukta az ajtót, cigarettára gyújtott, s a kialudt gyufát az asztalon sereglő hamutartók egyikébe dobta. – Nehéz dolog – mondta, szinte önmagának.
– Akkor a legjobb lesz, ha kimondja – szólt Vera.
– Igen, talán az lesz a legjobb.
Nem Sarah dolga lett volna, hogy megkérdezze, de nem tehetett róla:
– Meghalt? Kérem, nehogy azt mondja, hogy meghalt...
– Kómában van. – Strawns leült, és mélyet szívott cigarettájából. – Mr. Smith súlyos fejsérülést és agykárosodást szenvedett. Önök nyilván ismerik valamelyik orvosi tévéfilmből ezt a kifejezést: „szubduralis hematoma”. Mr. Smithnek igen súlyos szubduralis hematomaja, más szóval lokalizált koponyabevérzése van. Hosszú operációra volt szükség, hogy megszüntessük ennek nyomását, valamint hogy csontszilánkokat távolítsunk el az agyából.
Herb lezökkent a székre, arca sápadt volt és kábult. Sarah észrevette a férfi vaskos, kérges kezét, s eszébe jutott: Johnny mesélte, hogy apja ács.
– De Isten megtartotta – mondta Vera. – Tudtam, hogy megtartja. Jelért imádkoztam. Áldással, Hatalmas Isten! Dicsérjék mindenek az Ő nevét!
– Vera – szólt erőtlenül Herb.
– Kómában – ismételte Sarah. Azon volt, hogy valamiféle érzelmi keretbe helyezze ezt a felvilágosítást, és rádöbbent: nem sikerül. A hírnek, hogy Johnny nem halt meg, hogy súlyos és veszedelmes agyi műtéten esett át – föl kellene ébresztenie benne a reményt. De nem ébresztette föl. Nem kedvelte a kóma szót. Sötéten, rejtélyesen hangzott. Nem azt jelenti-e ez a görög szó, hogy „halálos álom”?
– Mi vár rá? – kérdezte Herb.
– Erre a kérdésre jelenleg senki se adhat választ – mondta Strawns. Cigarettájával kezdett babrálni, idegesen ütögette a hamutartó fölött. Sarah úgy érezte, hogy az orvos szó szerint válaszol ugyan Herbnek, mégis teljesen megkerüli Herb tényleges kérdését. – Életfenntartó műszerekre van rákötve, természetesen.
– De ön nyilván tud valamit mondani az esélyeiről – szólt Sarah. – Tudnia kell... – Gyámoltalanul gesztikulált, majd kétoldalt leejtette a kezét.
– Lehet, hogy negyvennyolc óra múlva magához tér. Vagy egy hét múlva. Egy hónap múlva. Lehet, hogy sosem tér magához. És... igen nagy a valószínűsége, hogy meghal. Meg kell önöknek nyíltan mondanom: ez a legvalószínűbb. A sérülései... súlyosak.
– Isten azt akarja, hogy életben maradjon – mondta Vera. – Tudom.
Herb a kezébe temette az arcát, és lassan dörgölni kezdte.
Dr. Strawns kelletlen pillantást vetett Verára. – Csak azt szeretném, ha fölkészülnének... bármilyen eshetőségre.
– Meg tudná mondani, mennyi az esélye rá, hogy magához tér? – kérdezte Herb.
Dr. Strawns tétovázott, idegesen fújta ki cigarettája füstjét:
– Nem, nem tudom megmondani – felelte nagy sokára.

5

Még egy órát várakoztak hármasban, azután elmentek. Sötét volt. Hideg, heves szél süvített és fütyült a nagy parkolóban. Sarah hosszú haját felkapta. Később, mikor a lány hazaér, száraz tölgyfalevelet talál majd benne. Fölöttük a hold úszott el az égen, hűvös hajós az éjszakában.
Sarah papírszeletet nyomott Herb kezébe. Címe és telefonszáma volt ráírva:
– Fölhívna, ha hall valamit? Akármit?
– Igen, természetesen. – A férfi hirtelen lehajolt, és arcon csókolta, s Sarah egy pillanatra átölelte a vállát a szeles sötétségben.
– Nagyon sajnálom, hogy olyan merev voltam magával, kedvesem – szólalt meg meglepően szívélyes hangon Vera. – Kiborultam.
– Természetes – mondta Sarah.
– Azt hittem, talán meghal a fiam. De imádkoztam. Beszéltem róla Istennel, ahogy az ének mondja: „Mért bánkódol, szegény szívem? Mért gyötröd magad oly igen? Bízzál csak az Úristenben, ki fenn trónol a mennyekben.”
– Vera, mennünk kell – szólt Herb. – Aludnunk kell egy kicsit, s majd meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok, ha...
– De most szólt hozzám az én Istenem – mondta Vera, és álmodozóan fölnézett a holdra. – Johnny nem fog meghalni. Nem szerepel Isten tervében, hogy Johnny meghaljon. Figyeltem, és meghallottam azt a halk hangot a szívemben, és megvigasztalódtam.
Herb kinyitotta a kocsiajtót:
– Gyere, Vera.
Az asszony újra Sarahra nézett, és elmosolyodott. Sarah ebben a mosolyban hirtelen meglátta Johnny könnyed, fütyülök-rá-vigyorát – de eközben arra gondolt, hogy soha életében nem látott még ennél kísértetiesebb mosolyt.
– Isten megjelölte az én Johnnymat – folytatta Vera –, és én örvendezem.
– Jó éjt, Mrs. Smith – szólt merev ajakkal Sarah.
– Jó éjt, Sarah – búcsúzott Herb. Beszállt és indított. A kocsi kikanyarodott a State Street felé, és Sarahnak ekkor jutott eszébe, hogy meg se kérdezte, hol fognak éjszakázni. Úgy vélte, talán maguk se tudják.
Megfordult, hogy a maga kocsijához menjen, és megállt; a kórház mögött hömpölygő folyó, a Penobscot szíven ütötte. Sötét selyemként fodrozódott, a visszatükröződő hold ott lebegett a közepén, Sarah most egyedül volt a parkolóban, és fölnézett az égre. Fölnézett a holdra.
Isten megjelölte az én Johnnymat, és én örvendezem.
A hold úgy csüngött fölötte, akár egy cifra vásári játékszer. Szerencsekerék az égben, az esélyek mind a banknak kedveznek, nem is szólva a bank számairól – a nulláról és a dupla nulláról. Banké a szám, banké a szám, mindenki a banknak fizet, tessék, tessék, tessék.
A szél zörgő leveleket kergetett a lába körül. Kocsijához ment, beült. Hirtelen úgy érezte, biztosan elveszíti Johnnyt. Rémület és magány tört rá. Megborzongott. Azután indított, és hazahajtott.

6

A Cleaves Mills diáksága a következő hét folyamán a vigaszok és üdvözletek seregét árasztotta; Herb Smith azt mesélte később, hogy Johnny több mint háromszáz lapot kapott. Csaknem mind bizonytalan jókívánságokat tartalmazott, mondván, remélik, Johnny hamarosan fölépül. Vera minden egyes levélre válaszolt, köszönetet mondott, és küldött egy Biblia-idézetet.
Sarah iskolai fegyelmezési problémái megszűntek. Visszájára fordult az az érzése, hogy az osztály mint láthatatlan esküdtszék kedvezőtlen ítéletet mond fölötte. Rádöbbent, hogy a gyerekek tragikus hősnőt látnak benne. Mr. Smith elhagyatott szerelmét. Ez a fölismerés a tanári szobában érte, a balesetet követő szerdán, a lyukas óráján, s hirtelen nevetőroham tört rá, ami sírógörcsbe ment át. Mire sikerült észhez térnie, nagyon megijedt önmagától. Éjszakáit szakadatlan álmok nyugtalanították Johnnyról – Johnny a vásári Jekyll és Hyde-álarcban, Johnny, amint a szerencsekerék előtt áll, míg egy testtelen hang ezt kántálja:
– Haver, imádom nézni, hogy erre a pasira rájár a rúd – újra meg újra. Johnny, amint így szól:
– Semmi baj, Sarah, minden rendben van – azután bejön a szobába, s szemöldöke fölött hiányzik a feje.
Herb és Vera Smith a Bangor Szállóban töltötték a hetet, és Sarah minden délután találkozott velük a kórházban, amint türelemmel várták, hogy történjék valami. Semmi se történt. Johnny a hatodik emeleten, az intenzív osztály egyik szobájában feküdt, életfenntartó műszerekkel körülvéve, gép segítségével lélegzett. Dr. Strawnsból egyre fogyott a remény. A balesetet követő pénteken Herb fölhívta telefonon Saraht, és közölte vele: Vera meg ő hazamennek.
– Vera nem akar – mondta –, de azt hiszem, sikerült rávennem, hogy józanul lásson.
– Jól van Vera? – kérdezte Sarah.
Hosszú szünet következett, épp elég hosszú ahhoz, hogy Sarah úgy érezze, tiltott területre tévedt. Ekkor Herb így szólt:
– Nem tudom. Az is lehet, hogy tudom, csak nem akarom kereken kimondani, hogy nincs jól. Mindig is mélyen vallásos volt, a műtéte után már-már rögeszmésen. A méheltávolítása után. Most ez tovább fokozódott. Sokat beszél a világvégéről. Valahogy összekapcsolta Johnny balesetét az üdvözüléssel. Isten közvetlenül a döntő ütközet előtt állítólag fölviszi az igazhitűeket a mennybe.
Sarah egy autósmatricára gondolt, amelyet nemrég látott valahol: HA JÖN A MENNYBEMENETEL, VALAKI RAGADJA MEG A VOLÁNT!
– Igen, hallottam erről az elképzelésről – mondta.
– Szóval – mondta Herb zavartan – az egyik szekta... amellyel levelezésben áll... ezek abban hisznek, hogy Isten repülő csészealjakon jön el az igazhitűekért. Mármint hogy repülő csészealjakon viszi föl őket a mennybe. Ezek a... szekták... bebizonyították, legalábbis maguknak, hogy a mennyország valahol az Orion konstellációjában van. Nem, ne kérdezze, hogyan bizonyították be. Vera el tudná mondani magának... szóval, Sarah, nekem elég nehéz ez az egész.
– Persze hogy nehéz.
Herb hangja megkeményedett:
– De azért még tudja, mi a realitás és mi nem az. Időre van szüksége, hogy alkalmazkodjék. Úgyhogy azt mondtam neki: odahaza ugyanúgy megbirkózhat bármivel, ami jön, mint itt. Nekem... – Megakadt, zavarban volt, majd megköszörülte a torkát, és folytatta:
– Nekem vissza kell térnem a munkámhoz. Megbízásaim vannak. Szerződéseket írtam alá...
– Hogyne, persze. – Szünetet tartott. – Mi a helyzet a betegbiztosítással? Gondolom, nyilván egy rakás pénzbe kerül ez a dolog... – Most rajta volt a sor, hogy elrestellje magát.
– Beszéltem Mr. Pelsennel, a Cleaves Mills-i iskolai igazgatóhelyettessel – mondta Herb. – Johnny a szokásos Kék Kereszt biztosítást kötötte meg, az új nagy-betegbiztosítást nem. De azért a Kék Kereszt is fedezi a költségek egy részét. És Verának meg nekem van egy kis megtakarított pénzünk.
Sarah szíve összeszorult. Verának és nekem van egy kis megtakarított pénzünk. Meddig tart ki egyetlen betétkönyv napi kétszáz vagy még több dolláros költségeknél? És végül is minek? Hogy Johnny tovább tengődjék érzéketlen lényként, agytalanul vizeljen egy gumicsőbe, s közben a tönk szélére juttassa szüleit? Hogy állapotával az őrületbe kergethesse beteljesületlen reménytől eszelős anyját? Érezte, mint csurognak le arcán a könnyek, és most kapta magát először – de nem utoljára – azon, hogy azt kívánja: haljon meg Johnny békességben. Lényének egyik fele rémülten tiltakozott a gondolat ellen, az mégis ott maradt.
– Minden jót kívánok maguknak – mondta Sarah.
– Köszönöm, Sarah. Mi is a legjobbat kívánjuk. Fogsz írni?
– Hogyne, fogok.
– És látogass meg, ha tudsz. Pownal nincs olyan messze. – Habozott. – Szerintem Johnny a megfelelő leányt választotta ki magának. Meglehetősen komoly volt a dolog, ugye?
– Igen – mondta Sarah. A könnyek egyre áradtak, s figyelmét nem kerülte el a múlt idő. – Komoly volt.
– Isten áldjon, kislány.
– Isten áldja, Herb.
Letette a kagylót, néhány másodpercig várt, azután fölhívta a kórházat, és Johnny iránt érdeklődött. Nem volt változás. Megköszönte az intenzív osztályon szolgálatot teljesítő nővérnek, majd céltalanul járkált föl s alá a lakásban. Istenről gondolkodott, aki repülő csészealjakból álló flottát küld az igazhitűekért, és zúgva száll velük az Orion felé. Ez is kitelhet egy olyan Istentől, aki volt oly eszelős, hogy szétroncsolja Johnny Smith fejét és kómába süllyessze; a kóma valószínűleg sosem ér véget – legfeljebb egy váratlan halál révén.
Egy irattartó várta, elsős dolgozatokkal. Főzött magának egy csésze teát, és nekiült a javításnak. Ha volt meghatározott pillanat, amelyben Sarah Bracknell fölvette Johnny utáni életének fonalát, hát ez volt az.

Negyedik fejezet

1

A kéjgyilkos síkos volt, akár a kígyó.
Egy padon ült a városi parkban, a zenepavilon közelében, Marlborót szívott, és a Beatles fehér albumából dúdolt egy dalt – „you don't know how lucky you are, boy, back in the, back in the, back in the USSR...”
Még nem volt gyilkos, valójában nem. De már régóta eszében járt az ölés. Egyre csak ez piszkálta. Nem rossz értelemben, nem. Meglehetősen optimistán látta a dolgot. Az időjárás megfelelő volt. Nem kellett attól tartania, hogy elkapják. Nem kellett ruhacsipeszektől se tartania. Mert síkos volt, akár a kígyó.
Kevéske hó hullott. 1970. november tizenkettedike volt, s e nyugat-maine-i kisvárostól százhatvan mérföldnyire nyugatra John Smith sötét álma még egyre tartott.
A gyilkos szemügyre vette a parkot – vagy ahogy az ide, Castle Rockba és a Tóvidékre érkező turisták szívesen nevezték: a városi közteret. Most azonban nem jártak erre turisták. A nyáron oly zöld főtér most sárga volt, kopaszodó és kihalt. A telet várta, hogy az illőn belepje. A rozsdás drótháló kerítés a Kis Sportkör dobóköre mögött úgy állt a fehér égbolt előterében, mintha egymásra illesztett gyémántokból állna. A zenepavilonra ráfért volna már a festés.
A színhely nyomasztó volt, de a gyilkost nem nyomasztotta. Szinte eszeveszetten örült. Lába taposni, karja lecsapni vágyott. Ezúttal nem hőköl vissza.
Bakancsa sarkával eltaposta a csikket, s azon nyomban másikra gyújtott. Órájára pillantott. Délután három múlt két perccel. Ült és cigarettázott. Két kisfiú ment át a parkon, labdát rugdostak ide-oda, de nem látták a gyilkost, mert a pad lenn állt egy mélyedésben. Úgy vélte, ez az a hely, ahova a koszos kamatyolók járnak éjszakánkint, amikor melegebb az idő. Tudott a koszos kamatyolókról és arról, mit művelnek. Anyja beszélt neki róluk, ő pedig látta őket.
Az, hogy az anyja jutott eszébe, valamelyest elkente a mosolyát. Emlékezett: még csak hétéves volt, anyja kopogtatás nélkül bejött a szobájába – sose kopogott –, és rajtakapta őt, amint a micsodájával játszik. Anyja szinte őrjöngött. Ő megpróbálta elmagyarázni neki, hogy semmi az egész. Semmi rossz. Épp csak fölállt neki. Nem csinált ő semmit azért, hogy fölálljon, magától állt föl. Ő meg csak ült, és húzkodta. Nem is volt valami jó. Kicsit unalmas inkább. De anyja mégis szinte eszét vesztette.
Te is afféle koszos kamatyoló akarsz lenni? – üvöltötte. Ő még azt se tudta, mit jelent a szó – nem a „koszos”-t, azt ismerte, csak a másikat nem –, bár nagyobb gyerekektől már hallotta a Castle Rock-i elemi iskola udvarán. Te is afféle koszos kamatyoló akarsz lenni, hogy megkapd azokat a betegségeket? Azt akarod, hogy férgek másszanak elő belőle? Azt akarod, hogy megfeketedjen? Azt akarod, hogy lerohadjon? Mi? Mi? Mi?
Anyja ekkor rázni kezdte, ő meg elsírta magát félelmében, anyja nagydarab asszony volt, uralkodó, túlerejű, óceánjáró méretű asszony, ő pedig még nem volt a gyilkos, nem volt még síkos, mint a kígyó; kicsi, félelemtől síró fiúcska volt, és a micsodája lekonyult, és vissza készült fonnyadni a testébe.
Anyja arra kényszerítette, hogy ruhaszárító csipeszt csíptessen rá két óra hosszára, hadd tudja meg, milyen érzés a nemi betegség.
Gyötrelmesen fájt.
A hószállingózás véget ért. A gyilkos kisöprűzte agyából anyja képzetét, ez mindig könnyűszerrel sikerült, ha jól érezte magát, de amikor nyomott volt és levert, sehogy se ment.
A micsodája most fölállt.
Órájára pillantott. Három múlt hét perccel. Eldobta félig szívott cigarettáját. Jött valaki. Fölismerte. Alma az. Alma Frechette az út túloldalán lévő „Kávéskanná”-ból. Épp munkából jön. Ismerte Almát; egyszer-kétszer randevúzott vele, elvitte szórakozni. Át a Serenity Hillre. Jól táncolt. A koszos kamatyolók gyakran jó táncosok.
A lány egyedül jött.
Back in the US, back in the US, back in the USSR...
– Alma! – kiáltotta, és intett neki. A lány meghökkent egy kicsit, körülnézett, meglátta. Elmosolyodott, odament a padhoz, amelyen a férfi ült, üdvözölte, nevén szólította. A férfi mosolyogva fölállt. Nem tartott attól, hogy jön valaki. Ő érinthetetlen. Szuperember.
– Miért van ez rajtad? – nézett rá a lány.
– Jó sima, mi? – kérdezte mosolyogva.
– Hát nem pontosan így...
– Mutassak valamit? – kérdezte. – A zenepavilonban. Csuda egy dolog.
– Mi az?
– Gyere, nézd meg.
– Jól van.
Csak ilyen egyszerűen. A lány vele ment a zenepavilon dobogójára. Ha valaki jön, ő még mindig lefújhatja. De senki se jött. Senki se járt arra. Kettejüké volt a köztér. Fehér égbolt borult föléjük. Alma kicsi, világosszőke lány volt. Festett szőke, ebben bizonyos volt. A ribancok festeni szokták a hajukat.
Fölvezette a körülkerített zenepavilon dobogójára. Lábuk tompa, süket visszhangot vert a deszkákon. Egyik sarokban földöntött kottaállvány hevert. Egy üres whiskysüveg. Ide járkálnak a koszos kamatyolók, nem vitás.
– Mit? – kérdezte a lány, most már kicsit kíváncsian. Kicsit idegesen.
A gyilkos vígan elmosolyodott, és a kottaállvány felé mutatott.
– Ott. Látod?
A lány követte az ujját. Összezsugorodott kígyóbőrre emlékeztető használt koton hevert a deszkákon.
Alma arca megfeszült; megfordult, és menni akart, olyan gyorsan, hogy kis híján nekiment a gyilkosnak:
– Ez nem nagyon mulatságos...
Az megragadta, és visszahúzta.
– Mit képzelsz, hová mész?
A lány tekintete hirtelen gyanakvó és rémült lett:
– Engedj innen. Vagy megbánod. Nincs időm hülye viccekre...
– Ez nem vicc – mondta. – Nem vicc, te koszos kamatyoló. – Beleszédült az élvezetbe, hogy végre nevén nevezhette a lányt. Forgott vele a világ.
Alma kitört balra, a zenepavilont körülvevő alacsony korlát felé tartott, át akart ugrani rajta. A gyilkos elkapta olcsó vászonköpenyének gallérját, és visszarántotta. A vászon halkan reccsenve elhasadt, s a lány sikoltásra nyitotta a száját.
A férfi rácsapott a szájára, ajkát a fogához verte. A lány a szájához kapott; érezte, hogy meleg vér bizsereg a tenyerén. Másik kezével karmolni próbált, de nem volt mit karmolni. Nem volt, mert ő olyan... olyan...
Olyan síkos, mint a kígyó.
Ledobta a lányt a padlóra. Az újból sikoltani akart, de a férfi lihegve, vigyorogva rázuhant, s a levegő sisteregve kiszállt a tüdejéből. A lány ujjai kapaszkodtak és lecsúsztak, kapaszkodtak és lecsúsztak. Durván szétrántotta a lány lábszárát, és közéfeküdt. A lány keze lesiklott a férfi orrnyergéről, és elhomályosította tekintetét.
– Koszos kamatyoló – suttogta a férfi, és kezét a lány nyakára szorította. Fojtogatni kezdte, fölrángatta a fejét a zenepavilon deszkapadlójáról, és visszacsapkodta. A lány szeme kigúvadt. Arca rózsaszín lett, majd vörös, azután vértolulásos bíborszín. Már lankadtabban kapálódzott.
– Koszos kamatyoló, koszos kamatyoló, koszos kamatyoló – zihálta rekedten a gyilkos. Most aztán csakugyan gyilkos, vége azoknak az időknek, amikor Alma Frechette fűvel-fával ölelkezik a Serenity Hillen. Alma szeme kidülledt, mint azoké a bolondos babáké, amelyeket a vásári sátrakban árulnak. A gyilkos rekedten lihegett. A lány keze most ernyedten hevert a padlódeszkán. A férfi ujjai csaknem láthatatlanná váltak.
Eleresztette a lány torkát, készen rá, hogy újra megragadja, ha megrebben. De nem rebbent. A férfi egy pillanat múlva reszkető kézzel föltépte Alma kabátját, és föltolta a rózsaszín pincérnő-egyenruha szoknyáját.
A fehér égbolt letekintett rájuk. A Castle Rock-i köztér kihalt volt. Alma Frechette megfojtott, megerőszakolt holttestére is csak másnap találtak rá. A seriff szerint valami jöttment tette. Az állam újságjai szalagcímekkel tudósítottak az esetről, s Castle Rockban egyetértettek a seriffel.
Nyilvánvaló: a város polgárai közül senki se tehetett ilyen szörnyűséget.

Ötödik fejezet

1

Herb és Vera Smith hazatért Pownalba, és visszazökkent a régi kerékvágásba. Herb decemberre befejezett egy házat Durhamban. Megtakarított pénzük csakugyan elfolyt, ahogy Sarah előre megjósolta, s a Rendkívüli Katasztrófa Segítőszervezethez fordultak. Ez csaknem annyit öregített Herben, mint amennyit a baleset. Az RKS az ő szemében csupán a segély, az alamizsna tetszetős megnevezése volt. Egész életét kemény és becsületes kétkezi munkával töltötte, és mindig azt hitte, sose szorul az állam dollárjára. Mégis sor került rá.
Vera három magazinra fizetett elő, amelyek rendszertelen időközökben érkeztek postán. Mindháromnak rossz volt a nyomása, és mintha tehetséges gyerekek illusztrálták volna őket. Isten csészealjai. A közelgő feltámadás, és Isten transzcendens csodái. Az Esti olvasmányok, amely még mindig havonta érkezett, most néha három héten át is kinyitatlan hevert, de a többit gyakran ronggyá olvasta. Sok mindent talált bennük, ami összefüggeni látszott Johnny balesetével, és ezeket a gyöngyszemeket felolvasta fáradt férjének a vacsoránál izgalomtól remegő magas, átható hangon. Herb azon kapta magát, hogy mind gyakrabban kéri feleségét, maradjon csöndben, időnkint rá is kiabál: fejezze már be ezt a szócséplést, és hagyja őt békén. Ilyenkor Vera szenvedő, szánakozó és sebzett pillantást vetett rá – azután fölsettenkedett az emeletre, hogy folytassa tanulmányait. Levelezésbe kezdett ezekkel a magazinokkal, leveleket váltott a lap munkatársaival és olvasóival, akiknek hasonló problémáik voltak életük során.
A legtöbb levélíró melegszívű ember volt, akárcsak maga Vera, segíteni akartak, könnyíteni fájdalmának szinte elviselhetetlen terhén. Imákat küldtek és könyörgéseket, megígérték, hogy esti imájukba Johnnyt is belefoglalják. De voltak közönséges csalók is, és Herbet megrémítette, hogy felesége egyre képtelenebb arra, hogy ezeket különválassza. Jött egy ajánlat: elküldik neki az Urunk keresztjének egy szilánkját potom 99 dollár 98 centért. Vagy: küldenek egy fiola vizet a lourdes-i forrásból, amely Johnny homlokára kenve szinte bizonyosan csodát tesz majd. Ennek az ára 110 dollár, plusz postaköltség. Olcsóbb (és Vera számára vonzóbb) volt egy folyamatosan játszó magnókazetta, rajta a huszonharmadik zsoltár és a Miatyánk, egy déli hitszónok, Billy Humbarr hangján. Ha ezt Johnny ágya mellett egy héten át játsszák, csaknem biztosan csodálatos gyógyulást eredményez, írta a röpirat. Ráadásáldásként – amíg a készlet tart – Billy Humbarr dedikált fényképét is mellékelik.
Herb kénytelen volt mind gyakrabban közbelépni, valahányszor felesége szenvedélye föllobbant ezekért a szélhámosságokért. Néha széttépte az asszony csekkjeit, és egyszerűen újra fölkerekítette a csekk-könyv mérlegét. Amikor a kínálat ellenében kifejezetten készpénzt kértek, kénytelen volt a sarkára állni – Vera pedig egyre távolodott tőle, a bűnösnek és hitetlennek kijáró bizalmatlansággal.

2

Sarah Bracknell napjai továbbra is tanítással teltek. Délutánjai és estéi nagyjából ugyanúgy zajlottak, mint a Dannel történt szakítás után; élete pokoltornácra szorult, várta, hogy történjék valami. Párizsban elakadtak a béketárgyalások. Nixon a fokozódó belföldi és külföldi tiltakozások ellenére elrendelte Hanoi további bombázását. Egy sajtótájékoztatón képeket mutatott be, amelyek perdöntően bizonyították, hogy amerikai gépek semmiképp sem bombáznak észak-vietnami kórházakat – de mindenüvé csak katonai helikopteren utazott. A vizsgálat, amelyet a brutálisan megerőszakolt és meggyilkolt Castle Rock-i pincérnő ügyében folytattak, elakadt, miután szabadlábra helyeztek egy utazó cégtáblafestőt, aki régebben három évet töltött az Augusta elmegyógyintézetben – a várakozásokkal ellentétben a cégtáblafestő alibijéről kiderült, hogy kiállja a próbát. Janis Joplin bluesokat ordított. Párizs meghirdette (már a második évben), hogy a szoknyák hosszabbodnak, de nem hosszabbodtak. Sarah mindeme dolgokról csak homályosan értesült, mintha egy szomszédos szobából hallatszanának át, ahol valami zűrzavaros party zajlik.
Leesett az első hó – csak porhó –, majd a második, azután tíz nappal karácsony előtt vihar tört ki, amely miatt a környéken bezártak az iskolák, s ő odahaza üldögélt, s nézte a havat, amint elborítja a Flagg Streetet. Rövid kapcsolata Johnnyval – még csak viszonynak se nevezhette – most már egy másik évszakhoz tartozott, s érezte, mint surran el tőle. Rémületes érzés volt, mintha lényének egyik fele a víz alá merülne és fulladozna. Belefulladna a napokba.
Rengeteget olvasott fejsérülésekről, kómákról és agykárosodásokról. Egyik se volt valami biztató.
Megtudta, hogy egy kis marylandi városkában egy lány hat éve van kómában; az angliai Liverpoolban egy fiatalembert, aki kikötőben dolgozott, eltalált egy imbolygó darukampó, és tizennégy évig maradt kómában, míg végül meghalt. Ez az izmos, fiatal kikötői fenegyerek apránként elmetszette kapcsolatait a világgal, elenyészett, haja kihullt, szemidegei lisztté degenerálódtak csukott szemhéja mögött, teste fokozatosan magzathelyzetbe húzódott össze, végtagjai megrövidültek. Visszafordult vele az idő, magzat lett belőle újra, s a kóma magzatvizében úszott, agya pedig elsorvadt. A halálát követő boncolás során megmutatkozott, hogy agyvelejének hajlatai és gyűrődései kisimultak, az elülső és a homloki lebenyek csaknem teljesen simává és üressé váltak.
Ó, Johnny, ez nem igazság, gondolta, míg a kinti hóesést nézte, amely üres fehérségbe borította a világot, maga alá temette a legyőzött nyarat és a vörös-arany őszt. Ez nem igazság, hagyniuk kellene, hogy menj, ahová menned adatott.
Tíznaponként-kéthetenként levél jött Herb Smithtől – Verának megvoltak a maga levelezőbarátai, neki is megvolt a magáé. Nagy, terpeszkedő kézírással írt, régimódi töltőtollal. „Mindketten jó egészségben vagyunk. Várjuk, mi fog történni, nyilván te is. Igen, én is elolvastam egyet s mást, és tudom azt is, amit te kedvességből és óvatosságból nem írsz bele a leveledbe. Rosszul fest a dolog. De természetesen reménykedünk. Én nem hiszek úgy Istenben, ahogyan Vera, de hiszek benne a magam módján, s nem értem, miért nem vette el Johnnyt egyből, ha el akarta venni. Van ennek valami értelme? Azt hiszem, ezt senki se tudja. Csak reménykedünk.”
Egy másik levélben:
„Nekem kell idén a karácsonyi bevásárlások nagy részét intéznem, mivel Vera szerint a karácsonyi ajándékozás bűnös szokás. Ilyesmikre gondolok, amikor azt mondom, hogy rosszabbodik az állapota. Azelőtt is mindig úgy vélte, hogy karácsony: Ünnep, s nem csupán ünnep – ha érted, mire gondolok –, s ha látná, hogy karácsonyt írok Szentkarácsony helyett, rám húzná a vizeslepedőt. Mindig is azt mondogatta, hogy ez a Jézus Krisztus születésnapja, és nem Szent Miklósé, de azért nem vette zokon a bevásárlást. Voltaképp még kedvelte is. Most, úgy látszik, már csak zsörtölődik ellene. E furcsa ideákat azoktól kapja, akikkel levelezget. Hajaj, de szeretném, ha abbahagyná, és újra normális lenne. Egyébként mindketten jó egészségben vagyunk. Herb.”
És egy karácsonyi üdvözlőlap, amelyen Sarah elbőgte magát: „Mindketten a legjobbakat kívánjuk neked az ünnepekre, s ha kedved támadna lejönni és a karácsonyt két vénséggel tölteni, hát a vendégszoba elő van készítve. Vera is, én is jó egészségben vagyunk. Reméljük, az Újesztendő mindnyájunkhoz jobb lesz, biztos vagyok benne. Herb és Vera.”
Nem ment le Pownalba a karácsonyi szünidőre, részben Vera állapota miatt – Herb leveleiből nagyon pontosan követhető volt a rosszabbodás –, részben pedig mert kapcsolatukat most furcsának és távolinak látta. Azt a mozdulatlan valakit ott a bangori kórházban valaha közelképben látta, most azonban mindig mintha fordított látcsövön át nézné; mint a léggömbember, messzi-csöpp. Így hát az látszott a legjobbnak, ha távol tartja magát.
Talán Herb is hasonlóan érzett. Amint 1970-ből 1971 lett, levelei megritkultak. Az egyikben oda lyukadt ki: amennyire ő megítélheti, ideje, hogy Sarah folytassa tovább a maga életét, és azzal zárta, hogy egy olyan csinos lány, mint ő, aligha szenved hiányt fiúkban.
Sarahnak azonban nem voltak fiúi, nem akarta, hogy legyenek. Gene Sedecki, a matektanár, aki egyszer elvitte szórakozni, tán már ezer esztendeje, illetlenül rövid idővel Johnny balesete után hívogatni kezdte, és nehéz volt lerázni, de Sarah úgy vélte, végre sikerült. Elég nehezen.
Időnként más férfiak is hívogatták, egyikük, egy Walter Hazlett nevű joghallgató tetszett is neki. Anne Strafford szilveszteri buliján ismerkedtek meg. Sarah eredetileg úgy tervezte, hogy csak bekukkant, de elég sokáig ott maradt, s főleg Hazlett-tel beszélgetett. Meglepően nehezére esett nemet mondania, de mégis ezt tette, mert nagyon is tisztában volt vele, mitől tetszik neki ez a fiú – Walt Hazlett nyúlánk fiatalember volt, bozontos barna sörénnyel, ferde, kissé cinikus mosollyal, s meglehetősen emlékeztet Johnnyra. Nem akarta, hogy a hasonlóság vigye egy férfi karjába.
Kora februárban randevút kért tőle az a szerelő, aki a kocsiján dolgozott a Cleaves Mills-i Chevron-nál. Megint majdnem igent mondott, azután meghátrált. A férfit Arnie Tremontnak hívták. Magas volt, olajos bőrű, és a maga mosolygós, prédikátori módján csinos is. Kicsit emlékeztette a Dr. Welby-tévésorozat második komikusára, de még inkább egy bizonyos Delta Tau Delta-taghoz, akinek Dan volt a neve.
Jobb lesz várni. Várni, hátha történni fog valami.
De semmi sem történt.

3

Azon az 1971-és nyáron Greg Stillson (tizenhat évvel idősebben, és okosabban, mint a hajdani bibliaügynök, aki halálra rugdosott egy kutyát egy üres iowai udvaron) a New Hampshire állambeli Ridgewayben, újonnan bejegyzett biztosítási és ingatlanügynökségi cégének hátsó szobájában üldögélt. Nem öregedett sokat az eltelt évek során. Csak szeme körül szaporodtak az apró ráncok s a haja lett hosszabb (bár most sem kihívóan). Nagydarab ember maradt, s forgószéke megreccsent, ha mozdult benne.
Üldögélt, Pall Mall cigarettát szívott, és nézte a szemközti székben kényelmesen elterpeszkedett fiatalembert. Úgy nézte, ahogy egy zoológus vizsgálgat egy érdekes, ismeretlen egyedet.
– Mit néz rajtam, van valami hézag? – kérdezte Sonny Elliman.
Elliman hosszúra nyúlt fiú volt. Ócska, kosztól megkeményedett farmerdzseki volt rajta, amelynek letépték az ujjait és a gombjait. Alatta nem volt ing. Pucér mellkasán fehér krómba foglalt náci vaskereszt. A tekintélyes sörpocak alatt nagy, koponya alakú elefántcsont övcsat. Farmerje rongyos széle alól Desert Driver csizma elvásott, szögletes orra kandikált elő. Haja vállig ért, s piszkos verítéktől meg motorolajtól volt ragacsos. Fél füle cimpájából fekete horogkereszt fülbevaló himbálódzott, ugyancsak fehér krómba foglalva. Tompa ujján bukósisakot forgatott. Dzsekije hátára villás nyelvű piros ördögöt hímeztek. Fölötte ez a felirat: Piszkos Tizenkettő. Alatta: Sonny Elliman, eln.
– Nem, nincs semmi hézag – mondta Greg Stillson. – Nem nézek semmit, csak valakit, aki gyanúsan emlékeztet egy két lábon járó seggfejre.
Elliman megmerevedett, azután lazított, és elnevette magát. Koszossága, csaknem tapintható büdössége és náci jelvényei ellenére sem volt híján az intelligenciának, sőt a humorérzéknek sem.
– Csak cikizzen nyugodtan, jóuram – mondta. – Megesett már velem. Most magáé a hatalom.
– Szóval észrevetted, mi?
– Persze. A srácokat hátrahagytam Hamptons-ban, egyedül jöttem ide. Csak másszon rám, jóuram. De ha egyszer mi kapnánk el magát hasonló helyzetben, akkor bánná, hogy nem húzott rohambakancsot a veséjére.
– Állnék elébe – mondta Greg. Szemügyre vette Ellimant. Mind a ketten magasak voltak. Úgy taksálta, Ellimannak van húszkilónyi túlsúlya, de annak a java sörháj. – El tudnálak kapni, Sonny.
Elliman arca ismét kedélyes jókedvűre gyűrődött. – Lehet, hogy igen. Lehet, hogy nem. De nem ez a módja a dolognak, jóuram. Ez a jó öreg John Wayne-stílus. – Előrehajolt, mint aki nagy titkot készül megosztani. – Ami engem illet, ha egy jókora túróssal akarnak beetetni, hát nagy ívben leszarom.
– Csúnya szád van, Sonny – mondta Greg szelíden.
– Mit akar tőlem? – kérdezte Sonny. – Miért nem tér a tárgyra? Le fogja késni a Jaycee-gyülését.
– Nem – mondta Greg, még mindig derűsen. – A Jayceek kedd esténként gyűléseznek. Tömérdek időnk van.
Elliman undorral fújt egyet.
– Én meg éppenséggel azt hittem – folytatta Greg –, hogy te akarsz valamit tőlem. – Kihúzta íróasztalfiókját, s elővett belőle három nejlonzacskó marihuánát. A fű közé keverve jó néhány kapszula. – A hálózsákodban találták – mondta Greg. – Csúnya, csúnya, csúnya dolog, Sonny. Rossz fiú. Nem mész tovább, nem marod föl a kétszáz dollárt. Egyenesen bemész New Hampshire állam börtönébe.
– Nem volt házkutatási parancsa – mondta Elliman. – Még egy kezdő jogász is kihoz onnan, és ezt maga is nagyon jól tudja.
– Nem tudok semmi effélét – mondta Greg Stillson. Hátrahajolt forgószékén, és az íróasztalra rakta sportcipőjét, amelyet az államhatáron túl, Maine-ban vásárolt, L. L. Bean-nél. – Én ebben a városban nagy ember vagyok, Sonny. Nagyjából csupasz seggel jöttem ide néhány éve, s most szépen működő vállalkozásom van. Segítettem a városi tanácsnak néhány probléma megoldásában, köztük abban, mit csináljunk azokkal a srácokkal, akiket a rendőrfőnök drogozáson kap... ó, nem a magadfajta huligánokra gondolok, Sonny, azt nagyon is jól tudjuk, mit csináljunk az efféle csavargókkal, ha elkapjuk őket egy ilyen kincseszsákocskával, mint ez itt az íróasztalomon... nem, én a derék helybéli srácokról beszélek. Tudod, igazából senki se akar semmit tenni ellenük. Én aztán kitaláltam a fejesek helyett. Munkába kell állítani a srácokat a közösségi intézményekben, ahelyett hogy becsuknánk őket, mondtam. S nagyon jól sikerült. Most a környék legjobb fejét szereztük meg edzőnek a Kis Sportkörhöz, és igazán jó eredményt ért el.
Elliman láthatólag unta. Greg hirtelen csattanással letette a lábát, megragadott egy vázát, és elhajította Sonny Elliman orra mellett. Alig egy centivel kerülte el a fiút, szélsebesen röpült át a szobán, és a sarokban álló iratszekrénynek vágódott. Elliman most lepődött meg először. S az idősebb, tapasztaltabb Greg Stillson arca egy pillanatra azonos lett a hajdani kutyadöglesztő énje arcával.
– Rám figyelsz, ha beszélek – mondta halkan. – Mert amiről beszélünk, az a te karriered a következő évtizedre. Mármost, ha nem azzal akarod tölteni az életedet, hogy ÉLJ SZABADON, VAGY HALJ MEG címkéket ragasztgatsz rendszámtáblákra, akkor ide figyelsz rám, Sonny. Akkor úgy viselkedsz, mintha ez lenne az első napod az iskolában, Sonny. És megérted szépen, elsőre. Sonny.
Elliman a váza szilánkjaira nézett, azután vissza Stillsonra. Eddigi zavart nyugalmát most igazi érdeklődés váltotta föl. Jó ideje semmi se érdekelte igazán. Azért kapott rá a sörre, mert unatkozott. Azért jött egyedül, mert unatkozott. És amikor ez a nagydarab ember, akinek villogó kék lámpa forgott a furgonja tetején, odaintette őt, Sonny Ellman azt hitte, hogy megint kisvárosi hekushelyettessel van dolga, aki körletét védelmezi és az átalakított Harley-Davidsonján ülő nagymarha motorost macerálja. De ez a hapsi valami más. Ez... ez.. Ez őrült! – ismerte föl Sonny, és megörült ennek a felismerésnek. Két közszolgálati kitüntetés van a falán, és fényképek róla,amint a Rotary és Lions klub tagjaival beszélget, és alelnök ennek a tyúkszaros városnak a Jayceeinél, jövőre ő lesz az elnökük s közben sültőrült, a kurva életbe!
– Oké – mondta. – Figyelek.
– A pályafutásom, ahogy mondani szokás, változatos volt – közölte vele Greg. – Voltam fönn is, de voltam lenn is. Volt néhány összeütközésem a törvénnyel. Amit mondani akarok, Sonny: nem haragszom én rád. Más vagyok, mint a helybéliek. Ezek arról olvasnak a Union-Leader-ben, mit műveltek ti meg a motoros barátaitok odaát Hamptonban a nyáron át, és kedvük lenne kiherélni benneteket egy rozsdás zsilettpengével.
– Azok nem a Piszkos Tizenkettőhöz tartoznak – mondta Sonny. – Mi azért robogtunk le New York állam északi részéről, hogy strandoljunk kicsit a tengerben, jóuram. Vakációzunk. Nem akarunk szétverni tinglitangli bárokat. Van egy csapat Pokol Angyala, akik az eszüket játsszák, és van egy bandányi Fekete Motoros New Jerseyből, de tudja, kik ezek többnyire? Egyetemisták! – Sonny ajka megrándult. – De az újságok ezt nem szívesen írják meg, mi? Inkább ránk verik a balhét, mint a jó kis Susie-ra és Jimre.
– Ti színesebbek vagytok – mondta szelíden Greg. – És William Loeb, ott a Union-Leader szerkesztőségében nem kedveli a motoros klubokat.
– Az a kopasz barom – morogta Sonny. Greg kinyitotta az íróasztalfiókját, s egy laposüveg Leader's bourbon whiskyt húzott elő.
– Erre iszom – mondta. Lereccsentette a kupakot, s egy kortyra lehúzta a felét. Kieresztette a levegőt, szeme könnybe lábadt, s odatartotta az üveget az íróasztala fölött. – Kérsz?
Sonny letörölte a laposüveg nyakát. Forró tűz csapott föl a gyomrától a torkáig.
– Gyújtson föl, jóuram – zihálta.
Greg hátravetette a fejét, és úgy nevetett:
– Megértjük mi egymást, Sonny. Az az érzésem, hogy megértjük egymást.
– Mit kíván? – kérdezte újra Sonny, kezében az üres üveggel.
– Semmit... most nem. De az az érzésem... – Greg tekintete a távolba veszett, majdnem töprengőn. – Mondtam neked, nagy ember vagyok Ridgewayben. Megpályázom a polgármesterséget, mihelyt megürül ez a hivatal, és meg is nyerem. De ez...
– Csak a kezdet? – vágta rá Sonny.
– Az indulás, mindenesetre. – Az a töprengő arckifejezés még mindig az arcán volt. – Én rendbe hozom a dolgokat. Az emberek tudják ezt. Amit csinálok, jól csinálom. Úgy érzem... nagy dolgok várnak rám. A felső határ a csillagos ég. De még nem vagyok egészen biztos benne... mire is gondolok. Érted?
Sonny vállat vont.
A töprengő arckifejezés elhalványult:
– De van egy mese, Sonny. Mese egy egérről, aki kihúzott egy szálkát az oroszlán mancsából. Hálából, amiért az oroszlán néhány évvel azelőtt nem ette meg. Ismered ezt a mesét?
– Lehet, hogy gyerekkoromban hallottam.
Greg bólintott.
– Nos, beletelik még néhány év, amíg... amíg beteljesül az, ami beteljesül, Sonny. – Átlökte az íróasztalon a nejlonzacskókat. – Nem eszlek meg. Ha akarnám, megehetnélek, tudod jól. Nem hozna ki egy kezdő ügyvéd. Ebben a városban, a Hamptonban történt balhéktól alig húsz mérföldnyire még a kibaszott Clarence Darrow se hozna ki a ridgewayi sittről. Ezek a jótét lelkek boldogan kinyírnának.
Elliman nem válaszolt, de gyanította: Gregnek igaza van. Nem volt semmi nehéz drog a cuccában – két „barna bombázó” volt a legkeményebb –, de a kedves kis Susie-k és Jimek szülői munkaközössége örömmel venné, ha ő kopaszra nyírt fejjel törné a követ Portsmouthban.
– Nem eszlek meg – ismételte meg Greg. – Remélem, nem felejted majd el ezt néhány év múlva, ha szálka megy a mancsomba... vagy az is lehet, hogy lesz a számodra valami megbízatásom. Eszedben tartod?
A hála nem szerepelt Sonny Elliman emberi érzéseinek szűk leltárában, de az érdeklődés és a kíváncsiság igen. Ellentmondásosak voltak az érzései ez iránt a Stillson iránt. Az az őrület Stillson szemében sok mindenre utalt, de unalomra semmiképp.
– Ki tudja, hol leszünk néhány év múlva? – mormolta. – Lehet, hogy mind meghalunk, jóuram.
– Azért csak emlékezz rám. Semmi mást nem kérek.
Sonny a váza törött szilánkjait nézte:
– Emlékezni fogok magára – mondta.

4

Eltelt az 1971-es év. Elmúltak a New Hampshire-i tengerparti csendháborítások, s a vízparti vállalkozók morgását elnémította bankbetétjeik emelkedő mérlege. Egy sötét alak, bizonyos George McGovern nevetségesen korán jelöltette magát az elnökségre. Mindenki, aki figyelemmel kísérte a politikát, tudta, hogy a Demokrata Párt 1972-es jelöltje Edmund Muskie lesz, és egyesek úgy érezték, hogy megbirkózhat San Clemente Rémével – Nixon-nal –, és két vállra is fektetheti.
Június elején, közvetlenül a nyári szünidő kezdete előtt Sarah újra összefutott a fiatal joghallgatóval. A lány épp egy áruházban járt, kenyérpirítójához vásárolt valami alkatrészt, s ajándékot keresett szülei házassági évfordulójára. A fiú megkérdezte, volna-e kedve moziba menni vele – az új Clint Eastwood-filmet, a Piszkos Harryt adták a városban. Sarah elment vele. És jól érezték magukat együtt. Walter Hazlett szakállat növesztett, s már nem emlékeztette annyira Johnnyra. Igazság szerint Sarah egyre nehezebben tudta fölidézni, hogyan is nézett ki Johnny. Arca csak álmaiban bukkant föl világosan, álmaiban, amint ott áll a szerencsekerék előtt, figyeli annak forgását, arca hűvös, s kék szeme arra a zavarba ejtően és kicsit félelmesen sötét ibolyaszín árnyalatra sötétül, nézi a kereket, mintha a saját külön játéktere lenne.
Egyre sűrűbben voltak együtt Walttal. Jól kijöttek. A fiú nem támasztott igényeket – vagy ha mégis, annyira fokozatosan, apránkint növekvőket, hogy szinte észre se lehetett venni. Októberben megkérdezte Saraht, vehetne-e neki egy kis gyémántgyűrűt. Sarah megkérte, várjon egy kicsit, a hét végén átgondolja a dolgot. Azon a szombat estén bement a kelet-maine-i kórházba, külön, piros keretes engedélyt kapott a pultnál, és fölment az intenzív osztályra. Egy óra hosszat ült Johnny ágyánál. Odakinn az őszi szél süvített a sötétben, hideget és havat ígért. Tizenhat nap híján egy esztendő telt el a vásár óta, a kerék óta, a mocsárnál történt frontális ütközés óta.
Csak ült, hallgatta a szelet, és nézte Johnnyt. A kötéseket már levették róla. A seb a homlokán kezdődött, egy hüvelyknyire a jobb szemöldökétől, és egészen a haja alá nyúlt föl. Haja ezen a részen megőszült, amitől Sarahnak az a filmbeli detektív jutott eszébe a 87-es őrszoba-sorozatból – Cotton Hawesnek hívták. Sarah nem látott Johnnyn semmi elváltozást, az óhatatlan soványodástól eltekintve. Fiatal férfi, akit ő alig ismert, s aki elaludt.
Fölébe hajolt, és lágyan megcsókolta az ajkát, mintha a régi tündérmese visszájára fordulhatna, és egy csók fölébreszthetné. De Johnny csak aludt tovább.
Sarah elment, vissza veazie-beli lakására, ágyára borult, és sírt, míg odakinn a szél száguldott a sötét világon át, s sárga és vörös leveleket hajtott maga előtt. Hétfőn megmondta Waltnak: ha csakugyan venni akar neki egy gyémántot – csak egy kicsi gyémántot, mindenképp –, ő örülne neki és büszkén viselné.
Ez volt Sarah Bracknell 1971-es éve.
1972 elején Edmund Muskie elsírta magát egy szenvedélyes beszéde közepette annak az embernek a szerkesztősége előtt, akit Sonny Elliman „kopasz barom” gyanánt emlegetett. George McGovern fölkavarta a jelölőgyűlés kedélyeit, és Loeb örömmel jelentette lapjában, hogy a New Hampshire-iek nem szeretik a bőgőmasinákat. Júliusban megtörtént McGovern jelölése. Sarah Bracknellből ugyanebben a hónapban Sarah Hazlett lett. A bangori methodista templomban esküdtek meg Walttal.
Alig két mérföldnyire onnan Johnny Smith tovább aludt. És Sarahra épp akkor tört rá az emlékezés, hirtelen ijesztő módon, amikor Walt megcsókolta menyegzőre egybegyűlt szerettei előtt – Johnny, gondolta, s látta őt, amint a villany kigyullad; félig Jekyll, félig acsarkodó Hyde. Egy pillanatig megmerevedett Walt karjában, s a kép már el is tűnt. Akármi volt: emlék, látomás, elmúlt.
Hosszú gondolkodás és Walttal folytatott megbeszélés után meghívta Johnny szüleit is a lakodalmára. Herb egyedül jött. Sarah a fogadás közben megkérdezte tőle, hogy van Vera.
Herb körülnézett, látta, hogy pillanatnyilag maguk vannak, gyorsan kiitta szódával kevert skót whiskyje maradékát. Öt évet öregedett az elmúlt tizenöt hónap során, gondolta Sarah. Haja megritkult. Elmélyültek arcán a ráncok. Szemüveget is kapott, amitől csak zavartabb lett, s a szelíd lencsék mögött nyugtalan és sebzett volt a tekintete.
– Nincs jól... tényleg nincs jól, Sarah. Az az igazság, hogy odafönn van Vermontban. Egy farmon. Várja a világvégét.
– Tessék?
Herb elmondta neki, hogy Vera hat hónappal ezelőtt levelezésbe kezdett egy körülbelül tíztagú csoporttal, akik A Végítélet Amerikai Társaságának nevezik magukat. A Wisconsin állambeli Racine-ben élő Mr. és Mrs. Harry L. Stonkers a vezetőjük. A Stonkers házaspár azt állította, hogy egy repülő csészealj fölvette őket, amikor táborozni voltak. Fölvitték őket a mennyekbe, s az nem az Orion konstellációján túl volt, hanem egy földszerű bolygón, amely a Sarkkör körül kering. Ott, a Paradicsomban tanácskoztak az angyalokkal. Stonkerséket úgy tájékoztatták, hogy a végítélet már nincs messze. Telepatikus erővel ajándékozták meg őket, és visszaküldték őket a földre, hogy szedjenek össze néhány hívőt – mármint a mennybe vivő első ingajárat számára. Így aztán ők tízen összegyűltek, vettek egy farmot St. Johnsburytől északra, és letelepedtek ott, hogy megvárják a nemsokára értük jövő csészealjat.
– Ez eléggé... – kezdte Sarah, azután elhallgatott.
– Tudom – mondta Herb. – Elég nagy őrültségnek tűnik. Kilencezer dollárjukba került nekik az a hely. Nincs ott semmi, csak egy farmház, két acre bozótos földdel. Vera hétszáz dollárral szállt be, minden előteremthető pénzével. Semmi módon nem akadályozhattam meg... nem állt módomban.
– Hallgatott, azután elmosolyodott:
– De ez nem olyan téma, amiről a lakodalmadon kellene beszélgetni, Sarah. Neked meg a vőlegényednek részetek lesz minden jóban. Biztos vagyok benne. Sarah, amennyire csak tudott, visszamosolygott.
– Köszönöm, Herb. Nem fogsz... úgy értem, gondolod, hogy Vera...
– Visszajön? Hát persze. Ha télre nem jön el a világvége, azt hiszem, visszajön.
– Jaj, csak a legjobbakat kívánom neked – karolta át Herbet.

5

A vermonti farmot nem lehetett fűteni, és amikor a csészealj október végére se érkezett meg, Vera hazatért. A csészealj azért nem jött el, mondta, mert ők még mindig nem tökéletesek – még nem égették ki magukból életük alantas, bűnös salakját. De ő maga feldobott volt, és lobogott a lelke. Álmában jelet látott. Talán nem is kerül föl a mennyekbe a csészealjban. Egyre erősebben úgy érezte, ő arra kell, hogy segítsen a fiának, megmutassa neki a helyes utat, majd ha magához tér a transzból.
Herb visszafogadta, úgy szerette, ahogyan csak tudta – s az élet folytatódott. Johnny már két éve volt kómában.

6

Nixont ismét beiktatták. Az amerikai fiúk sorra szállingóztak haza Vietnamból. Walter Hazlett nekiment ügyvédi vizsgájának, s arra kérték, jöjjön újra későbbi időpontban. Sarah Hazlett tovább tanított, amíg Walt a vizsgáira magolt. Azok a diákjai, akik csacsi, ügyefogyott elsősök voltak, amikor ő tanítani kezdett, harmadikosok lettek. Lapos mellű kislányok megbögyösödtek. Kis vakarcsok, akik nemrég még csak tébláboltak az épület körül, most az egyetemi csapatban kosárlabdáztak.
Kitört és véget ért a második arab-izraeli háború. Kitört és véget ért az olajbojkott. Kitörtek és nem értek véget a kínzón magas olajárak. Vera Smith bizonyos lett benne, hogy Krisztus a Déli-sarkon fog visszatérni a földre. Ezt az értesülését egy új röpiratból merítette (tizenhét oldal, ára 4 dollár 50), címe: Isten Tropikus Alvilága. A röpirat-író meglepő föltételezése az volt, hogy a mennyország valójában a lábunk alatt terül el, s a legkönnyebb behatolási pont a Déli-sarkon van. A röpirat egyik fejezetének ez volt a címe: A Déli-sark felfedezőinek pszichikus kalandjai.
Herb fölhívta felesége figyelmét: alig egy éve Vera még abban hitt, hogy a mennyország valahol odakinn van, nagy valószínűséggel az Északi-sarkkör körül köröz. – Én mindenképp szívesebben hinném el azt, mint ezt a hülye déli-sarki halandzsát – mondta az asszonynak. – Elvégre a biblia szerint a mennyország az égben van. Az a tropikus hely ott a talaj alatt állítólag....
– Hagyd abba! – szólt rá az asszony élesen, ajka vékony, fehér vonallá keskenyedett. – Attól, hogy nem értesz valamit, még nem kell gúnyolódnod rajta.
– Nem gúnyolódtam, Vera.
– Isten a tudója, miért gúnyolódik a hitetlen és miért dühöng a pogány – csattant fel Vera. Szemében ott égett az az üres fény. A konyhaasztalnál ültek, Herb egy ócska csőszerelő szerszámmal maga előtt, Vera pedig egy rakás régi National Geographic-kal, a Déli-sarkról szóló képeket és cikkeket keresgélt bennük. Odakinn nyugtalan felhők szálltak nyugatról keletre, s a levelek potyogtak a fákról. Újra október eleje volt, és mindig is október tűnt a legrosszabb hónapnak. Ez volt az a hónap, amikor Vera szemében mind gyakrabban lobbant fel az az üres fény, és maradt ott egyre tovább. És ugyancsak októberben tört föl mindig Herbben az az áruló gondolat, hogy itthagyja mindkettőjüket. Az alighanem becsavarodott feleségét és alvó fiát, aki minden gyakorlati meghatározás szerint alighanem halott már. Most épp forgatta kezében a szerszámot, kinézett az ablakon a nyugtalan égre, és ezt gondolta: Összecsomagolhatnék. Csak behajigálnám a holmimat a vontatóba, és elmennék. Tán Floridába. Nebraskába, Kaliforniába. Egy jó ács mindenütt megél ezen az istenverte világon. Csak föl kellene kelni, és elmenni.
De tudta, hogy nem fog. Épp csak arról volt szó, hogy október az a hónap, amikor neki eszébe jut a szökés, mint ahogy láthatólag ez Vera számára az a hónap, amikor új csatornát fedez föl Jézushoz s gyatra méhében megfogant egyetlen gyermeke végleges megváltásához.
Herb most átnyúlt az asztalon, és megfogta felesége kezét, amely vékony volt és iszonyúan csontos – egy öregasszony keze. Vera meglepetten nézett föl. – Nagyon szeretlek, Vera – mondta Herb.
– Tudom, Herbert. Én is szeretlek.
A férfi a másik kezét is az asszonyéra tette, és körülkulcsolta.
– Vera – szólalt meg.
– Igen? – Oly tiszta volt a tekintete... hirtelen újra vele volt, teljesen vele, s Herb ettől döbbent rá, milyen iszonyúan eltávolodtak egymástól az elmúlt három évben.
– Vera, ha ő sosem ébred föl... Isten óvjon ettől, de ha sosem ébred föl... mi még akkor is megmaradunk egymásnak, ugye? Mármint...
Vera ellökte a férje kezét. Herb két keze, amellyel oly gyöngéden átfogta, most a semmit kulcsolta.
– Ilyet ne mondj soha. Soha többé ki ne mondd, hogy Johnny nem fog fölébredni.
– Csak úgy értettem, hogy mi ketten...
– Természetesen föl fog ébredni – nézett ki az ablakon az asszony a tájra, ahol egyre csak szálltak és szálltak az árnyékok. – Isten így tervezi. Bizony. Azt hiszed, nem tudom? Tudom, higgy nekem. Isten nagy dolgokra tartogatja az én Johnnymat. Hallottam őt a szívemben.
– Igen, Vera – sóhajtotta. – Oké.
Az asszony ujja a National Geographic-ért nyúlt, rátalált, és újra lapozgatni kezdett.
– Tudom – mondta gyerekes, csökönyös hangon.
– Oké – felelte halkan.
Vera a magazinjait nézegette. Herb a tenyerébe támasztotta az állát, kinézett a napfénybe-árnyékba, s arra gondolt, milyen hamar megjön a tél az aranyos, csalóka október után. Azt kívánta, hogy Johnny haljon meg. A kezdet kezdetétől szerette a fiút. Látta a csodálkozást parányi arcán, amikor ő csöpp békát hozott gyerekkocsijához, és betette a kis élőlényt a kezébe. Ő tanította Johnnyt halat fogni, korcsolyázni, lőni. Ő virrasztott mellette egész éjjel a szörnyű 1951-es influenzajárvány idején, amikor a kisfiú láza félelmetes magasságba szökött. Arcát tenyerébe rejtve sírt, amikor Johnny kitüntetéssel érettségizett és egyetlen baki nélkül mondta el beszédét emlékezetből. Annyi emléke volt Johnnyról – amint vezetni tanítja, amint a Bolero orrában állnak együtt a fedélzeten, egy Nova Scotiában töltött vakáción, Johnny nyolcéves, kacag és izgul a hajó csavarszerű mozgásán; amint ő segít neki a házi feladatában, segít neki a növényházban, segít neki kiismerni Silva iránytűje csínját-bínját, amikor a fiú cserkész lett. Gomolygott a sok emlék – Johnny volt az, aki összefogta őket, Johnny, aki oly mohón fedezte föl a világot, s az végül oly gazul bánt el vele. És most azt kívánta, hogy Johnny haljon meg, hogy szíve ne verjen tovább, hogy az EEG utolsó, gyönge görbéjének vonala simuljon ki, hogy a fiú lobbanjon el, mint elmerülő kanóc egy viasztálban: haljon meg, és engedje szabadon őket.

7

A villámhárító-árus 1973 júliusában, egy tűző nyári nap kora délutánján érkezett a Cathy-féle út menti csárdához; valahol, talán nem is olyan messze, viharok várakoztak, hogy újraszülessenek a nyár felfelé szálló hőhullámának meleg, emelő áramaiban.
Nagy szomjú ember volt, s azért állt meg a Cathy csárdánál, hogy néhány sörrel enyhítse, nem azért, hogy üzletet kössön. De régi szokása kényszeréből fölpillantott az alacsony, tanyaszerű épület tetejére, s a vakító, kékesszürke ég előterében látott töretlen vonal arra késztette, hogy hátranyúljon a teli bőrtáskáért, amelyben az árumintáit hordta.
Odabenn a Cathy csárdában sötét volt, hűvös, és a falon lévő színes tévé letompított mormogásától eltekintve csönd. Csak néhány törzsvendég üldögélt, s a bárpult mögött a tulajdonos; fél szemével, akárcsak a vendégei, a „Mi újság a világban” műsorán.
A villámhárító-árus letelepedett egy bárszékre, árumintatáskáját a balján lévő székre rakta. A tulaj odajött:
– Üdv, barátom. Mit óhajt?
– Egy Budweissert – felelte a villámhárítóügynök. – És töltsön egyet magának is, ha kedve tartja.
– Nekem mindig kedvem tartja – mondta a tulaj. Két sörrel tért vissza, elvette az ügynök dollárját, s három tízcentest hagyott a bárpulton. – Bruce Carrick – mutatkozott be, és a kezét nyújtotta.
A villámhárító-ügynök kezet fogott vele. – Dohay a nevem, Andrew Dohay. – Kiitta a söre felét.
– Örülök, hogy megismerhettem – mondta Carrick. Elment, hogy egy markáns arcú nőnek újabb Tequila Sunrise-t készítsen, majd visszatért Dohay-hoz. – Nem idevalósi?
– Nem – ismerte be Dohay. – Ügynök vagyok. – Körülpillantott. – Mindig ekkora nyugalom van itt?
– Nem. Hétvégeken megugrik, és hétközben is szépen megy. Megkeressük a dohányunkat, ha megkeressük. Nem halok éhen, de Cadillacem sincs. – Dohay poharára mutatott:
– Telitöltsem?
– És a magáét is, Mr. Carrick.
Bruce nevetett:
– Biztosan el akar adni nekem valamit.
Amikor Carrick visszatért a sörökkel, a villámhárító-árus így szólt:
– Azért jöttem, hogy a port leöblítsem, nem azért, hogy eladjak. De most, hogy említi... – Gyakorlott mozdulattal a bárpultra csapta árumintatáskáját. Csörömpölt a tartalma.
– No, itt is van – nevetett Carrick.
Két délutáni törzsvendég, egy sűrűn szemölcsös öregfiú s egy fiatalabb szürke munkaruhában odacsámborgott, hogy lássa, mit árul Dohay. A markáns arcú nő tovább nézte a „Mi újság a világban”-t.
Dohay három rudat vett elő, egy hosszút, fémgolyóval a csúcsán, egy rövidebbet és egyet porcelánszigeteléssel.
– Mi a fene... – szólt Carrick.
– Villámhárítók – mondta az öreg harcos, és vihogott. – Meg akarja menteni Isten haragjától ezt a kricsmit, Brucie. Csak hallgass rá.
Újra nevetett, s a szürke munkaruhás is vele. Carrick arca elsötétült, s a villámhárító-ügynök tudta, ha lett volna is esélye rá, hogy üzletet köt, az most elszállt. Jó ügynök volt, épp elég jó ahhoz, hogy fölismerje, hogy néha összejön a közönségnek és körülményeknek ez a bizarr kombinációja, és a vásárlás minden esélyét tönkreteszi, még mielőtt ő egyáltalán bevetné magát. Filozofikusan fogta föl a dolgot, és mégiscsak belement a játékba, főleg a szokás hatalmából:
– Amint a kocsimból kiszálltam, véletlenül észrevettem, hogy ez a szép létesítmény nincs villámhárítóval fölszerelve, valamint azt, hogy fából épült. Mármost igen alacsony áron, s ha óhajtja, könnyű hitelfeltételekkel garantálhatom, hogy...
– Ide minden délután becsap a ménkű – vigyorgott a szürke munkaruhás férfi. Az öreg harcos vihogott.
– Ne vegye rossz néven, uram – szólt Carrick –, de látja ezt? – Egy hosszú, aranyszín szögre mutatott, amely kis falapon állt a tévékészülék mellett, a palackok csillogó sorától nem messze. A tűre seregnyi papírlap volt fölszúrva. – Ez itt mind csupa számla. E hó tizenötödikéig ki kell fizetni őket. Ezt mind piros tintával írták. És látja azt is, hányan isznak itt most? Óvatosnak kell lennem. Nekem...
– Ugyanezt mondom én is – vágott a szavába szívélyesen Dohay. – Óvatosnak kell lennie. És három vagy négy villámhárító megvétele óvatos lépés. Magának jövedelmező vállalkozása van. Azt akarja, hogy egy szép nyári napon eltörölje a föld színéről egy villámcsapás?
– Ez azt se bánná – mondta az öreg harcos. – Szépen fölvenné a biztosítótól a pénzt, és lemenne Floridába. Nem-e, Brucie?
Carrick undorral nézett az öregemberre.
– Hát akkor beszéljünk a biztosításról – vetette közbe a villámhárító-ügynök. A szürke munkaruhást nem érdekelte már a dolog, és elódalgott. – A maga tűzbiztosítási díja lecsökken...
– A biztosításaim mind egybe vannak kapcsolva – mondta Carrick egykedvűen. – Nézze, egyszerűen nem engedhetem meg magamnak ezt a kiadást. Sajnálom. Ha esetleg jövőre...
– Hogyne, persze, jövőre – adta föl a villámhárító-ügynök. – Talán. – Egyik se hiszi el, hogy őbelé is csaphat a ménkű, amíg bele nem csap. Egy ilyen pasassal, mint ez a Carrick, képtelenség megértetni, hogy ez a biztosítás legolcsóbb formája. De Dohay filozofikus alkat volt. Elvégre az igazat mondta akkor, amikor azt mondta: azért jött be, hogy az út porát leöblítse.
Hogy ezt bebizonyítsa, s azt is, nincs harag, rendelt még egy sört. De ezúttal nem rendelt mellé másikat Carricknek is.
Az öreg harcos fölkapaszkodott a mellette lévő bárszékre.
– Úgy tíz éve egy komát leütött a villám a golfpályán – mondta. – Úgy kinyírta, mint a huzat. De hát az ember nem hordhat villámhárítót a feje búbján, igazam van? – Vihogott, s állott sörszagú lehelet csapott Dohay arcába. Dohay kötelességtudón mosolygott. – A zsebében összeolvadt az aprópénz. Így hallottam. Csuda dolog a mennykő. Az bizony. Egyszer, emlékszem...
Csuda dolog, gondolta Dohay, míg az öregember szavait szépen eleresztette a füle mellett, csak ösztönösen bólogatott a megfelelő helyeken. Csuda dolog bizony, mert nem érdekli, kibe-mibe csap bele. És mikor.
Kiitta a sörét, és kiment, vitte magával az Isten haragja elleni biztosítással teli táskáját – talán az egyetlen ilyen találmányt. A hőség úgy sújtott le rá, akár a kalapácsütés, mégis megállt egy pillanatra a csaknem üres parkolóban, fölnézett a tetőnyereg megtöretlen vonalára. 19 dollár 95, de legfeljebb 29 dollár 95, és ennek az embernek nincs szíve ennyit kiadni. Az első évben egy hetvenest takarítana meg a kombinált biztosítási kötvényén, és nincs szíve megvenni – s az ember nem térítheti észre, amikor ezek a bohócok körülállják és ugratják.
Lehet, hogy egyszer még megbánja.
A villámhárító-árus beszállt a Buickjába, bekapcsolta a klímaberendezést, és elhajtott nyugat felé, Concord irányába, árumintatáskája mellette hevert az ülésen; robogott előre, kavarjon bármilyen vihart mögötte a szél.

8

Walt Hazlett 1974 elején letette ügyvédi vizsgáit. Sarahval partyt adtak Walt barátainak, Sarah barátainak és közös barátaiknak – összesen több mint negyven vendégnek. Folyt a sör, akár a víz, s mikor elmentek, Walter kijelentette, egetverő szerencséjük van, ha nem lakoltatják ki őket. Walt hajnali háromkor kikísérte az utolsó vendégeket, s mikor visszajött a kapuból, Saraht a hálószobában találta, nem volt rajta más, csak a cipője meg a gyémánt fülbevalója, amelyet férje – részletre – vett neki a születésnapjára. Kétszer is szeretkeztek, s aztán mámoros álomba merültek, csaknem dél volt, mire bénult másnapossággal fölébredtek. Sarah hat hét múlva észrevette, hogy terhes. Soha egyiküknek se volt kétsége, hogy a fogamzás akkor, a party utáni éjszakán történt.
Washingtonban Richard Nixon különféle magnószalagok hurkaiba gabalyodva lassan a sarokba szorult. Georgiában egy földimogyoró-farmer, egykori tengerésztiszt és jelenlegi kormányzó, bizonyos James Earl Carter arról kezdett beszélgetni néhány jóbarátjával, hogy megpályázza azt a helyet, amely Richard Nixon távozásával hamarosan megürül.
A kelet-maine-i kórház 619-es szobájában Johnny Smith még mindig aludt. Magzatalakot kezdett fölvenni.
Dr. Strawns, az az orvos, aki annak idején Herbbel, Verával és Sarahval beszélt a tanácsteremben a balesetet követő napon, 1973 végén megégett és meghalt. Karácsony másnapján fölgyulladt a háza. A bangori tűzoltók szerint a tüzet egy hibás karácsonyfadísz okozta. Johnny esete iránt két új orvos érdeklődött, Weizak és Brown.
Négy nappal Nixon lemondása előtt Herb Smith, aki Grayben épített egy házat, beleesett az alapozógödörbe, egy targoncának zuhant, és eltörte a lábát. A csont csak lassan forradt, és soha többé nem jött igazán rendbe. Bicegett, esős napokon bottal járt. Vera imádkozott érte, és ragaszkodott hozzá, hogy férje esténként, lefekvés előtt borogassa körül lábát azzal a kendővel, amelyet maga az Alabama állambeli Bessemer tiszteletese, Freddy Coltsmore áldott meg személyesen. Az Áldott Coltsmore Kendő – így nevezte el Herb – harmincöt dollárba került. Nem vette észre, hogy bármit is használt volna.
Október közepén, nem sokkal azután, hogy Gerald Ford megkegyelmezett a volt elnöknek, Vera szentül hitte, hogy ismét vége lesz a világnak. Herb az utolsó percben tudta meg, mire készül: az asszony megállapodott, hogy maradék kis pénzüket, amit Johnny balesete óta gyűjtöttek újra össze, odaadja a Világvége Amerikai Társulatnak. Azon volt, hogy eladja a házukat, s már megállapodott a Jószolgálattal, hogy két napon belül bútorszállító kocsit küldenek a holmikért. Herb akkor értesült a dologról, amikor az ingatlanügynök fölhívta, és megkérdezte, eljöhet-e a reménybeli vevő aznap délután megnézni a házat.
Most fordult elő első ízben, hogy őszintén dühbe gurult.
– Mégis, hogy képzeled, mit művelsz, az isten szerelmére? – tombolt, miután kihúzta az asszonyból ezt a legutóbbi, hihetetlen történetet. A nappaliban voltak. Herb épp most tette le a telefont, miután megmondta a Jószolgálatnak, eszükbe se jusson többé a bútorszállító kocsi. Odakinn monoton szürkén hullott az eső.
– Ne gyalázd a Teremtő nevét, Herbert. Ne...
– Elhallgass! Elhallgass! Elegem van már ezekből a marhaságokból!
Verának a döbbenettől elakadt a lélegzete.
Herb odabicegett hozzá, botja ellenpontozva dübörgött a padlón. Az asszony kicsit hátrarándult a székben, s aztán olyan mártírtekintettel nézett fel rá, hogy attól Herbnek kedve támadt volna – Isten bocsássa meg – fejbe csapni az átkozott botjával.
– Még nem tartasz ott, hogy ne tudnád, mit művelsz – mondta. – Nincs efféle mentséged. A hátam mögött susmusolsz, Vera. Neked...
– Nem! Ez hazugság! Én semmi effélét...
– De igen! – ordította. – Hát ide figyelj, Vera. Ez az, ahol meghúzom a határt. Annyit imádkozol, amennyit akarsz. Az imádkozás ingyen van. Írhatsz annyi levelet, amennyit akarsz, a bélyeg még mindig csak tizenhárom cent. Ha meg akarsz mártózni az összes ócska, mocskos hazugságban, amit ezek a Jézus-mitugrászok hirdetnek, ha továbbra is be akarsz szállni az összes képzelgésbe és önáltatásba, ám tegyed. De én nem vagyok benne. Jegyezd meg magadnak. Megértettél?
– Miatyánk-ki-vagy-amennyekben-szenteltessék-meg-a-te-neved...
– Megértettél?
– Te őrültnek tartasz! – kiáltotta az asszony, arca iszonyú módon rándult-fonnyadt össze. A vereség és a kijózanodás könnyei torz bőgéssel törtek ki belőle.
– Nem – mondta halkabban a férje. – Még nem. De talán itt az ideje, hogy őszintén beszéljek. Vera, az az igazság, hogy azt hiszem, meg fogsz őrülni, ha nem mászol ki ebből, és nem nézel szembe a valósággal.
– Majd meglátod – szipogta az asszony. – Majd meglátod. Isten közeleg, de még várakozik.
– Vedd tudomásul, hogy várakozás közben nem kapja meg a bútorainkat – szólt komoran Herb. – Ezt jobb, ha tisztázzuk.
– Világvége közeleg! – hajtogatta az asszony. – Közel a végítélet órája.
– Igen? Erre befizetek, Vera.
Odakinn szakadatlanul esett az eső. Ez volt az az év, amelyben Herb ötvenkét éves lett, Vera ötvenegy, Sarah Hazlett pedig huszonhét.
Johnny négy éve volt kómában.

9

A kisbaba Mindenszentek éjszakáján érkezett meg. Sarah kilenc órán át vajúdott. Hiába nyugtatták. Amikor kellett, kicsit kábították, s önkívülete néhány pillanatában úgy hitte, ugyanabban a kórházban fekszik, ahol Johnny, s újra meg újra a nevét kiáltotta. Utólag alig emlékezett vissza erre, Walt-nak pedig semmiképp se mondta volna el. Úgy hitte, álmodta csak.
Kisfia lett. Dennis Edward Hazlettnek nevezték el.
Anya és fia három napra rá hazament, és Sarah a Hálaadás-ünnepi szünidő után tovább tanított. Walt remek állást kapott egy bangori ügyvédi cégnél, és úgy tervezték, hogy, ha minden jól megy, Sarah 1975 júniusától nem tanít többé. Nem volt biztos benne, csakugyan szívesen hagyja-e abba. Megkedvelte a tanítást.

10

1975 újév napján a Maine állambeli Otisfieldben két kisfiú, Charlie Norton és Norm Lawson hócsatázott Nortonék hátsó udvarán. Charlie nyolcéves volt, Norm kilenc. Borús és nyirkos volt az idő.
Norm érezte, hogy végéhez közeleg a csata – már itt volt az ebédidő –, és üldözőbe vette Charlie-t, hólabda-zárótüzet zúdított rá. Charlie kezdetben kacagva hátrált, azután sarkon fordult, és futott, átugrotta az alacsony kőkerítést, amely Nortonék hátsó udvarát az erdőtől elválasztotta. Futás közben Norm hátulról eltalálta egy jókora golyóval a csuklyáját.
Ekkor Charlie eltűnt a szeme elől.
Norm átugrott a kerítésen, megállt ott egy pillanatig, nézett a havas erdőbe, és a nyírfákról, fenyőkről és lucfenyőkről lecsöpögő olvadt hó neszét hallgatta.
– Gyere vissza, te hülye! – kiáltotta Norm, és néhány magas, hurukkoló hangot hallatott.
Charlie nem bújt elő a csalogatásra. Most nem látszott, de az ösvény meredeken lejtett a patak felé. Norm újra hurukkolt, és egyik lábáról a másikra állt. Ez Charlie erdeje, nem az övé. Charlie területe. Norm szerette a jófajta hócsatát, ha ő győz, de ha Charlie rohamra készen, fél tucat készenlétbe helyezett jó kemény hógolyóval hasal odalenn, akkor nem volt nagy kedve lemenni.
Mégis tett néhány lépést lefelé az ösvényen, s ekkor lázas sikoltást hallott.
Úgy megdermedt, mint a hó a zöld gumicsizmája alatt. Kezéből kihullott s a földre pottyant a két tartalék hógolyó. A sikoltás újra hallatszott, de már olyan vékonyán, hogy hallani is alig lehetett.
Ugyan-ugyan, biztosan beleesett a patakba, gondolta Norm, s ettől megszűnt benne a félelem okozta bénultság. Végigfutott az ösvényen, csúszva-bújva, egyszer hasra is esett. Szíve a fülében vert. Képzeletben már látta magát, amint kihalássza Charlie-t a patakból, épp mielőtt még harmadszor is alámerül, s majd hősként jegyzik föl a Fiúk Könyvében.
A lejtőn lefelé vivő ösvény egyszer csak elkanyarodott, s Norm csak a kanyar után látta, hogy Charlie mégse esett bele a Strimmer patakba. Ott állt, az ösvény végében az olvadó hóra bámult. Csuklyája hátracsúszott, arca pedig majdnem olyan fehér volt, mint maga a hó. Amint Norm közeledett, újabb rémítő vad sikolyt eresztett meg.
– Mi az? – kérdezte a közeledő Norm. – Mi a baj, Charlie?
Charlie feléje fordult, kitágult szemmel, levegőért kapkodó szájjal. Szólni próbált, de száján csak két artikulálatlan morranás és ezüstös nyálfolyam jött ki. A hóra mutatott.
Norm közelebb jött. Hirtelen kiszaladt a lábából minden erő, és lehuppant. Forgott körülötte a világ.
Az olvadó hóból két farmernadrágos láb nyúlt ki. Egyik lábfején tornacipő, a másik azonban csupasz volt és védtelen. Egy kar is kiállt a hóból, mintha megmentésért könyörgött volna, hiába. A test többi részét még irgalmasan elfödte a hó.
Charlie és Norm egy tizenhét éves lány, Carol Dunbarger holttestét fedezte föl, a Castle Rock-i fojtogató negyedik áldozatát.
Csaknem két év telt el azóta, hogy utoljára ölt, és Castle Rock lakosai (a Strimmer patak volt a Castle Rock városa és Otisfield közti déli határ) már kezdtek megnyugodni, azt hitték, elmúlt a lidércnyomás.
Nem múlt el.

Hatodik fejezet

1

Tizenegy nappal a Dunbarger lány holttestének felfedezése után dermesztő hóvihar tört New Englandre. A kelet-maine-i kórház hatodik emeletén ennek következtében minden megkésett egy kicsit. A személyzet egy részének gondot okozott, hogy bejusson munkahelyére, s akiknek sikerült, csak nagy hajszával jutottak egyenesbe.
Elmúlt már kilenc óra, amikor az egyik segédápolónő, a fiatal Allison Conover behozta Mr. Starretnek a könnyű reggelit. Mr. Starret szívrohamból lábadozott, és a „tizenhat napos büntetését töltötte” az intenzív osztályon – infarktus után tizenhat napig fektetik a beteget. Mr. Starret szépen gyógyult. A 619-es szobában feküdt, és négyszemközt bevallotta feleségének: leginkább az serkenti gyógyulásra, hogy el akar már kerülni innen, a szoba másik ágyában fekvő élőhalott mellől. A szerencsétlen ipse lélegeztetőgépének állandó sziszegésétől alig tud aludni, mesélte az asszonynak. Egy idő után az ember már nem is tudja, hogy azt akarja-e, sziszegjen tovább a gép – vagy hallgasson el. Mármint végérvényesen.
Amikor Allison bejött, szólt a tévé. Mr. Starret a távkapcsolóval a kezében ült az ágyban. A „Mai nap” épp véget ért, és Mr. Starret még nem döntötte el, elzárja-e az utána jövő „Udvarom” című rajzfilmet. Ha elzárja, akkor csak Johnny lélegeztetőgépének zaját hallgathatja.
– Már azt hittem, be se jön ma – mondta Mr. Starret, míg mérsékelt örömmel nézte a narancsléből, joghurtból és zabpehelyből álló reggelijét a tálcán. Amire valójában kedve lett volna, az két csupa koleszterin tojás, könnyen átsütve forró vajon, öt szelet, nem túl ropogósra sült szalonnával. Arra a kosztra, amely voltaképp idejuttatta. Legalábbis ezt állította az orvos – az a marha.
– Alig lehet közlekedni – felelte kurtán Allison. Eddig már hat beteg mondta neki ma, hogy azt hitték, be se jön, s ő kezdte unni a szöveget. Allison kedves lány volt, de ma áldozatnak érezte magát.
– Ó, bocsánat – szólt Mr. Starret alázatosan. – Elég csúszósak az utak, mi?
– Bizony azok – enyhült meg kissé Allison. – Ha nem a férjem négykerék-meghajtásos kocsijával jövök, sose érek ide.
Mr. Starret megnyomta a villanymotor gombját, amely úgy állította be az ágyát, hogy kényelmesen reggelizhessen. A motor kicsi volt, de zajos. A tévé is elég hangosan szólt. Mr. Starret kissé süket volt, és, mint feleségének szokta mondani, a szomszéd ágyban fekvő pasi sose panaszkodik a hangerő miatt. Azt se kéri soha, hadd lássa, mit adnak más csatornákon. Sejtette, az efféle tréfák elég ízetlenek, de ha az embernek szívinfarktusa volt és egy intenzív kórteremben együtt lakik egy élőhalottal, akkor vagy rákap némi feketehumorra, vagy belebolondul.
Allison megemelte kissé a hangját, hogy túlkiáltsa a nyikorgó motort és a tévét, miközben elhelyezte a tálcát:
– Az út teli volt kisodródott kocsikkal.
A másik ágyban John Smith halkan megszólalt:
– Az egészet a tizenkilencesre. Döntse el. A barátnőm rosszul érzi magát.
– Tudja-e, ez a joghurt nem is olyan rossz – mondta Mr. Starret. Utálta a joghurtot, de nem akart magára maradni, amíg nem feltétlenül szükséges. Mihelyt magára maradt, folyton a pulzusát fogta. – Kicsit olyan az íze, mint a...
– Maga is hallott valamit? – nézett körül kételkedőn Allison.
Mr. Starret elengedte az ágya szélén lévő irányítógombot, s a villanymotor nyikorgása elhallgatott. A tévében Bikkfa Bunkó épp rálőtt Vakarcs Willire, de elvétette.
– Semmit, csak a tévét – felelte Mr. Starret. – Miről maradtam le?
– Azt hiszem, semmiről. Nyilván a szél fúj be az ablak mentén. – Érezte, hogy rátör a stressz okozta fejfájás – túl sok ma a tennivaló, és túl kevesen vannak hozzá, megdörgölte a halántékát, mintha el akarná űzni a fájdalmat, mielőtt befészkelné magát.
Kifelé menet megállt, és letekintett egy pillanatra a szomszédos ágyban fekvő férfira. Nem változott meg valamiképp? Mintha megváltoztatta volna a testhelyzetét? Nyilván nem.
Allison kiment a szobából, végigment a folyosón, maga előtt tolta a gurulós reggeliszekrényt. Pontosan olyan rémes lett ez a délelőtt, mint ahogy sejtette, minden a feje tetején állt, és délre már teljesen kikészült. Érthető, hogy megfeledkezett arról, amit hallani vélt reggel a 619-es szobában.
A következő napokban Allison azon kapta magát, hogy mind gyakrabban pillant oda Smithre, s márciusra csaknem bizonyos lett abban, hogy a beteg kiegyenesedett valamelyest – mintha változtatott volna azon a testhelyzeten, amelyet az orvosok magzati tartásnak neveznek. Nem nagyon, csak egy kicsit. Gondolt is rá, megemlíti valakinek, de a végén nem szólt. Elvégre ő csak segédápolónő, alig valamivel több egy konyhalánynál.
Igazán nem őrá tartozik.

2

Úgy hitte, álmodik.
Sötét, komor helyen volt – valamiféle folyosóban. A mennyezet magasabban volt, semhogy láthatta volna. Beleveszett a sötétségbe. Sötét krómacélból voltak a falak. Amint haladt fölfelé, szétnyíltak. Egyedül volt, de a messzi távolból egy hang szállt föl lebegve hozzá. A hang ismerősen csengett, ezeket a szavakat mondták már neki valahol máshol, valamikor máskor. Megrémítette ez a hang. Nyöszörgő volt és elhaló, ide-oda visszhangzott a sötét krómacél falak között, akárcsak az a csapdába esett madár, amelyre gyerekkorából emlékezett.
A madár beröpült az apja szerszámkamrájába, s képtelen volt visszatalálni a szabadba. Vakrémületében összevissza csapkodott, kétségbeesett riadalommal csipogott, neki-nekiütődött a falnak, míg a végén halálra sebezte magát. Ennek a hangnak is volt valami baljós színezete, akárcsak annak a réges-régi madárcsiripelésnek. Ez se fog soha kiszabadulni innen.
– Az ember egy életen át tervez, és megteszi, amit csak tehet – nyöszörögte az a kísérteties hang. – Az ember csak a legjobbat akarja, semmi mást, a srác meg hazajön seggig érő hajjal, és azt mondja, az Egyesült Államok elnöke egy disznó. Egy disznó! A rabló életbe, én nem...
Vigyázzon, akarta mondani neki. Figyelmeztetni akarta azt a hangot, de nem tudott szólni. Vigyázzon – mire? Nem tudta. Azt se tudta biztosan, ki ő maga, bár az volt a halvány gyanúja, hogy valaha tanító volt, vagy prédikátor.
– Jéééézusom! – ordította a távoli hang. Elhaló hang, baljós, elfulladó. – Jééééz...
Azután csend. A visszhangok elhallgattak. Majd egy kis idő múlva újra kezdődnek. Így azután lassacskán – nem tudta, milyen sokáig, az időnek nem volt se jelentősége, se fontossága ezen a helyen – tapogatózva elindult a folyosón, visszakiáltott (vagy talán csak gondolatban kiáltott), talán azt remélte, hogy a hang tulajdonosával együtt ketten kijutnak majd innen, talán csak azt, hogy vigaszt nyújt, és viszonzásul kap is.
De a hang egyre távolodott, tompult és halványodott

(messzi csöpp)

míg nem volt már más, csak egy visszhang visszhangja. Azután eltűnt. Ő magára maradt, mendegélt az árnyékok komor és elhagyatott csarnokaban. És mindinkább úgy vélte, hogy ez nem illúzió, vagy látomás, vagy álom – legalábbis nem a mindennapi fajta. Mintha pokoltornácra ért volna, az élők és a holtak országa közötti rejtelmes alagútba. De melyik irányba halad?
Előbukkant benne egy s más. Zavaró dolgok. Kísértetként vele tartottak útján, beestek, oldalról, elölről, a háta mögül, szörnyű gyűrűbe fogták – háromszoros kört vontak köré, szent borzongással érintették meg a szemét. Így volt-e? Csaknem látta is őket. A suttogó hangok mind engesztelőek voltak. Egy kerék forgott-forgott az éjszakában, a Jövőkerék, vörös és fekete, élet és halál, lassulóban. Mire tette föl a pénzét? Nem tudta fölidézni, pedig emlékeznie kellene, mert a létezése volt a tét. Kifelé vagy befelé? Döntenie kellett. A szerelmese rosszul érzi magát. Haza kell vinnie.
Később mintha világosodott volna a folyosó. Eleinte azt hitte, képzelet csupán, valamiféle álom az álomban, ha ez lehetséges, de meghatározatlan idő elteltével a fényesség sokkal szembeszökőbb volt, semhogy illúzió legyen. Az egész folyosóélmény veszített álomszerűségéből. A falak visszahúzódtak, végül már alig látta őket, a komor sötét szín szomorú és ködös szürkére változott, egy meleg és borús márciusi alkony színére. Mintha nem is folyosón lenne már, hanem egy szobában – majdnem szobában, a legvékonyabb hártya választotta el tőle, valamiféle magzatburok, akár a megszületésére várakozó gyermeket. Most már más hangokat is hallott, nem visszhangos, hanem tompa és puffanó hangokat, mintha névtelen istenek beszélgettek volna elfeledett nyelven. Ezek a hangok apránként kitisztultak, míg csaknem ki tudta bogozni, mit is mondanak.
Időnként kinyitogatta a szemét (vagy legalábbis azt hitte, hogy kinyitogatja), és meg is látta a hangok tulajdonosait: világos, fénylő, kísérteties alakok, kezdetben arc nélkül, néha áthaladtak a szobán, néha őfölé hajoltak. Az eszébe se jutott, hogy szóljon hozzájuk, legalábbis kezdetben nem. Úgy képzelgett, hogy ez valamiféle élet utáni lét, és ezek a fénylő alakok: angyalok.
Az arcok, akárcsak a hangok, az idővel világosodtak. Egyszer az anyját látta, behajol látóterébe, és lassan valami teljesen értelmetlent mennydörög az ő felfelé fordított arcába. Máskor az apja volt ott. Dave Pelsen az iskolából. Egy nővért ismert meg; úgy vélte, Mary a neve, vagy alighanem Marie. Arcok, hangok; közelítenek, formát öltenek.
Valami más szűrődött be: az az érzés, hogy ő maga megváltozott. Ez az érzés nem volt kedvére való. Nem bízott benne. Mintha, bármi légyen is a változás, nem jelenthetne jót. Mintha bánatot és nehézséget jelentene. Valaha bement a sötétségbe mindennel, s most, úgy érezte, a semmivel jön ki belőle – csupán valami titkos furcsaság maradt vele.
Az álom véget ért. Bármi volt is ez az álom, véget ért. A szoba most nagyon valóságos lett, nagyon közeli. Hangok, arcok...
Be fog kerülni ebbe a szobába. És hirtelen ráérzett, mit is szeretne: megfordulni, és futni – visszatérni abba a folyosóba, mindörökre. A sötét folyosó nem volt jó, de jobb, mint ez az új keletű szomorúság és fenyegető elveszettség.
Megfordult, és maga mögé nézett, és igen, csakugyan ott volt az a hely, ahol a szoba falai sötét krómmá változtak, sarok az egyik szék mögött, a szobában járkáló fényes valakik nem is tudtak róla, a szoba alagútban folytatódott, amely átvezetett – így gyanította – az öröklétbe. Oda, ahová az a másik hang megtért, a hang...
A taxisofőr hangja.
Igen. Most megvilágosodott az emlék. A taxizás, a sofőr, amint a fia hosszú haján siránkozik, azon siránkozik, hogy a fia disznónak tartja Nixont.
Azután a fényszórók nyomultak be a folyosóra, egy-egy fényszórópár a záróvonal mindkét oldalán. Az ütközés. Semmi fájdalom, csak annak tudata, hogy combja olyan erősen vágódott oda a taxiórához, hogy az kiszakadt a keretéből. Hideg nyirkosságot érzett, azután a sötét folyosót, és most ezt.
Válassz, suttogta valami a bensejében. Válassz, vagy ezek választanak helyetted, kitépnek erről a helyről, bármi is ez és bárhol van is, ahogy az orvosok tépik ki császármetszésnél a gyereket az anyaméhből.
És ekkor Sarah arca jelent meg – a lány nyilván valahol idekinn volt, bár eddig nem jelent meg a fölébe hajoló fényes arcok közt. Nyilván itt van valahol, aggódik és fél. Most csaknem az övé. Érezte. Meg fogja kérni a kezét.
Visszatért a nyugtalanság, erősebben, mint eddig, s ezúttal minden Sarahval függött össze. A lány utáni vágya heves volt – és döntött. Hátat fordított a sötét helynek, és amikor később visszapillantott oda, az már el is tűnt; a szék mellett nem volt más, csak a szoba sima fehér fala, a szobáé, amelyben feküdt. Nemsokára megsejtette, hol is lehet ez a szoba – kórterem ez, hát persze. A sötét folyosó álombéli emlékké fakult, soha nem merült egészen feledésbe. De fontosabb, közvetlenebb volt az a tény, hogy őt John Smithnek hivják, van egy Sarah Bracknell nevű szerelme, s hogy őt, Johnt szörnyű autóbaleset érte. Gyanította: nagy szerencséje volt, hogy életben maradt, s csak reménykedhetett, hogy porhüvelye megvan még, és működik is. Lehet, hogy a Cleaves Mills-i Közkórházban van, de úgy sejtette, valószínűbb, hogy a Kelet-maine-i Egészségügyi Központban. Abból, ahogyan érezte magát, úgy sejtette, alighanem jó ideje itt van már – lehet, hogy egy hétig vagy tíz napig is eszméletlen volt. Ideje újra elindulni.
Ideje újra elindulni. Ez volt az a gondolat Johnny agyában, amelynél a dolgok végül visszamenőleg összeálltak, s ekkor kinyitotta a szemét.
1975. május 17-e volt. Mr. Starret akkor már régen hazament, szigorú utasításokkal, miszerint gyalogoljon naponta két mérföldet, és hozza rendbe magas koleszterinszintjét. A szobában, szemközt vele egy öregember vívta a tizenötödik menetét a nehézsúly örökös bajnokával, a rákkal. Morfiumos álmát aludta, a szobában rajta kívül senki. Délután negyed négy volt. A tévéképernyő fáradtzölden sötétlett.
– Itt vagyok – recsegte Johnny Smith az üres szobának. Megdöbbent, milyen gyönge a hangja. A kórteremben nem volt naptár. Így hát semmi módon nem tudhatta, hogy négy és fél éven át volt távol.

3

A nővér úgy negyven perc múlva jött be. Odament a másik ágyban fekvő öregemberhez, kicserélte intravénásan adott táplálékát, bement a fürdőszobába, s egy kék műanyag kannával jött ki onnan. Meglocsolta az öregember virágait. Hat-nyolc csokor is volt ott, s a gyógyulást kívánó üdvözlőkártyák tömege hevert elöl az asztalkáján és az ablakpárkányon. Johnny nézte, amint az ápolónő elvégzi az ismerős házimunkát, még nem érezte sürgősnek, hogy újra kipróbálja a hangját.
A nővér visszavitte a kannát, és odajött Johnny ágyához. Meg fogja fordítani a párnáimat, gondolta. Tekintetük egy pillanatra találkozott, de a nőé nem változott. Nem tudja, hogy ébren vagyok. A szemem eddig is nyitva volt. Ez nem jelent semmit neki.
A nővér Johnny tarkójához ért. Hűvös és kellemes volt a keze, és Johnny tudta, hogy ennek a nőnek három gyereke van, és hogy a legkisebbik a július negyediki ünnepen fél szemére csaknem teljesen megvakult. Durranólövedékes baleset érte. A kisfiút Marknak hívják.
Az ápolónő megemelte Johnny fejét, megfordította a párnáját, és visszahelyezte. Meg akart fordulni, kezével lesimította nejlon egyenruháját a csípőjén, s ekkor értetlenül visszafordult. Valószínűleg megkésetten jutott el a tudatához, hogy valami új volt a férfi tekintetében. Valami, ami eddig nem volt ott.
Elgondolkodón bámult rá, újra el akart fordulni, ő pedig megszólalt:
– Hello, Marie.
A nő megdermedt, s Johnny meghallotta a csontos kattanást, fogai hirtelen, erős összekoccanását. Kezét mellkasára nyomta, közvetlenül melle domborulata fölé. Kis aranykereszt lógott ott.
– Uramisten – mondta. – Maga fölébredt. Épp arra gondoltam, hogy másként néz. Honnan tudta a nevem?
– Biztosan hallottam. – Nehezére esett a beszéd, iszonyúan. Nyelve lomha fogaskerék volt, úgy látszik, nem olajozta nyál.
A nővér bólintott:
– Már egy ideje ébredezik. Legjobb lesz, ha megyek a nővérpulthoz, és átszólok dr. Brownnak és dr. Weizaknak. Nyilván tudni akarnak róla, hogy maga visszatért közénk. – De álldogált még egy pillanatig, őszinte ámulattal nézte, ez nyugtalanította Johnnyt.
– Harmadik szemem nőtt? – kérdezte.
A nő idegesen nevetgélt:
– Nem... ugyan már. Bocsásson meg.
Johnny szeme a maga ablakpárkányára tévedt, az elébe tolt asztalára. Fakó fokföldi ibolya állt a párkányon, és Jézus Krisztus képe – az a fajta Jézus-kép, amit anyja kedvelt, olyan kinézetű Krisztus, mint aki kész harcba szállni a New York Yankees győzelméért vagy valami más, hasonló tiszta és sportos ügyért. De a kép – sárgult volt. Sárga, és a sarkai kezdtek fölkunkorodni. Hirtelen ijedelem borult rá, akár egy fullasztó takaró.
– Nővérke! – kiáltotta. – Nővérke!
Az megfordult az ajtóban.
– Hol vannak a gyógyulást kívánó kártyáim? – Hirtelen nehezére esett a lélegzés. – Az a másik illető kapott... nekem senki se küldött?
Marie elmosolyodott, de erőltetetten. Mint aki titkol valamit. Johnny hirtelen azt akarta, hogy jöjjön oda az ágyához. Ha megérinthetné a nővért, tudná, mit titkol.
– Hívatom az orvost – mondta a nővér, és mielőtt ő még bármit is mondhatott volna, kiment. Johnny zavartan és félve a fokföldi ibolyára nézett, Jézus fakuló képére. Hamarosan újra álomba merült.

4

– Igazán ébren volt – mondta Marie Michaud. – Tökéletesen észnél volt.
– Oké – válaszolta dr. Brown. – Nem kételkedem magában. Ha egyszer fölébredt, fölébred újra. Csupán idő kérdé...
Johnny fölnyögött. Szeme kinyílt. Üres volt, félig kifordult. Azután mintha meglátta volna Marie-t, s tekintete megállapodott. Kicsit elmosolyodott. De arca még mindig bágyadt volt, mintha csak a szeme lenne ébren, s a többi része aludna. Marienak hirtelen az az érzése támadt, hogy nem rá néz, hanem belé.
– Azt hiszem, rendbe jön a gyerek – mondta Johnny. – Mihelyt megtisztítják azt az impaktált szaruhártyát, a szeme ugyanolyan jó lesz, mint volt. Mindenképp.
Marie-nak hirtelen elállt a lélegzete, és Brown rápillantott.
– Ez meg mi?
– A kisfiamról beszél – suttogta. – Markról.
– Nem – mondta Brown. – Álmában beszél, csak erről van szó. Ne fantáziáljon, nővér.
– Igenis. Jó. De most nem alszik, ugye?
– Marie? – szólt Johnny. Bizonytalanul mosolygott. – Elszundikáltam, mi?
– Igen – válaszolt dr. Brown. – És álmában beszélt. Megijesztette Marie-t. Álmodott?
– Neeem... azt hiszem, nem. Mit mondtam? És ön kicsoda?
– Dr. James Brown vagyok. Ugyanúgy hívnak, mint a soulénekest. Csak én neurológus vagyok. Maga ezt mondta: „Azt hiszem, rendbe jön a gyerek, mihelyt megtisztítják azt az impaktált szaruhártyát.” Azt hiszem. Így mondta, ugye, nővér?
– A kisfiamnak szemműtétje lesz – mondta Marie. – Mark fiamnak.
– Nem emlékszem semmire – mondta Johnny. – Úgy hiszem, aludtam – Brownra nézett. Tekintete tiszta volt és rémült. – Nem tudom fölemelni a karom. Megbénultam?
– Nem. Próbálja ki az ujjait.
Johnny kipróbálta. Mind mozgott. Elmosolyodott.
– Pompás – mondta Brown. – Mondja meg a nevét.
– John Smith.
– Jó, és a középső neve?
– Nincs nekem.
– Kitűnő, minek is az. Nővér, menjen, és tudja meg, ki az ügyeletes holnap a neurológián. Szeretnék tesztsorozatot kezdeni Mr. Smithszel.
– Igenis, doktor úr.
– És behívhatná Sam Weizakot. Vagy otthon találja meg őt, vagy a golfpályán.
– Igenis, doktor úr.
– És, kérem, nem kellenek riporterek... mert megölöm magát! – Brown mosolygott, de komoly volt.
– Nem, természetesen nem. – A nővér kiment, kissé nyikorgott a cipője. A kisfia szépen rendbe fog jönni, gondolta Johnny. Ezt feltétlenül meg kell mondanom neki.
– Dr. Brown – szólt –, hol vannak a gyógyulást kívánó kártyáim? Senki nem küldött nekem?
– Csak még néhány kérdést – mondta nyájasan dr. Brown. – Emlékszik az édesanyja nevére?
– Hogyne emlékeznék. Vera.
– A lánykori neve?
– Nason.
– Az édesapja neve?
– Herbert. Herb. És miért mondta Marie-nak, hogy nem kellenek riporterek?
– Lakcíme?
– RFD l, Pownal – vágta rá Johnny, azután elhallgatott. Komikusan meglepett kifejezés suhant át az arcán. – Azaz... nos, most Cleaves Míllsben lakom, a North Main Street 110. alatt. Miért is mondtam be az előbb a szüleim címét? Tizennyolc éves korom óta nem lakom ott.
– És most hány éves?
– Nézze meg a jogosítványomon – mondta Johnny. – Azt szeretném megtudni, miért nem kaptam jókívánság-lapokat. Különben is, mióta vagyok a kórházban? És melyik kórház ez?
– Ez a Kelet-maine-i Egészségügyi Központ. A többi kérdésére pedig majd rátérünk, csak előbb hadd...
Brown az ágy melletti széken ült, amelyet a sarokból húzott oda – ugyanabból a sarokból, amelyben Johnny valaha a kivezető átjárót látta. Jegyzeteket készített egy csiptetős jegyzettömbön, olyanféle tollal, amilyet Johnny emlékezete szerint még sose látott. Vastag kék műanyag tokja volt és tűszerű rosthegye. Egy töltőtoll és egy golyósirón furcsa keresztezése.
Láttára visszatért Johnnyba az a körvonalazatlan rémület, és anélkül hogy elhatározta volna, fél kezével megragadta dr. Brown bal kezét. Karja recsegve moccant, mintha láthatatlan nehéz súlyok lennének ráerősítve – néhány a könyöke fölött, néhány alatta. Elkapta és maga felé húzta az orvos kezét. A fura toll vastag kék vonalat húzott a papíron.
Brown ránézett, kezdetben csak kíváncsian. Azután elsápadt. A határozott érdeklődő arckifejezést a zavaros félelem váltotta fel. Elrántotta a kezét – Johnnyban nem volt erő, hogy visszatartsa –, s egy pillanatra viszolygás suhant át az orvos arcán, mintha leprást érintett volna.
Azután el is múlt, s már csak meglepettnek és zavarodottnak látszott.
– Miért csinálta ezt? Mr. Smith...
Hangja elhalt. Johnny arcára rádermedt a felismerés. Mint aki valami szörnyűséget látott, amint megmozdul és kiemelkedik a homályból, valamit, ami túlságosan szörnyű, hogysem leírják, vagy akár megnevezzék.
De tény volt. Meg kellett nevezni.
– Ötvenöt hónapja? – kérdezte rekedten Johnny. – Kis híján öt éve? Nem. Jaj, istenem, nem.
– Mr. Smith – mondta most teljesen összezavarodva Brown. – Kérem, nem tesz jót önnek, ha fölizgatja magát...
Johnny néhány ujjnyira fölemelkedett az ágyból, és aztán visszaesett, arca fénylett a verítéktől. Szeme kétségbeesetten forgott üregében.
– Huszonhét éves vagyok? Jézusom.
Brown nyelt egyet, és hangos kattanást hallott. Amikor Smith az előbb megragadta a kezét, hirtelen rossz érzések törtek rá gyerekes intenzitással; a viszolygás durva képzetei rohanták meg. Egy vidéki kirándulás emléke tolult föl benne, hét- vagy nyolcéves volt akkor, leült a földre, és keze valami csúszóshoz és meleghez ért. Akkor körülnézett, és meglátta, hogy egy mormota féregjárta tetemébe nyúlt, amely a borostyánbozót alján hevert a forró augusztusban. Akkor fölsikoltott, s egy kicsit most is kedve lett volna felsikoltani – ám az érzés elhalványult, elenyészett, s ez a kérdés került a helyébe: Honnan tudta? Megérintett, és tudta.
Azután felülkerekedett a józansága, és félretolta a kérdést. Számtalan esetben ébredtek fel kómás betegek, akik álomszerűen sok mindenről tudtak, ami azalatt zajlott körülöttük, amíg ők kómában voltak. Mint minden más, a kóma is fokozatok kérdése. Johnny Smith sohasem volt élőhalott; EEG-jének görbéje sose laposodott el, és ha ellaposodott volna, akkor most nem beszélgetne. A kóma néha olyan, mint egy egyirányú üvegfal. A megfigyelő mit sem lát; de a beteg érzékei lassan, takaréklángon tovább működhetnek. Ez is ilyen eset.
Marie Michaud visszajött.
– A neurológia el van intézve, dr. Weizak már úton van.
– Azt hiszem, Sam Weizaknak várnia kell holnapig, mielőtt Mr. Smithszel megismerkedik – mondta Brown. – Szeretném, ha öt milligramm váliumot kapna.
– Nem akarok nyugtatót – tiltakozott Johnny. – Ki akarok kerülni innen. Tudni akarom, mi történt!
– Idejében meg fog tudni mindent – csitította Brown. – Most az a fontos, hogy pihenjen.
– Négy és fél éve pihenek!
– Akkor még tizenkét órán igazán nem múlik semmi – mondta rendíthetetlenül Brown.
A nővér néhány pillanat múlva alkohollal ledörgölte Johnny felső karját, aztán tűszúrás következett. Johnny szinte azon nyomban elálmosodott. Brown és a nővér négy méter magasnak kezdett látszani.
– Legalább egyvalamit mondjon meg nekem – kérte. Hangja mintha messziről, messziről jönne. Hirtelen nagyon fontosnak érezte: – Az a toll. Mi a neve annak a tollnak?
– Ennek? – tartotta oda tollat döbbenetes magasságából Brown. Kék műanyag test, rosthegy. – Úgy hívják, hogy Flair. Most pedig aludjon, Mr. Smith.
És Johnny aludt, de a szó elkísérte őt álmába, akár egy misztikus varázsige, teli hülye jelentésekkel: Flair... Flair... Flair...

5

Herb letette a telefont, és nézte a készüléket. Sokáig nézte. A másik szobából áthallatszott a tévé, teljes hangerővel szólt. Oral Roberts beszélt a labdarúgásról és Jézus gyógyító szeretetéről – valahol összekapcsolódott a két dolog –, de Herb lemaradt erről. A telefonhívás miatt. Oral hangja zengett-zúgott. A műsor hamarosan véget ér, s Oral azzal zárja majd, hogy bizalmasan közli közönségével: valami jó fog történni velük. Úgy látszik, Oral ma igazat mond.
A fiam, gondolta Herb. Míg Vera csodáért imádkozott, ő azért imádkozott, hogy haljon meg a fia. Vera imája talált meghallgatásra. Mit jelent ez, és mit tett ővele? És hogyan érinti majd Verát?
Bement a nappaliba. Vera a pamlagon üldögélt. Rózsaszín papucsba bújtatott lába zsámolyra polcolva. Az ócska szürke köntöse volt rajta. Pattogatott kukoricát eszegetett zacskóból. Johnny balesete óta majdnem húsz kilót hízott, s a vérnyomása az egekig szökött. Az orvos rendszeres gyógyszerezésre szerette volna rávenni, de Vera ellenállt – ha az az Úr akarata, hogy neki magas legyen a vére, mondogatta, akkor legyen magas. Herb egyszer megjegyezte, hogy az Úr akarata addig sosem akadályozta meg Verát abban, hogy bevegyen egy Bufferint, ha fáj a feje. Az asszony a legédesebb, szenvedő mosolyával és legerősebb fegyverével, a hallgatással válaszolt.
– Ki telefonált? – kérdezte férjét, anélkül hogy levette volna szemét a tévéről. Oral épp átkarolta az NFC-csapat ismert hátvédjének vállát. A hallgatag többséghez beszélt. A hátvéd szerényen mosolygott.
– ...és mind hallottátok ezen az estén, amint ez a kitűnő sportoló elmondotta nektek, miként élt vissza testével, a maga templomával. És hallottátok...
Herb lekattintotta.
– Herbert Smith! – Az asszony csaknem kiköpte a pattogatott kukoricát, amint kihúzta magát. – Néztem! Ez itt...
– Johnny fölébredt.
– ...ez itt Oral Roberts és...
Elharapta a szavát. Hátrahúzódott, mintha férje meg akarta volna ütni. Herb hátranézett, képtelen volt többet mondani, örömet szeretett volna érezni, de félt. Nagyon félt.
– Johnny... – Vera elhallgatott, nyelt egyet, azután újra próbálkozott:
– Johnny... a mi Johnnynk?
– Igen. Majdnem tizenöt percen át beszélgetett dr. Brownnal. Úgy látszik, nem az volt, aminek vélték... nem csupán látszólagos ébredés... végül is. Világosan gondolkodik. Mozog.
– Johnny fölébredt?
Az asszony a szája elé kapta a kezét. A félig telt pattogatott kukoricás zacskó lassan lebukfencezett az öléből, a szőnyegre pottyant, és a kukoricaszemek szertegurultak. Keze eltakarta az arca alsó felét. Fölötte a szeme egyre tágult, míg Herb egy szörnyű pillanatban már azt hitte, hogy kiesik és a kocsányán fog himbálódzni. Azután Vera lehunyta a szemét. Keze mögül parányi, nyávogó hang hallatszott.
– Vera? Nem vagy jól?
– Ó, én Istenem, köszönöm neked, hogy beteljesült a te akaratod az én Johnnymon, visszahoztad nekem, tudtam, hogy vissza fogod hozni Johnnym, ó, drága Istenem, életem minden napján hálálkodni fogok neked érte, az én Johnnymért, Jonny, Johnny, JOHNNY... – a fohász hisztérikus, diadalmas sikítássá változott. Herb odalépett, megragadta az asszony köntösének gallérját, és megrázta. Az idő hirtelen mintha megfordult volna, visszahajlott önmagára, mint egy vászonlap – mintha visszatértek volna ahhoz az éjszakához, amikor a baleset híre eljutott hozzájuk, ugyanazon a készüléken át, ugyanabba a telefonzugba.
– Ó, jóságos Istenem, ó, Jézusom, ó, Johnnym, a csoda, ahogy megmondtam, a csoda...
– Hagyd abba, Vera!
Az asszony szeme sötét volt, homályos és hisztérikus.
– Bánt, hogy fölébredt, mi? Miután évekig kinevettél? Miután azt mondogattad mindenkinek, hogy bolond vagyok?
– Vera, én sosem mondtam senkinek, hogy bolond vagy.
– A tekinteteddel mondtad! – kiabált rá. – De az én Istenem nem nevetett ki. Ugye, nem, Herbert? Ugye, nem?
– Nem – mondta. – Úgy hiszem, nem.
– Mondtam neked. Mondtam neked, hogy Istennek terve van az én Johnnymmal. Most látod az ő kezét, amint megmozdul. – Fölkelt. – El kell mennem hozzá. Meg kell mondanom neki. – A szekrény felé indult, ahol a kabátja lógott, láthatólag fogalma se volt róla, hogy hálóing és pongyola van rajta. Arca eksztázistól mámoros. Herbet bizarr és csaknem istenkáromló módon arra a Verára emlékeztette, amilyen az esküvőjük napján volt. Rózsaszín papucsa pattogatott kukoricát taposott bele a szőnyegbe.
– Vera.
– Meg kell mondanom neki, hogy Isten terve...
– Vera.
Az asszony odafordult felé, de szeme messze járt, az ő Johnnyjánál. Herb kezét a vállára tette.
– Megmondod neki, hogy szereted... hogy imádkoztál... vártál... őrt álltál. Jogod van rá, több, mint bárkinek. Az anyja vagy. A véredet adtad érte. Azt hiszed, nem láttam, mint emésztetted magad az utóbbi öt évben? Engem nem bánt, hogy visszatért közénk, tévedsz, amikor ezt mondod. Azt nem hiszem, hogy ugyanazt hámozom ki a dologból, amit te, de nem bánt. Én is emésztettem magam.
– Igazán? – Tekintete irgalmatlan volt, büszke, hitetlenkedő.
– Igazán. És mondok neked még valamit, Vera. Szépen befogod a szádat Istenről és csodákról és nagy tervekről, míg Johnny lábra nem áll, és nem tudja...
– Azt mondom, amit mondanom kell!
– ...és nem tudja tisztázni a dolgot. Tehát azt mondom: lehetőséget adsz neki, hogy kibogozza valahogy önmaga számára, mielőtt rástartolsz.
– Semmi jogod, hogy így beszélj velem! Az égvilágon semmi jogod!
– Johnny apja vagyok, s ezt a jogomat gyakorlom – mondta Herb komoran. – Lehet, hogy életemben utoljára. És jobban teszed, ha nem állsz az utamba, Vera. Megértetted? Se te, se az Isten, se a szentséges, vérző Jézus. Fölfogtad?
Az asszony mogorván nézett rá, és nem szólt semmit.
– Épp elég dolga lesz azzal, hogy megbirkózzék a gondolattal: négy és fél éven át le volt oltva, akár egy lámpa. Nem tudjuk, segít-e a gyógytorna, fog-e tudni járni újra. Azt viszont tudjuk, hogy meg fogják operálni az ínszalagjait, ha egyáltalán meg akarja próbálni; ezt Weizak mondta nekünk. Talán több műtét is lesz. És még több kezelés, és nagy része pokoli fájdalmakkal jár majd. Úgyhogy holnap te csak az édesanyja leszel.
– Ne merészelj így beszélni velem! Ne merészelj!
– Ha prédikálni kezdesz, Vera, a hajadnál fogva ráncigállak ki a kórteremből!
Vera sápadtan és reszketve bámult rá. Szemében az öröm és a düh hadakozott.
– Öltözz föl! – utasította Herb. – Indulnunk kell.
Hosszú és szótlan volt az út Bangorba. A boldogság, amelyet érezniök kellett volna, nem volt ott közöttük; csupán Vera felfokozott, harcias öröme. Kihúzott háttal ült az utasülésen, bibliája, a huszonharmadik zsoltárnál szétnyitva, az ölében.

6

Marie másnap reggel háromnegyed kilenckor bejött Johnny szobájába, és így szólt:
– Itt vannak a szülei, ha kész fogadni őket.
– Igen, szeretném. – Ma reggel sokkal jobban érezte magát, erősebbnek és kevésbé szétszórtnak. De kissé megijedt a gondolattól, hogy találkozni fog velük. Tudatos emlékeiben körülbelül öt hónapja látta őket utoljára. Apja akkoriban egy ház alapozásán dolgozott, amely alighanem áll már három éve, vagy még régebben. Anyja akkor babfőzeléket főzött neki, édességként almás lepényt sütött, s arról kotkodácsolt, milyen sovány lett a fia.
Marie indulni akart, ő erőtlenül elkapta a kezét.
– Jól néznek ki? Úgy értem...
– Remekül.
– Ó. Jó.
– Most csak félórát lehet velük. Este valamivel tovább, hacsak a neurológiai vizsgálatsorozat nem bizonyul túlságosan kimerítőnek.
– Ezek dr. Brown rendelkezései?
– És dr. Weizaké.
– Rendben van. Egy darabig. Nem vagyok biztos benne, meddig hagyom magam lökdösni-taszigálni.
Marie habozott.
– Mondani akar valamit? – kérdezte Johnny.
– Nem... nem most. Nyilván alig várja már, hogy lássa a szüleit. Beküldöm őket.
Johnny idegesen várakozott. A másik ágy üresen állt; a rákos beteget kiköltöztették azalatt, amíg Johnny a váliumos döfést aludta ki.
Kinyílt az ajtó. Apja és anyja jött be. Johnny egyidejűleg érzett megdöbbenést és megkönnyebbülést: megdöbbenést azért, mert csakugyan megöregedtek, minden igaz tehát; és megkönnyebbülést, mert a bennük végbement változás nem látszott halálosnak. És ha róluk ez mondható, akkor talán őróla is ez mondható.
De őbenne megváltozott valami, drasztikusan megváltozott – és ez halálos lehet.
Az idejéből csak ennyi gondolatra futotta, mielőtt anyja karja körülfogta, ibolyaillatával betöltötte az orrlyukát, s az asszony ezt suttogta:
– Hála legyen Istennek, Johnny, hála legyen Istennek, hála legyen Istennek, hogy felébredtél.
Amennyire tellett erejéből, megpaskolta az anyja hátát – karjában még mindig nem volt erő a fogásra, és gyorsan lehullott –, és hirtelen, hat másodperc alatt már tudta is, mi van anyjával, mire gondol és mi fog történni vele. Azután elmúlt, elhalványult, mint álma a sötét folyosóról. De amikor az kibontakozott az ölelésből és ránézett, rajongó örömmel teli tekintete elgondolkodón mérlegelővé vált.
Johnnyból maguktól törtek elő a szavak:
– Szedd azt a gyógyszert, mama. Használ.
Vera szeme kitágult, megnedvesítette az ajkát – s ekkor már Herb volt ott Johnny mellett, szeme teli könnyel. Fogyott valamicskét – nem annyit, amennyit Vera hízott, de észrevehetően lesoványodott. Haja igencsak megritkult, de az arc ugyanaz volt, ismerős és egyszerű és szeretnivaló. Hátsó zsebéből nagy kockás zsebkendőt húzott elő, és megdörgölte vele a szemét. Azután kezét nyújtotta.
– Szia, fiú – mondta. – De jó, hogy visszajöttél.
Johnny, amennyire tudta, megszorította apja kezét; sápadt, erőtlen ujjait elnyelte apja vörös keze. Johnny egyikről a másikra nézett – anyjára, szürkéskék, idétlen nadrágkosztümjében, apjára, borzalmas tyúklábmintás zakójában, amely úgy állt rajta, mintha egy kansasi porszívóügynöké lett volna – s Johnny elsírta magát.
– Elnézést – motyogta. – Elnézést, csak azért, mert...
– Csak nyugodtan – ült le az ágya szélére Vera. Arca most nyugodt volt és tiszta. Most több volt benne az anyaság, mint a téboly. – Nyugodtan sírjál csak, néha ez használ a legtöbbet.
És Johnny szót fogadott.

7

Herb elmesélte neki, hogy Germaine néni meghalt. Vera elmesélte neki, hogy végre összegyűlt a pénz a pownali imaházra, és az építkezés egy hónappal ezelőtt indult meg, mihelyt a talaj felengedett. Herb hozzátette, ő is árajánlatot tett, de úgy sejti, a tisztességes munka túlságosan drága nekik, semhogy fizetni akarnának.
– Hallgass, te sanyarú vesztes – szólt rá Vera.
Kis csend következett, majd Vera szólalt meg újra:
– Remélem, tisztában vagy vele, Johnny, hogy gyógyulásod Isten csodatétele. Az orvosok feladták a reményt. Máté evangéliumának kilencedik fejezetében az áll...
– Vera – szólalt meg figyelmeztetőleg Herb.
– Persze hogy csoda volt, mama. Tudom én.
– Te... tudod?
– Igen. És szeretnék veled beszélgetni erről... hallani szeretném az elgondolásaidat arról, mit jelent... mihelyt újra talpra állok.
Anyja tátott szájjal meredt rá. Johnny apjára nézett, s a két férfi tekintete találkozott egy pillanatra. Johnny nagy megkönnyebbülést látott apja szemében. Herb alig észrevehetően bólintott.
– Megtérés! – tört föl a kiáltás Verából. – Megtért a fiam! Ó, áldassék az Isten!
– Csitt, Vera – szólt Herb. – Ha az ember kórházban van, dicsérje halkabban Istent.
– Nem látom be, miért ne tartaná bárki csodának, mama. Majd sokat beszélgetünk erről. Mihelyt kikerülök innen.
– Haza fogsz jönni – mondta az anyja. – Abba a házba, ahol fölnőttél. Majd én ápollak, míg meg nem gyógyulsz, és imádkozni fogunk, hogy tisztán láthassunk.
Johnny rámosolygott, de ez elég nehezen ment:
– Hát persze. Mama, megkérhetlek, hogy menj le a nővérpulthoz, és megkérdezd Marie-t, kaphatnék-e gyümölcslevet? Vagy gyömbérszörpöt? Azt hiszem, még nem szoktam újra hozzá a beszédhez, és a torkom..
– Hogyne, megyek. – Megcsókolta a fia arcát, és fölállt. – Jaj, milyen sovány vagy. De én majd rendbe teszlek, ha hazajössz. – Kiment a szobából, s közben győzelmes pillantást vetett Herbre. Hallották, mint kopog cipője a folyosón.
– Mióta megy ez így? – kérdezte halkan Johnny. Herb a fejét rázta.
– Fokozódott a baleseted óta. De jóval előbb kezdődött. Tudod. Emlékszel.
– Ez...
– Nem tudom. Vannak emberek odalenn Délen, akik kígyókhoz nyúlnak. Őket nevezném őrültnek. Anyád nem tesz ilyet. Hogy vagy, Johnny? De igazán?
– Nem tudom – felelte Johnny. – Apa, hol van Sarah?
Herb előredőlt, és összekulcsolta a kezét a térde között:
– Nem szívesen mondom ezt el neked, John, de...
– Férjnél van? Férjhez ment?
Herb nem válaszolt. Bólintott, anélkül hogy Johnny szemébe nézett volna.
– Uramisten – kongott Johnny hangja. – Ettől tartottam.
– Majdnem három éve már, hogy Mrs. Walter Hazlettnek hívják. A férfi ügyvéd. Van egy kisfiuk, John... senki nem hitt benne igazán, hogy föl fogsz ébredni. Kivéve anyádat, természetesen. Egyikünknek se volt oka hinni benne, hogy fölébredsz. – Hangja reszketett most, rekedt volt a bűntudattól. – Az orvosok azt mondták... á, rá se ránts, mit mondtak. Még én is föladtam. Pokolian nehéz, hogy bevalljam, de így igaz. Semmi mást nem kérhetek tőled, csak azt, hogy próbálj megérteni engem... és Saraht.
Azt akarta felelni, hogy megérti, de nem jött ki más a torkán, mint egy satnya horkanásféle. Testét betegnek és öregnek érezte, és hirtelen fojtogatni kezdte a veszteség tudata. Az elveszített évek egyszeriben téglarakásként nehezedtek rá – valóságként, nem halovány fogalomként.
– Johnny, ne vedd a szivedre. Vannak más dolgok is. Jó dolgok.
– Kell... majd egy kis idő, míg hozzászokom – nyögte ki.
– Igen. Tudom.
– Ismerted őt?
– Írogattunk egymásnak egy darabig. A baleseted után ismerkedtünk össze. Derék lány, igazán derék. Még mindig tanít Cleavesben, de úgy hallottam, júniusban abbahagyja. Boldog, Johnny.
– Jó – szólt kásás hangon. – Örülök, hogy legalább valaki az.
– Fiam...
– Remélem, nem titkokról beszélgettek – jött vissza derűsen Vera Smith. Jégkockákkal teli kancsót hozott. – Azt mondták, gyümölcslevet még nem kaphatsz, Johnny, úgyhogy gyömbérszörpöt hoztam neked.
– Kitűnő, mama.
Az asszony Herbről Johnnyra nézett, azután újra Herbre:
– Mégis titkokról beszélgettetek? Mitől lóg úgy az orrotok?
– Épp mondom Johnnynak, hogy keményen kell majd igyekeznie, ha ki akar kerülni innen – felelte Herb. – Jó sok kezelés lesz.
– De miért beszélgetnénk most ilyesmiről? – Az asszony gyömbérszörpöt töltött Johnny poharába. – Most már minden jóra fordul. Meglátjátok.
Hajlékony szalmaszálat dugott a pohárba, és odaadta neki.
– Idd ki szépen az egészet – mosolygott. – Jót tesz neked. Johnny kiitta az egészet. Keserű volt.

Hetedik fejezet

1

– Hunyja le a szemét – mondta dr. Weizak. Kicsi gömböc emberke volt, elképesztő frizurával és széles barkóval. Johnny nem tudott napirendre térni e tömérdek szőr felett. 1970-ben egy férfit ilyen hajviselettel Maine állam minden bárjából kidobtak volna, s egy Weizak korú embert már-már bűnözőnek tekintettek volna.
Ennyi szőrzet. Az ész megáll.
Lehunyta a szemét. Fejét elektromos csatlakozók borították. Az érintkezők huzalokhoz kapcsolódtak, amelyek egy falra szerelt EEG-készülékbe vezettek. Dr. Brown és egy nővér a készüléknél állt, amely széles kockás papírt eregetett magából. Johnny nem bánta volna, ha Marie az a nővér. Kicsit szorongott.
Dr. Weizak megérintette a szemhéját, Johnny összerezzent.
– ...maradjon nyugodtan, Johnny. Ez az utolsó kettő. Csak... és kész.
– Rendben, doktor úr – mondta a nővér. Halk zümmögés.
– Rendben van, Johnny. Kényelmes?
– Olyan érzés, mintha pénzdarabot tettek volna a szemhéjamra.
– Igen? Még korai hozzászoknia. És most hadd magyarázzam el magának, mi az, amit csinálunk. Meg fogom kérni, hogy idézze maga elé néhány dolog képét. Körülbelül tíz másodpercet kap erre, s összesen húsz tárgyat kell felidéznie. Érti?
– Igen.
– Kitűnő. Kezdjük. Dr. Brown?
– Minden készen áll.
– Remek. Johnny, arra kérem, lásson egy asztalt. Ezen az asztalon van egy narancs.
Johnny elgondolta. Kis kártyaasztalt képzelt el, összehajtható fémlábakkal. Rajta, majdnem a közepén, egy nagy narancsot, recés héján a belebélyegzett márka: Sunkist.
– Jól van – mondta Weizak.
– Ez a szerkentyű látja a narancsomat?
– Nos... hát igen: jelképesen látja. A gép nyomon követi a maga agyának hullámait. Idegkötegeket keresünk, Johnny. Károsodott területeket. További agyi nyomásra utaló esetleges jeleket. Most megkérem, figyelje a kérdéseket.
– Rendben.
– Megkérem, lásson egy televíziót. Be van kapcsolva, de nem jön be rajta állomás. Johnny látta a tévét, amely a lakásban van – a lakásában volt. A képernyő élénkszürke havat mutatott. A szobaantenna hegye alufóliával volt becsavarva, hogy jobb legyen a vétel.
– Jó.
A sorozat folytatódott. Tizenegyedikként Weizak ezt mondta:
– Most megkérem, lásson egy piknikasztalt, egy zöld gyep bal oldalán.
Johnny rágondolt, s lelki szemei egy kerti széket láttak. Homlokát ráncolta.
– Valami baj van? – kérdezte Weizak.
– Nem, semmi baj – mondta Johnny. Feszülten gondolkodott. Piknikek. Weiners, egy faszénparázs-tartó... gondolkodj, a szentségit, gondolkodj. Nem olyan nehéz fölidézni lelki szemeid elé egy piknikasztalt, legalább százat láttál belőle életedben; képzelj el egyet. Műanyag kanalak és villák, papírtányérok, Johnny apja szakácssapkában, fél kezében hosszú villa, hasán kötény, rajta dülöngélő betűkkel rányomtatva: A SZAKÁCS INNI AKAR. Apja fasírtokat süt, s aztán mind körülülik a...
Á, itt jön!
Johnny mosolygott, azután elfakult a mosolya. Ezúttal egy függőágy képzete jelent meg előtte. – A francba!
– Nincs piknikasztal?
– Őrülten fura. Nem tudom egészen... úgy látszik, nem tudom elgondolni. Mármint: tudom, mi az, de nem látom magam előtt. Fura, nem?
– Rá se rántson. Próbálja meg ezt: földgömb egy kamion tetején.
Ez könnyű volt.
A tizennegyedik tételnél, egy útjelző tábla mellett heverő csónaknál (ki a csuda találja ki ezeket? – tűnődött Johnny) újra megtörtént. Hiába igyekezett. Egy strandlabdát látott, egy sírkő mellett. Jobban koncentrált, s egy országúti felüljárót látott. Weizak nyugtatgatta, s néhány pillanat múlva levették szemhéjáról a huzalokat.
– Miért nem voltam képes látni azokat a dolgokat? – kérdezte, s tekintete Weizakról Brownra siklott. – Mi a baj?
– Teljes bizonyossággal nehéz megmondani – válaszolta Brown. – Talán részleges amnézia. Vagy az is lehet, hogy a baleset megrongálta az agya egy kis részét, csak egy mikroszkopikus darabkára gondolok. Nem tudjuk, mi a tényleges baj, de eléggé nyilvánvaló, hogy elveszített néhány emléknyomot. Történetesen kettőre akadtunk rá. Maga alighanem felfedez még többet is.
Weizak hirtelen megszólalt:
– Ugye, volt valamiféle fejsérülése gyerekkorában?
Johnny kételkedőn nézett rá.
– Van itt egy régi seb – mondta Weizak. – Van egy elmélet, Johnny, amit jó csomó kutatási adat támaszt alá...
– A kutatás még gyerekcipőben jár – szólt közbe kimérten Brown.
– Így igaz. De e szerint az elmélet szerint olyanok hajlamosak rá, hogy felébredjenek kómából, akik előzőleg valamiféle agysérülésen estek át... mintha az agy az első sérülés következtében valamiképpen alkalmazkodott volna, s ez segít túlélni a másodikat.
– Ezt még nem sikerült bizonyítani – jegyezte meg Brown. Úgy tűnt, még azt se nézte jó szemmel, hogy Weizak egyáltalában előhozta a dolgot.
– A régi sérülés megvan – mondta Weizak. – Nem emlékszik rá, Johnny, történt-e valami magával? Elveszítette nyilván az eszméletét. Nem esett le a lépcsőről? Mondjuk, kerékpár-baleset? A sebből ítélve kisgyerek korában történt.
Johnny erőltette az agyát, azután megrázta a fejét.
– Megkérdezte a szüleimet?
– Egyikük se emlékszik ilyenféle fejsérülésre... nem jut eszébe semmi? Egy pillanatig mintha eszébe jutott volna – füstre emlékezett, fekete és szurkos, gumiszagú füstre. Hidegre. Aztán eltűnt. Johnny a fejét rázta.
Weizak felsóhajtott, azután megvonta a vállát.
– Nyilván elfáradt már.
– Igen. Egy kicsikét.
Brown a vizsgálóasztal szélén ült.
– Háromnegyed tizenegy van. Eleget dolgozott már ma délelőtt. Dr. Weizak és én szívesen megválaszoljuk néhány kérdését, ha akarja, azután fölmegy a szobájába pihenni. Oké?
– Oké – mondta Johnny. – Azok a fényképek, amelyeket az agyamról készítettek...
– A CAT-vizsgáló – bólintott Weizak. – „Computerized Axial Tomography”, vagyis rétegfelvételkészítő gép. – Elővett egy doboz Chiclet rágógumit, és három szemet a szájába szórt belőle. – A CAT-vizsgáló tulajdonképpen agyröntgensorozatot készít, Johnny. A komputer megvilágítja a képeket, és...
– És mit mondott maguknak? Mennyi időm van még hátra?
– Ez meg miféle kérdés? – kérdezte Brown. – Úgy hangzik, mint egy ócska filmszöveg.
– Hallottam, hogy akik tartós kómából kikerülnek, általában nem élnek sokáig – felelte Johnny. – Visszazuhannak. Olyan ez, mint egy villanykörte, amely fölfénylik, mielőtt végképp kiég.
Weizak fölnevetett. Szívbéli hahotázás volt ez, szinte csoda, hogy nem akadt a torkán a rágógumi.
– Ó, micsoda melodráma. – Kezét Johnny mellkasára tette. – Azt hiszi, Jim meg én kezdők vagyunk ezen a területen? Nem. Neurológusok vagyunk. Maguk amerikaiak ezt magasan kvalifikált tehetségnek nevezik. Ez azt jelenti, hogy csak az emberi agy funkcióival kapcsolatban vagyunk ostobák, s nem szőröstül-bőröstül vagyunk tudatlanok. Úgyhogy megmondhatom magának: igen, vannak visszaesések. De maga nem fog visszazuhanni. Azt hiszem, mondhatjuk ezt, ugye, Jim, igen, oké?
– Igen – mondta Brown. – Nem találtunk jelentős károsodásokra utaló jeleket. Johnny, van egy illető Texasban, aki kilenc éven át volt kómában. Most banktisztviselő, hat éve tölti be ezt az állást. Azelőtt két éven át bankpénztáros volt. Van egy nő Arizonában, aki tizenkét éven át aludt. Valami hiba történt az altatása körül a szülésnél. Az asszony most tolókocsiban ugyan, de él és észnél van. 1969-ben tért magához, és ekkor ismerte meg azt a gyereket, akit tizenkét évvel azelőtt világra hozott. A gyerek a hetedikbe járt és tiszta kitűnő volt.
– Én is tolókocsiba kerülök? – kérdezte Johnny. – Nem tudom kinyújtani a lábam. A karom jobb egy kicsit, de a lábam... – elhallgatott, a fejét rázta.
– Az ínszalagok megrövidülnek – mondta Weizak. – Igen? Azért van, mert a kómás betegek felvesznek egy testhelyzetet, amelyet mi magzatinak nevezünk. De már többet tudunk a kóma során felmerülő testi elváltozásokról, mint régebben, és jobban fel tudjuk tartóztatni ezeket. Magát rendszeresen megmozgatta a gyógytornász, mialatt aludt. És a betegek más és más módon reagálnak a kómára. A maga hanyatlása egészen lassú volt, Johnny. Amint mondja, a karja jóval használhatóbb és ügyesebb. De azért van hanyatlás. A kezelése hosszú lesz és... hazudjak? Nos, inkább nem. Hosszú lesz és fájdalmas. Sírni fog fájdalmában. Lehet, hogy meggyűlöli a gyógytornászát. Lehet, hogy beleszeret az ágyába. És műtétei lesznek, ha nagyon-nagyon szerencsés, akkor csak egy, de meglehet, hogy akár négy is, hogy meghosszabbítsák azokat az ínszalagokat. Ezek a műtétek még újak. Lehetnek teljességgel sikeresek, vagy csak részben, vagy egyáltalában nem. És mégis, ha Isten is úgy akarja, hiszek benne, hogy újra járni fog. Azt nem hiszem, hogy valaha is síel majd, vagy gátat ugrik, de meglehet, hogy futni tud, és egészen biztosan tud majd úszni.
– Köszönöm – mondta Johnny. Hirtelen rokonszenv ébredt benne ez iránt az akcentussal beszélő, furcsa frizurás emberke iránt. Szeretett volna tenni valamit Weizakért; s ezzel az érzéssel együtt tört rá az a kényszer, csaknem szükséglet, hogy megérintse.
Hirtelen odanyúlt, és mindkét kezével megfogta Weizak kezét. Az orvosnak nagy, mélyen árkolt, meleg keze volt.
S a dolgok hirtelen megváltoztak. Hogy miként, nem lehetett megállapítani. Csak azt, hogy Weizak egyszeriben nagyon áttekinthetőnek tűnt a számára. Mintha Weizak... közelebb kerülne, kellemes, tiszta fény venné körül. Weizak arcának minden anyajegye és ránca élesen látszott. És minden ránc a maga történetét mesélte. S Johnny kezdte megérteni, mit.
– A tárcáját kérném – mondta.
– A tárcámat?... – Weizak és Brown meglepett pillantást váltott.
– A tárcájában van egy fénykép az édesanyjáról, arra van szükségem – magyarázta Johnny. – Legyen szíves.
– És ezt honnan tudja?
– Legyen szíves!
Weizak egy pillanatra Johnny arcába nézett, s azután lassan benyúlt a köpenye alá, és előhúzott egy ócska, telitömött, elformátlanodott Lord Buxton-tárcát.
– Honnan tudta, hogy magamnál hordok egy képet az anyámról? Az anyám nem él, akkor halt meg, amikor a nácik elfoglalták Varsót...
Johnny kitépte Weizak kezéből a tárcát. A két orvos döbbenten nézte. Johnny kinyitotta, meg se nézte a plasztik fotórekeszeket, s alájuk nyúlt, ujja sietősen tolt félre régi névjegyeket, számlákat, egy érvénytelenített csekket s valami politikai jellegű régi jegyet. Kis, plasztikba burkolt pillanatfelvételt húzott elő. A kép fiatal nőt ábrázolt, egyszerű vonásokkal, fejkendő alá fésült hajjal. Mosolya ragyogó volt és fiatal. Egy kisfiú kezét fogta. Mellette egy férfi állt, a lengyel hadsereg egyenruhájában.
Johnny a keze közé szorította a képet, lehunyta a szemét, és egy pillanatra sötét lett, s aztán a sötétségből egy szekér jött elő... nem, nem is szekér, halottaskocsi. Fekete zsákvászon fojtotta el a lámpái fényét. Hát persze hogy halottaskocsi volt, mert
(százával haltak, igen, ezrével, nem versenyezhettek a páncélosokkal, a wehrmachttal, tizenkilencedik századi lovasság tankok ellen, gépfegyverek ellen, robbanások, sikoltozás, haldokló férfiak, ló, amelynek szétlőtték a zsigereit, és szeme vadul forog, mögötte egy felborult ágyú, és egyre csak jönnek, weizak apja jön, áll a kengyelében, kardját magasra tartja a rézsútosan zuhogó esőben, 1939 nyárutóján, az emberei a nyomában botladoznak a sárban, a náci tigris tank lőtornyának fegyvere követi, célzókörébe fogja, bekeríti, tüzel, és hirtelen vége van derékon alul, a kard kihull a kezéből; és az út végén ott van varsó. a náci farkas rászabadult európára)
– Ennek véget kell vetnünk – szólalt meg Brown, hangja messziről jött és aggodalmas volt. – Túlságosan felizgatja magát, Johnny.
A hangok távolból hallatszottak, valahonnan az idő alagútjából.
– Valamiféle transzba sodródott – mondta Weizak.
Meleg van itt. Izzadt. Izzadt, mert
(ég a város, ezrek menekülnek, egy teherautó dübörög egyik oldalról a másikra a hepehupás úton, és a teherautó hátulja teli rohamsisakos, integető német katonákkal, és a fiatal nő most nem mosolyog, menekül, nem lenne értelme maradni, a gyereket biztonságba helyezte, és a teherautó most nekiütödik a járdaszélnek, a sárhányó elüti az asszonyt, szétroncsolja a csípőjét, s ő nekiröpül az ütéstől a kirakatnak, be egy óraüzletbe, és minden csilingelni, harangozni kezd. az időt üti, mert az idő)
– Hat óra – mondta mély hangon Johnny. Szeme görcsösen fönnakadt. – 1939. szeptember másodika, és az összes kakukk megszólalt.
– Uramisten, mi történik? – suttogta Weizak. A nővér az EEG-állványhoz hátrált, sápadtan és ijedten. Mindenki ijedt most, mert halál van a levegőben. Itt mindig a levegőben van, itt ebben a
(kórházban, éterszag, sikoltoznak a halál otthonában, lengyelország halott, lengyelország elesett, a werhmachtblitzkrieg eltaposta, összezúzott csípő, a férfi a szomszédos ágyban vízért ordítozik, kiabál, kiabál, kiabál, az asszonynak pedig ez jut az eszébe: „A GYEREK BIZTONSÁGBAN VAN.” miféle gyerek? az asszony nem tudja, miféle gyerek? hogy hívják? az asszony nem emlékszik, csak arra, hogy)
– A gyerek biztonságban van – mondta vastag hangon Johnny. – Aha. Aha.
– Véget kell vetnünk ennek – ismételte Brown.
– Hogyan vessünk véget szerinted? – kérdezte akadozó hangon Weizak. – Már túljutott azon, hogy...
Elhaló hangok. Hangok a felhők alatt. Minden a felhők alatt. Európa a háború felhői alatt. Minden a felhők alatt, csak a hegycsúcsok nem, a hegycsúcsok
(svájcban, svájc, és az asszonyt most BORENTZ-nek hívják, a neve JOHANNA BORENTZ, és a férje mérnök vagy építész, az, aki hidakat épít, svájcban épít, és kecsketej, kecskesajt, csecsemő, óóóó, a szülés! a szülés iszonyatos, gyógyszereket kap, morfiumot, ez a JOHANNA BORENTZ, a csípője miatt, a törés behegedt, elaludt, de most föléled, és jajgatni kezd, amint a medencéje kitágul, hogy kiengedje a gyereket, egy gyerek, kettő, és három, és négy. nem egyszerre jönnek, nem – évek aratása ezek)
– A gyerekek – szólt dallamosan Johnny, s most női hangon beszélt, egyáltalában nem a saját hangján. Egy asszony hangja volt. Az érthetetlen szövegű dal az ő szájából jött.
– Az isten szerelmére, mi ez a... – kezdte Brown.
– Lengyel, ez lengyelül van! – kiáltotta Weizak. Szeme kimeredt, arca elfehéredett. – Ez egy altatódal, és lengyelül van, Istenem, Krisztusom, mi történik itt velünk?
Weizak előredőlt, mintha át akarna hatolni az éveken Johnnyval, mintha beléjük akarná vetni magát, mintha át akarná
(hidalni, híd, ez törökországban van, azután egy híd valahol a távol-keleten, laoszban? nem tudni, ott veszett egy emberük, ott vesztettük HANSOT, azután egy híd Virginiában, híd a RAPPAHANNOCK FOLYÓ felett és egy újabb híd kaliforniában. most állampolgárságért folyamodunk és tanfolyamra járunk egy túlfűtött kis helyiségbe egy postahivatal mögött, ahol örökös a ragasztószag. 1963 van, november, s amikor meghalljuk, hogy kennedyt megölték dallasban, sírunk, és amikor a kisfiú tiszteleg az apja koporsója mellett, az asszony ezt gondolja: „A GYEREK BIZTONSÁGBAN VAN”, és ettől valami emlék dereng föl benne égésről, nagy égésről és bánatról, de miféle gyerek? álmodik a gyerekről, a szíve belefájdul, és a férfi meghal, HELMUT BORENTZ meghal, s az asszony a gyerekeivel a kaliforniai carmelben él, egy házban, a, a, a, nem látom az utcatáblát, a holtsávban van, akárcsak a csónak, akárcsak a gyepen álló piknikasztal, a holtsávban van. akárcsak varsó. a gyerekek kiröpülnek, ő elmegy az érettségi ünnepségükre, egyikre a másik után, a csípője fáj. az egyik meghal Vietnamban, a többiek jól vannak, egyikük hidakat épít. az asszonyt JOHANNA BORENTZ-nek hívják, és késő éjszakánként néha ezt gondolja a ketyegő sötétségben: „A GYEREK BIZTONSÁGBAN VAN.”)
Johnny fölnézett rájuk. Furcsán érezte magát. Weizak körül eltűnt az a különös fény. Johnny újra önmagánál volt, de elgyengült és kicsit émelygett. Egy pillanatra a kezében lévő fényképre nézett, azután visszaadta.
– Johnny? – szólt Brown. – Jól van?
– Fáradtan – motyogta.
– El tudja mondani, mi történt magával?
Weizakra nézett.
– Az édesanyja él – mondta.
– Nem, Johnny. Sok-sok éve meghalt. A háborúban.
– Egy német csapatszállító teherautó elütötte, nekivágta egy kirakatüvegnek és be egy óraüzletbe – mondta Johnny. – Emlékezetvesztéssel tért magához egy kórházban. Nem volt személyazonossága, nem voltak papírjai. Fölvette a... valamilyen Johanna nevet. Ezt nem jegyeztem meg, de amikor a háborúnak vége lett, Svájcba költözött, és férjhez ment egy svájci... azt hiszem, mérnökhöz. Hídépítés volt a szakmája, és Helmut Borentznek hívták.
Így hát neki Johanna Borentz volt... illetve ma is az az asszonyneve.
A nővér szeme mindjobban elkerekedett. Dr. Brown arca megfeszült, vagy azért, mert oda lyukadt ki, hogy Johnny mindnyájukból bolondot csinál, vagy talán azért, mert nem volt ínyére, hogy a szépen fölépített tesztsorrend fölborul. Weizak arca azonban mozdulatlan volt és elgondolkozó.
– Helmut Borentztől négy gyereke született – mondta Johnny ugyanazon a nyugodt, fakó hangon. – A férfit a munkája a világ különféle tájaira szólította. Egy darabig Törökországban élt. Valahol a Távol-Keleten, Laoszban, azt hiszem, de lehet, hogy Kambodzsában. Azután idejött, előbb Virginiába, azután valahova, amit nem jegyeztem meg, végül pedig Kaliforniába. Johannával együtt amerikai állampolgárok lettek. Helmut Borentz meghalt. Az egyik gyerekük is meghalt. A többi él és virul. De ő álmodik magáról néha. És álmában ezt gondolja: „A gyerek biztonságban van.” De nem emlékszik a maga nevére. Lehet, azt hiszi, késő már.
– Kaliforniában? – kérdezte elgondolkodón Weizak.
– Sam – szólt rá dr. Brown. – Igazán nem szabad biztatnod.
– Hol Kaliforniában, Johnny?
– Carmelben. A tengernél. De nem tudtam megállapítani, melyik utcában. Ott volt a tábla, de nem tudtam megállapítani. Holtsávban volt. Mint a piknikasztal meg a csónak. A maga anyja a kaliforniai Carmelben lakik. Nem öreg.
– Nem, természetesen nem lenne öreg – mondta Sam Weizak ugyanazon az elgondolkodó, távoli hangon. – Csak huszonnégy volt, amikor a németek megszállták Lengyelországot.
– Dr. Weizak, kénytelen vagyok határozottan tiltakozni – csattant fel Brown.
Weizak mintha elmélyült töprengésből tért volna magához. Körülnézett, mint aki csak most veszi észre fiatalabb kollégáját. – Természetesen – mondta. – Természetesen kénytelen vagy. És John végzett a kérdés – felelet szakasszal... bár, úgy hiszem, többet mondott nekünk, mint mi őneki.
– Ez szamárság – vágta rá Brown, és Johnny ezt gondolta: Fél. Berezelt.
Weizak rámosolygott Brownra, aztán meg a nővérre. A nővér úgy meredt Johnnyra, mint egy rosszul megépített ketrecben lévő tigrisre. – Ne beszéljen erről, nővérke. Se a fölöttesének, se az anyjának, a bátyjának, a szeretőjének, se a papjának. Értette?
– Igenis, doktor úr – felelte a nővér. De mégis beszélni fog, gondolta Johnny, és rápillantott Weizakra. És Weizak tudja ezt.

2

A délután nagy részét átaludta. Délután négy körül végiggurították a folyosón, levitték liften a neurológiára, és ott újabb tesztek következtek. Johnny elsírta magát. Nem volt ura a testének, visszafelé maga alá vizelt, és be kellett pelenkázni, akár egy csecsemőt. Elöntötte a depresszió első (de még messze nem az utolsó) hulláma, tehetetlenül sodorta. Legszívesebben meghalt volna. Sajnálta magát, arra gondolt, milyen igazságtalanság ez az egész. Rip Van Winkle lett belőle. Nem tud járni. A szerelme máshoz ment feleségül, anyja pedig vallási tébolyban szenved. Nem látott maga előtt semmit, amiért élni érdemes lenne.
Mikor visszaért szobájába, a nővér megkérdezte, kér-e valamit. Ha Marie lett volna szolgálatban, Johnny kért volna jeges vizet. De Marie már háromkor elment.
– Nem – felelte, és a falnak fordult. Hamarosan el is aludt.

Nyolcadik fejezet

1

Szülei aznap este bent voltak nála egy óra hosszat, Vera ott hagyott neki egy köteg röpiratot.
– A hét végéig maradunk – közölte Herb –, azután, ha továbbra is jól vagy, visszamegyünk egy időre Pownalba. De minden hétvégén eljövünk.
– Én a fiammal szeretnék maradni – szólalt meg Vera.
– Jobb lenne, ha elmennél, mama – mondta Johnny. A depressziója enyhült valamelyest, de még nem felejtette el, milyen mély szakadékban volt. Ha anyja ilyen állapotában áll neki Isten vele kapcsolatos terveiről beszélni, alighanem hisztérikus nevetőgörcsben tör ki.
– Szükséged van rám, Johnny. Szükséged van rá, hogy elmagyarázzam.
– Előbb rendbe kell jönnöm – csitította Johnny. – Majd ha már járni tudok, elmagyarázhatod nekem. Oké?
Anyja nem válaszolt. Majdhogynem komikusan makacs kifejezés ült ki az arcára – csak hát nem volt egy csöppet se mulatságos. Csöppet se. Semmi, kizárólag a sors szeszélye. Ha öt perccel előbb vagy később haladok el azon az úton, minden másképpen alakul. De így, tessék ránk nézni, oltárian ki van cseszve valamennyiünkkel. És ő még Isten tervében hisz. De ha ebben sem hihet, végképp megbolondul, biztos vagyok benne.
Johnny, hogy megtörje a zavart csöndet, megkérdezte:
– Hát újraválasztották-e Nixont, apa? Ki volt az ellenjelölt?
– Újraválasztották – mondta Herb. – McGovern volt az ellenfele.
– Kicsoda?
– McGovern. George McGovern. Dél-dakotai szenátor.
– Nem Muskie?
– Nem. De Nixon már nem elnök. Lemondott.
– Tessék?
– Hazug ember volt – közölte szigorúan Vera. – Felfuvalkodott gőgjében, és lesújtott rá az Úr.
– Nixon lemondott? – Johnny nem tudott hova lenni az elképedéstől.
– Úgy állt a dolog, hogy vagy lemond, vagy lemondatják – felelte Herb. – Vád alá helyezték volna.
Johnny hirtelen rádöbbent, hogy alapvetően megbolydult az amerikai politikai élet – csaknem biztosan a vietnami háború következtében –, ő pedig lemaradt erről. Most már csakugyan Rip van Winkle-nek érezte magát. Merre fordult a világ? Szinte félt megkérdezni. Azután felbukkant benne egy csakugyan dermesztő gondolat:
– Agnew... Agnew az elnök?
– Ford – mondta Vera. – Jó és becsületes férfi.
– Henry Ford az Egyesült Államok elnöke?
– Nem Henry – közölte az anyja. – Jerry.
Johnny hol egyikükre, hol a másikukra meredt, nem tudta eldönteni, hogy mindez vagy álom, vagy rossz vicc.
– Agnew is lemondott – folytatta Vera. Ajkát szorosan összezárta. – Tolvaj volt. Megvesztegették benn a hivatalában. Így mondják.
– Nem a vesztegetés miatt mondott le – helyesbített Herb. – Valami marylandbeli zűr miatt. Nyakig benne volt, úgy sejtem. Nixon jelölte ki Jerry Fordot alelnöknek. Azután Nixon lemondott tavaly augusztusban, és Ford került a helyére. Ő Nelson Rockefellert nevezte ki alelnöknek. Most itt tartunk.
– Elvált ember – jegyezte meg zordan Vera. – Isten óvjon, hogy valaha is elnök legyen belőle.
– Mit csinált Nixon? – kérdezte Johnny. – Hogy az istenbe... – anyjára pillantott, akinek arca azon nyomban elborult. – Azt akarom mondani, hogy a csudába történt, hogy vád alá akarták helyezni...
– Ne vedd ajkadra az Úr nevét csalárd politikusokkal kapcsolatban – figyelmeztette Vera. – A Watergate miatt.
– Watergate? Mi volt az, valami vietnami hadművelet? Vagy mi?
– A washingtoni Watergate Szálló – felelte Herb. – Néhány kubai betört a Demokrata Párt választási irodáiba, és elkapták őket. Nixon tudott erről. Megpróbálta eltussolni.
– Nem viccelsz? – hebegte Johnny.
– A magnószalagok miatt volt – magyarázta Vera. – Meg az a John Dean. Egy patkány, aki menekül a süllyedő hajóról, szerintem.
– Apa, el tudnád ezt magyarázni nekem?
– Megpróbálom – felelte Herb –, de sok mindenre máig sem derült fény. És behozom neked a könyveket. Már millió könyvet írtak róla, és úgy hiszem, lesz még millió másik, mielőtt végleg tisztázódna a dolog. Szóval: a választás előtt, 1972 nyarán...

2

Fél tizenegy volt, szülei elmentek. A fények elhalványultak az osztályon. Johnny nem tudott aludni. Kavargott a fejében az új ismeretek ijesztő zűrzavara. A világ nagyobbat fordult, mint gondolta. Lépéshátrányba került, s ettől elkeseredett.
A benzinárak csaknem száz százalékkal mentek föl, mesélte apja. Johnny balesete idején az ember egy gallon normál benzint harminc-harminckét centért kapott. Most ötvennégy cent lett, és időnként sorok állnak a kutak előtt. A sebességet az egész országban ötvenöt mérföldre maximálták, és a távolsági kamionosok majdnem föllázadtak emiatt.
De ez mind semmi. Vietnam elmúlt. Véget ért. Kommunista ország lett. Herb elmondta, mindez akkoriban történt, amikor Johnnyn olyanféle jelek kezdtek mutatkozni, hogy esetleg magához tér a kómából. Annyi év és annyi vérontás után Ho Apó hívei néhány nap alatt föltekerték az országát, akár egy ablakredőnyt.
Az Egyesült Államok elnöke a vörös Kínában járt. Nem Ford, hanem Nixon. Még a lemondása előtt. Nixon, épp ő. A boszorkányüldöző. Ha nem az apja mondja, Johnny egyszerűen nem hitte volna el.
Túl sok volt ez az egész, túlságosan ijesztő. Hirtelen nem akart már többet megtudni, attól félt, hogy belebolondul. Az a toll, amit dr. Brown használt, az a Flair – hány más efféle dolog van még? Hány száz apróság, amely mind újra meg újra figyelmezteti: elveszítetted az életed egy részét, majdnem hat százalékát, ha hinni lehet a biztosítási statisztikáknak. Lépéshátrányba kerültél. Lemaradtál.
– John? – A hang halkan szólt. – Alszik, John? Megfordult. Homályos sziluett állt az ajtajában. Kis ember, hajlott háttal. Weizak.
– Nem. Ébren vagyok.
– Reméltem. Bejöhetek?
– Igen. Kérem, jöjjön.
Weizak ma öregebbnek látszott. Leült Johnny ágyához.
– Az imént telefonáltam – mondta. – Fölhívtam a tudakozót a kaliforniai Carmelben. Mrs. Johanna Borentz felől érdeklődtem. Mit gondol, volt ilyen szám?
– Hacsak nem titkos, vagy ha édesanyjának nincs telefonja – felelte Johnny.
– Van telefonja. Megkaptam a számot.
– Hm – dünnyögte Johnny. Csak azért érdekelte, mert kedvelte Weizakot, de ez volt minden. Nem érezte szükségét, hogy hitelesítsék ismereteit Johanna Borentzről, merthogy tudta, ez az ismerete hiteles – ugyanúgy tudta, mint azt, hogy jobbkezes.
– Sokáig töprengem a dolgon – közölte Weizak.
– Azt mondtam magának, hogy anyám halott, ám ez csak feltételezés volt. Apám elesett Varsó védelmében. Anyám meg egyszerűen nem került elő, ugye? Logikus volt feltételezni, hogy a bombázások áldozatául esett... a megszállás során... érti. Sosem került elő. Így hát logikus volt ez a feltételezés. Amnézia... mint neurológus azt mondhatom, hogy a tartós, általános amnézia nagyon, nagyon ritka. Sose olvastam olyan nyilvántartott esetről, amely harmincöt évig tartott.
– Az édesanyja már régen fölépült amnéziájából – mondta Johnny. – Úgy hiszem, egyszerűen kiiktatott mindent. Amikor emlékezete föltámadt, újra férjhez ment, és két gyereke született... talán három. Az emlékezés alighanem bűntudatot ébresztett benne. De álmodik magáról. „A gyerek biztonságban van.” Fölhívta őt?
– Igen – felelte Weizak. – Közvetlenül tárcsáztam. Tud róla, hogy már így is lehet telefonálni? Igen. Rendkívül kényelmes. Előbb egy egyest tárcsáz, azután a körzetszámot, a számot. Tizenegy számjegy, és kapcsolatba kerülhet az ország bármely pontjával. Bámulatos dolog. Bizonyos fokig ijesztő is. Egy fiú, illetve fiatalember vette föl. Megkérdeztem, odahaza van-e Mrs. Borentz. Hallottam, amint a fiú kiált neki: „Mama, téged keresnek.” Koppant a kagyló az asztalon vagy min. Én meg álltam a Maine állambeli Bangorban, alig negyven mérföldnyire az Atlanti-óceántól, és hallgattam, amint egy fiatalember leteszi a kagylót egy asztalra a Csendes-óceánnál. A szívem... olyan hevesen vert, hogy megrémültem. Hosszúnak tűnt a várakozás. Azután ő vette fel a kagylót, és beleszólt: „Igen? Halló?”
– És maga mit mondott? Mit intézett?
– Nem intéztem semmit – válaszolta Weizak, és görbe mosolyra húzódott a szája. – Letettem. És kedvem lett volna inni valami erőset, de nem volt mit.
– És meggyőződött róla, hogy ő az?
– Naiv kérdés, John! Kilencéves voltam 1939-ben. Azóta nem hallottam az anyám hangját. Amikor ismertem, ő még csak lengyelül beszélt, én most csak angolul beszélek... Csaknem egészen elfelejtettem az anyanyelvemet, ami szégyenletes dolog. Hogyan győződhetnék meg róla?
– Igen, de mégis: meggyőződött?
Weizak lassan végighúzta kezét a homlokán.
– Igen – mondta. – Ő volt az. Az anyám.
– És nem tudott szólni hozzá?
– Miért szóltam volna? – Weizak hangja csaknem haragos volt. – Az élete az ő élete, ugye? Úgy van, ahogy maga mondta. A gyerek biztonságban van. Izgassak fel egy asszonyt, aki épp most jutott el élete békés korszakához? Megkockáztassam, hogy mindörökre kibillentsem az egyensúlyából? Az a lelkifurdalás, amit maga említett... fölélesszem? Vagy akár csak meg is kockáztassam, hogy föléledjen?
– Nem tudom – felelte Johnny. Zavaró kérdések voltak ezek, a válaszok pedig meghaladták az erejét; de érezte: Weizak a kérdések artikulálásával próbál mondani valamit arról, amit tett. A kérdéseket nem tudta megválaszolni.
– A gyerek biztonságban van, az asszony biztonságban van Carmelben. Kettejük között egy ország terül el, hagyjuk ennyiben. De mi lesz magával, John? Mit csinálunk magával?
– Nem értem, miről beszél.
– Akkor kifejtem magának, jó? Dr. Brown haragszik. Haragszik rám, haragszik magára és haragszik önmagára. Az a gyanúm, azért, mert kénytelen hinni valamiben, amit egész életében szamárságnak tartott. A nővér, aki tanúja volt a dolognak, nem fogja tartani a száját. Ma éjjel az ágyban el fogja mondani a férjének, a férje elmeséli a főnökének, és nagyon valószínű, hogy holnap estére már az újságokhoz is eljut a hír. „Második látással tért magához a kómás beteg.”
– Második látás – szólt Johnny. – Így hívják?
– Nem tudom, az-e, voltaképp nem tudom. Lelki jelenség? Különleges látás? Ügyes szavak, amelyek semmit se fejeznek ki, semmit. Maga azt mondta az egyik nővérnek, hogy a fia szemműtétje sikerülni fog...
– Marie-nak – mormolta Johnny. Kicsit elmosolyodott. Kedvelte Marie-t.
– ...és ez már el is terjedt kórházszerte. Látta a jövőt, Johnny? Vajon ez a második látás? Nem tudom. A kezébe vette az anyám egy fényképét, és meg tudta mondani, hol lakik most. Maga tudja, hol találhatók meg elveszett tárgyak és elveszett emberek? Ez lenne a második látás? Nem tudom. Tud olvasni a gondolatokban? Befolyásolni a lelki jelenségeket? Kézrátétellel gyógyítani? Ezek mind olyasmik, amiket egyesek transzcendens jelenségeknek neveznek. Mind kapcsolatban van a „második látás” fogalmával. Mind olyasmi, amit dr. Brown kinevet. Kineveti? Nem. Nem neveti. Kigúnyolja.
– És maga nem?
– Én Edgar Cayce-re gondolok. És Peter Hurkosra. Megpróbáltam beszélni dr. Brownnak Hurkosról, és kigúnyolt. Beszélni se hajlandó róla; tudni se akar róla.
Johnny nem válaszolt.
– Szóval... mit fogunk csinálni magával? – kérdezte Weizak.
– Csinálni kell valamit?
– Azt hiszem. – Fölállt. – Magára hagyom, gondolkodjék felőle. De ha gondolkodik, gondoljon erre: vannak dolgok, amelyeket jobb nem látni, és vannak dolgok, amelyeket jobb elveszíteni, mint megtalálni.
Jó éjt kívánt, és halkan kiment. Johnny most már nagyon fáradt volt, de mégse jött álom a szemére, még sokáig nem.

Kilencedik fejezet

1

Johnny első műtétjét május huszonnyolcadikára jegyezték elő. Weizak is, Brown is részletesen elmagyarázta neki az eljárást. Helyi érzéstelenítést kap majd – mindketten kockázatosnak találták volna a teljes altatást. Elsőként térdét és bokáját operálják. Saját ínszalagjait, amelyek megrövidültek hosszú álma során, műanyag rostokkal kombinálva hosszabbítják meg. Ugyanezt a fajta műanyagot használják szívbillentyűk pótlására. A kérdés nem annyira az, elfogadja vagy kiveti-e a szervezete az új ínszalagokat, mondta neki Brown, inkább az: képes lesz-e a lábszára alkalmazkodni a változáshoz. Ha a térdén és a bokáján jó eredményeket érnek el, akkor még három műtét van kilátásban: egy a combján, egy a könyökén és valószínűleg még egy harmadik, a nyakán, amelyet most alig tud mozdítani. A műtétet Raymond Ruopp végzi majd, ennek a technikának az úttörője. San Franciscóból repül ide.
– Mit akar ez a Ruopp tőlem, ha ekkora szupersztár? – kérdezte Johnny. A „szupersztár” szót Marie-tól tanulta. A nővér egy kopaszodó, szemüveges énekessel kapcsolatban használta, akinek ez a valószínűtlen neve volt: Elton John.
– Maga lebecsüli saját szupersztár tulajdonságait – válaszolta Brown. – Alig akad néhány ember az Egyesült Államokban, aki ilyen hosszú kómából magához tért. És a néhány közül maga sínylette meg a legkevésbé az ezzel járó agykárosodást.
Sam Weizak nyersebb volt:
– Maga kísérleti nyúl, érti?
– Tessék?
– Igen. Kérem, nézzen a fénybe. – Weizak fényt irányított Johnny bal szeme pupillájába. – Tudott róla, hogy beleláthatok a szemidegeibe ezzel az akármivel? Igen. A szem több, mint a lélek tükre. Az agy egyik legfontosabb támaszpontja.
– Kísérleti nyúl – mondta Johnny rosszkedvűen, míg a kegyetlen fénybe bámult.
– Igen. – A fény kialudt. – Ne sajnálja magát annyira. A magánál bevetendő technikák nagy részét, amelyekből egyébként már alkalmaztak néhányat, a vietnami háború során tökéletesítették. A vietnami hadikórházakban igazán nem volt hiány kísérleti nyulakban, ugye. Egy olyan sebészt, mint Ruopp, azért érdekli maga, mert maga egyedi példány. Egy ember, aki négy és fél éven át aludt. Lábra tudjuk-e állítani? Érdekes kérdés. Már látja maga előtt a tanulmányt, amelyet a New England-i Orvosi Szemlébe ír majd róla. Alig várja, akárcsak a gyerek az új játékokat karácsony előtt. Ő nem magát látja, nem Johnny Smitht, aki ágytálat használ és csöngetnie kell a nővérnek, ha a háta viszket, hogy vakarja meg. S ez jó. Nem reszket majd a keze. Mosolyogjon, Johnny. Ez a Ruopp külsőre olyan, mint egy banktisztviselő, de alighanem ő Észak-Amerika legjobb sebésze.
Ám Johnnynak nehezére esett a mosoly.
Kötelességszerűen átrágta már magát azokon a röpiratokon, amelyeket az anyja nála hagyott. Nyomasztó hatással voltak rá, s újra, még jobban aggasztani kezdte anyja elmeállapota. Csaknem pogánynak találta az egyik iratot, amelyet egy Salem Kirban nevű ember írt; szinte élvezkedett a véres végítéleten és a pokol tátongó üstjein. A másik a horror-ponyvaregények szóhasználatával írta le a közelgő Antikrisztust. A többi az őrület sötét tobzódása volt: Krisztus a Déli-sark alatt él, Isten repülő csészealjakat röptet, New York a Szodoma, Los Angeles a Gomorra. Foglalkoztak ördögüzéssel, boszorkányokkal, mindenféle látható és láthatatlan dolgokkal. Johnny képtelen volt összekapcsolni ezeket a pamfleteket azzal a vallásos, de azért földön járó asszonnyal, akit a kómája előtt ismert.
Három nappal a Weizak anyját ábrázoló fényképpel kapcsolatos eset után megjelent Johnny szobájának ajtajában a bangori Daily News karcsú és sötét hajú riportere, bizonyos David Bright, és megkérdezte, készíthet-e vele rövid interjút.
– Megkérdezte az orvosokat? – kérdezte Johnny. Bright elvigyorodott:
– Igazság szerint nem.
– Rendben – mondta Johnny. – Ebben az esetben szívesen beszélek magával.
– Maga az én emberem – vigyorgott Bright. Bejött és leült.
Első kérdése a balesetre vonatkozott, s arra, mit érez Johnny most, hogy kiszabadult a kómából és megtudta, hogy csaknem fél évtizedet pazarolt el az életéből. Johnny őszintén és kendőzetlenül válaszolt. Ekkor Bright elmondta, hogy bizonyos „forrásból” úgy értesült: Johnny valamiféle hatodik érzékre tett szert a balesete eredményeként.
– Azt kérdi tőlem, léleklátó vagyok-e?
Bright mosolygott, és megvonta a vállát.
– Kezdetnek ez is megteszi.
Johnny már alaposan elgondolkodott azokon a dolgokon, amelyeket Weizak mondott. Minél többet gondolkodott, annál inkább úgy látta, hogy Weizak nagyon is helyesen cselekedett, amikor szó nélkül letette azt a telefont. Johnnynak W. W. Jacobs története jutott eszébe, a „Csodaszamár”. A szamártól három dolgot lehetett kérni, de sötét árat kellett fizetni a kívánságok teljesítéséért. Az öreg házaspár száz fontot kívánt, erre a fiuk belehalt egy üzemi balesetbe – a gyár pedig pontosan száz fontot fizetett kártérítésül. Ekkor az öregasszony azt kívánta, térjen vissza a fia, s az vissza is tért – ám még mielőtt kinyithatta volna az ajtót és megláthatta volna, micsoda iszonyatot hívott vissza a sírból, az öregember arra használta fel az utolsó megmaradt kívánságot, hogy visszaküldje. Ahogy Weizak mondta: vannak dolgok, amelyeket jobb elveszíteni, mint megtalálni.
– Nem – mondta. – Semmivel se vagyok léleklátóbb, mint maga.
– Informátorom szerint ön...
– Nem, nem igaz.
Bright kicsit cinikusan mosolygott, láthatólag vívódott, erőltesse-e tovább az ügyet, azután lapozott jegyzetfüzetében. Jövőt illető kilátásai felől kezdte faggatni Johnnyt, a visszavezető út iránti érzéseiről, s Johnny ezeket a kérdéseket is a lehető legőszintébben válaszolta meg.
– És mit csinál majd, ha kikerül innen? – csukta le jegyzetfüzetét Bright.
– Még nem gondolkodtam el igazában efelől. Még csak most kezdek barátkozni a gondolattal, hogy Gerald Ford az elnök.
Bright nevetett:
– Ezzel nincs egyedül, barátom.
– Feltételezem, hogy visszamegyek tanítani. Csak ehhez értek. De ez most még túlságosan messze van ahhoz, hogy gondolkodjam felőle.
Bright megköszönte az interjút, és elment. A cikk két nap múlva jelent meg az újságban, egy nappal első műtétje előtt. A címoldal alján állt, ezzel a főcímmel: JOHN SMITH, A MODERN RIP VAN WINKLE, A HOSSZÚ ÁLOM UTÁN. Három fényképet közöltek; az elsőn Johnny mint a Cleaves Mills-i középiskola tanára (alig egy héttel a baleset előtt készült), aztán aszottan és kicsavarodottan, behajlított karral-lábbal a kórházi ágyon. A két felvétel között a totálisan összetört taxi fényképe, amint úgy hever az oldalán, akár egy döglött kutya. Bright cikke nem tett említést a hatodik érzékéről, látnoki erejéről vagy egyéb rendkívüli képességeiről.
– Hogyan térítette el a témától? – kérdezte aznap este Weizak.
Johnny megvonta a vállát:
– Rendes pasinak tűnt. Talán nem akart macerálni vele.
– Talán nem – mondta Weizak. – De nem fog megfeledkezni róla. Ha jó riporter, akkor semmiképp se, márpedig úgy értesültem, hogy az.
– Úgy értesült?
– Kérdezősködtem.
– Vigyázott az érdekeimre?
– Megtesszük, ami tőlünk telik. Ideges a holnapi nap miatt, Johnny?
– Ideges nem vagyok, nem. Rémült, ez a pontosabb kifejezés.
– Igen, természetes, hogy az. Magam is az lennék.
– Ott lesz?
– Igen, a műtő megfigyelő részlegében. Odafönn. Maga nem tud majd megkülönböztetni a többiektől a zöld hacukámban, de ott leszek.
– Vegyen föl valamit – kérte Johnny –, valamit, amitől tudom, hogy maga az.
Weizak ránézett, és elmosolyodott:
– Rendben. Föltűzöm az órámat a köpenyemre.
– Jó – mondta Johnny. – És dr. Brown? ő is jelen lesz?
– Dr. Brown Washingtonban van. Holnap adja elő magát az Amerikai Neurológusok Társaságában. Olvastam az előadását. Egészen jó. Talán kissé túlzó.
– Magát nem hívták meg?
Weizak megvonta a vállát:
– Nem szeretek repülni. Én ettől rettegek.
– Netán itt akart maradni?
Weizak görbe mosolyt eresztett meg, szétterpesztette ujjait, és nem szólt semmit.
– Ő nem nagyon kedvel engem, mi? – kérdezte Johnny. – Dr. Brown?
– Nem nagyon – felelte Weizak. – Úgy véli, maga a bolondját járatja velünk. Kitalál dolgokat, valamiféle oka van rá. Talán fel akarja hívni a figyelmet önmagára. Ne ítélje meg túl szigorúan ezért, John. Az ő gondolkodásmódja lehetetlenné teszi, hogy másként vélekedjék. Ha valamit érez Jim iránt, erezzen egy kis szánalmat. Ragyogó tehetség, sokra fogja vinni. Máris vannak ajánlatai, és egy szép napon, nem is sokára, elrepül innen, erről a hideg északi erdővidékröl, s Bangor nem látja őt többé. Houstonba megy, vagy Hawaiiba, vagy épp Párizsba. De furcsamód korlátolt. Ő az agy gépésze. Darabokra vagdalta a szikéjével, és nem talált benne lelket. Tehát: lélek nincs. Ez a gépész empirizmusa, és a gépész végső soron gyerek, felsőbbrendű motorirányítással. Soha ne árulja el, hogy ezt mondtam.
– Nem fogom.
– Most pedig pihennie kell. Holnap nehéz napja lesz.

2

Johnny semmi mást nem látott a világhíres dr. Rouppból, csak egy vastag csontkeretes pápaszemet és egy nagy zsírdaganatot a homloka bal szélén. Minden egyebét sapka, köpeny, kesztyű fedte.
Johnny a műtét előtt két injekciót kapott, egy demerolt és egy atropint, s amikor kigördítették a szobából, feldobott volt, akár egy papírsárkány. Az altatóorvosnő olyan novokainos fecskendővel közeledett hozzá, aminél nagyobbat még sose látott életében. Azt várta, hogy a szúrás fájni fog, s nem is tévedett. Az L4 és az L5 közé kapta az injekciót, a negyedik és az ötödik csigolya közé, elég magasan ahhoz, hogy elkerülje a cauda equinalt, a lófarokra emlékeztető idegköteget a gerincoszlop alján.
Johnny a hasán feküdt, és a karjába harapott, hogy ne ordítson fel.
A fájdalom végtelennek tűnő másodpercek után tompa nyomásérzetté szelídült. Alteste teljesen megszűnt létezni.
Ruopp arca ott derengett fölötte. A zöld bandita, gondolta Johnny. Jesse James, csontkeretes szemüveggel. Pénzt vagy életet.
– Kényelmesen fekszik, Mr. Smith? – kérdezte Ruopp.
– Igen. De ezt nem szívesen élném át még egyszer.
– Ha kedve van, olvashat magazinokat. Vagy nézheti a dolgot a tükörben, ha úgy érzi, hogy nem borítja ki magát.
– Rendben.
– Nővér, mennyi a vérnyomás?
– Százhússzázhuszonhat, doktor úr.
– Nagyszerű. Nos, kezdhetjük?
– Tegye félre nekem a dobverőcsontot – szólt halkan Johnny, és meglepte a szívbéli nevetés. Ruopp vékony kesztyűs kezével megpaskolta Johnny lepedő borította vállát.
Nézte, amint Ruopp kiválaszt egy szikét, és eltűnik a zöld leplek mögött, amelyek a Johnny fölé hajló fémabroncsról csüngtek alá. A tükör homorú volt, és Johnny meglehetősen jól, bár kissé eltorzulva látott mindent.
– Ó, igen – szólt Ruopp. – Ó, igen, pam-param... itt van, ami kell nekünk... hoppala-hopp... oké... pakk, kérem, jöjjön ide, nővér, ébredjen, az isten szerelmére... igen, igen... most azt hiszem, ezek közül kérek egyet... nem, tartsa... ne azt adja, amit kérek, hanem azt, amire szükségem van... igen, oké. Rögzítést kérek.
A nővér csipesszel átadott Ruoppnak valamit, ami egy vékony drótokból álló, megcsavart kötegnek látszott. Ruopp csíptetőkkel könnyedén elemelte a levegőből.
Akár egy olasz ebéd, gondolta Johnny, és nézd azt a sok spagettimártást. Ettől a rosszullét környékezte, elfordította a tekintetét. Fölötte, a galériáról a banditák gengjének többi tagja nézett le rá. Szemük világosnak, irgalmatlannak és ijesztőnek tűnt. Aztán észrevette Weizakot, jobbról a harmadik volt, órája szépen a köpenye zsebe fölé tűzve.
Johnny bólintott.
Weizak visszabólintott.
Ettől jobb lett valamivel.

3

Ruopp végzett a térd és lábikra közötti összekötéssel, s Johnnyt megfordították. – Folytatódtak a dolgok. Az altatóorvosnő megkérdezte tőle, jól érzi-e magát. Johnny azt felelte, úgy hiszi, a körülményekhez képest a lehető legjobban. A doktornő megkérdezte, volna-e kedve magnót hallgatni, s azt felelte, szívesen. Néhány pillanat múlva Joan Baez tiszta, szívhez szóló hangja töltötte be a műtőt. Ruopp tette a dolgát. Johnny elálmosodott és elszundított. Amikor fölébredt, a műtét még mindig zajlott. Weizak még mindig ott volt. Johnny felemelte fél kezét, hogy üdvözölje, s Weizak újra bólintott.

4

Egy óra múlva vége lett. Kigördítették az előtérbe, ahol egy nővér azt kérdezgette, meg tudja-e mondani, hány lábujját érinti. Johnny egy idő múlva meg tudta mondani.
Ruopp lépett hozzá, banditamaszkja féloldalra lógott.
– Minden rendben? – kérdezte.
– Igen.
– Nagyon jól ment – közölte Ruopp. – Optimista vagyok.
– Nagyszerű.
– Lesznek fájdalmai. Talán jó nagyok is. Kezdetben maga a kezelés is sok fájdalmat okoz majd. Számoljon vele.
– Számolok vele – motyogta Johnny.
– Minden jót – mondta Ruopp, és elment. Valószínűleg azért, gondolta Johnny, hogy sötétedésig lejátsszon egy partit a helyi golfpályán.

5

Jó nagy fájdalmak.
Este kilencre megszűnt az érzéstelenítés utóhatása is, és Johnny kínlódott. Megtiltották, hogy mozdítsa a lábát, csak két nővér segítségével volt szabad. Mintha irgalmatlanul szorosra húzott, szögekkel kivert szíjak vették volna körül a térdét. Az idő csigalassúsággal araszolt. Többször az órájára pillantott, biztos volt benne, hogy egy óra is eltelt, amióta utoljára ránézett, ehelyett azt látta, hogy csak négy perc múlt el. Úgy érezte, hogy még egy percet már nem visel el.
Az előtte sorakozó percekre gondolt, s lágy, tömör hullámmal rátelepedett a legsötétebb depresszió, amelyet valaha is megért. Halálra fogják kínozni. Műtétek a könyökén, a combján, a nyakán. Gyógykezelés. Tolókocsi, járógép.
Fájdalmai lesznek... számoljon vele.
Nem; számolj vele te, gondolta Johnny. Hagyj nekem békét. Ne gyere még egyszer a közelembe a henteskéseiddel. Ha így képzeled a segítést, nem kérek belőle.
Állandó, lüktető fájdalom, beleváj a húsába.
Bevizelt.
Johnny Smith a fal felé fordította arcát, és sírt.

6

Tíz nappal az első műtét után és két héttel a következő műtét kitűzött időpontja előtt Johnny felnézett a könyvből, amelyet éppen olvasott – Woodward és Bernstein: Az elnök emberei –, és Saraht látta meg az ajtóban, amint áll és habozva néz rá.
– Sarah – szólt. – Te vagy az, ugye?
– Igen. Én vagyok az, Johnny – lehelte Sarah. Johnny letette a könyvet, és nézte Saraht. Az csinos volt, halványzöld vászonruhát viselt, és kis, barna ridikült tartott maga elé, akár egy pajzsot. Melíroztatta a haját, ez jól állt neki. Johnnyba belényilallt a féltékenység – vajon Sarah ötlete volt-e ez, vagy azé a férfié, akivel él és hál? Gyönyörű nő.
– Gyere be – szólt. – Gyere be, és ülj le!
Sarah közeledett, s ő hirtelen úgy látta önmagát, amilyennek az láthatja – túl sovány teste kissé féloldalra görbül az ablaknál álló széken, lába egyenesen kinyújtva a zsámolyon, pizsamanadrágban és ócska kórházi fürdőköpenyben.
– Amint látod, fölvettem a szmokingomat – mondta.
– Jól nézel ki. – Sarah arcon csókolta, s Johnny agyán emlékek pörögtek át, mint egy kártyacsomag lapjai. A lány a másik székbe ült, keresztbe rakta a lábát, és a szoknyája szélét húzkodta.
Némán fürkészték egymást. Johnny látta rajta, hogy nagyon ideges. Ha valaki megérintené a vállát, alighanem rugóként pattanna föl a székből.
– Nem tudtam, eljöjjek-e – mondta –, de igazán vágytam rá.
– Örülök neki.
Akár idegenek egy buszban, gondolta lehangoltan. Ennél azért mégis több kellene legyen.
– Szóval hogy vagy? – kérdezte Sarah.
Elmosolyodott:
– Voltam a háborúban. Akarod látni a harctéri sebesüléseimet? – Fölhúzta köntösét a térdéről, és megmutatta az S formájú metszést, amely most kezdett behegedni. Még mindig vöröslött, és öltésnyomok sorakoztak rajta.
– Uramisten, mit művelnek veled?
– Megpróbálják összerakni Humpty Dumptyt, aki leesett a kőfal tetejéről, emlékszel, a gyerekversben. A király lovai, a király katonái mind őt próbálják összerakni. Meg a király orvosai. Úgy hiszem... – S ekkor elhallgatott, mert Sarah elsírta magát.
– Ne beszélj így, Johnny, kérlek, ne.
– Elnézést. Én csak... csak viccelni próbáltam. – Tényleg erről volt szó? Csakugyan nevetéssel akarta elütni a dolgot, vagy csak így fejezte ki ezt: Köszönöm, hogy eljöttél meglátogatni, ezek itt darabokra vagdosnak?
– És tudsz? Tudsz tréfálkozni róla? – Papír zsebkendőt vett elő a táskájából, és a szemét dörgölte vele.
– Nem túl gyakran. Azt hiszem, attól, hogy újra látlak... védekezni akarok, Sarah.
– Ki fognak engedni innen?
– Majd a végén. Olyan ez, mint a vesszőfutás a régmúlt időkben, olvastál róla? Még mindig élek, azok után, hogy a törzs valamennyi indiánja rám húzott a tomahawkjával. Ki kell szabadulnom.
– Ezen a nyáron?
– Nem... nem hiszem.
– Sajnálom, hogy így történt – mondta Sarah olyan halkan, hogy alig lehetett hallani. – Mindig spekulálok rajta, miért... vagy miként alakulhattak volna másként a dolgok... Ha nem eszem azt a romlott hot dogot... ha nálam maradtál volna, ahelyett hogy elmész... – rázta a fejét és vöröslött a szeme. – Semmit sem lehet kiszámítani.
Johnny mosolygott:
– Dupla nulla. Banké a játszma. Hé, emlékszel erre? Bankot robbantottam ott a keréknél, Sarah.
– Igen. Több mint ötszáz dollárt nyertél.
Johnny még mindig mosolygott, de mosolya most értetlen volt, szinte sebzett.
– Mondjak valami furát? Az orvosaim szerint annak, hogy élek, az az oka, hogy kiskoromban valamiféle fejsérülés ért. Én nem emlékszem rá, és a szüleim se emlékeznek. De valahányszor erre gondolok, valahogy fölvillan a szerencsekerék... és egy szag, olyasmi, mint az égett gumié.
– Talán autóbaleset ért...
– Nem, nem hiszem. De olyan érzésem van, mintha a kerék lett volna a figyelmeztetés... és én nem vettem komolyan.
Sarah fészkelödött.
– Ne, Johnny – szólt kissé zavartan. Ő megvonta a vállát:
– Vagy az is lehet, hogy egyszerűen egyetlen estén használtam el négyévi szerencsémet. De ide nézz, Sarah. – óvatosan, fájdalmasan levette egyik lábát a zsámolyról, kilencvenfokos szögben behajlította, majd újra kinyújtotta a zsámolyon. – Talán mégiscsak össze tudják rakni Humpty Dumptyt. Amikor magamhoz tértem, nem voltam képes erre.
– És gondolkodni is tudsz, Johnny – mondta. – Beszélni. Mind azt hittük... tudod.
– Igen, Johnny, a fabábu. – Nyugtalan és súlyos csönd zuhant közéjük. Johnny törte meg, erőltetett derűvel megkérdezte: – És veled mi van?
– Nos... férjhez mentem. Úgy hiszem, ezt tudod.
– Apa mondta.
– Apád olyan remek ember – mondta Sarah. És azután kitört:
– Nem tudtam várni, Johnny. Nagyon sajnálom. Az orvosok azt mondták, sosem térsz magadhoz, egyre mélyebbre és mélyebbre kerülsz, amíg... el nem illansz. És még ha tudtam volna is... – Fölnézett rá, arcán a védekezés nyugtalansága. – Még ha tudtam volna is, Johnny, nem hiszem, hogy képes lettem volna várni. Négy és fél év nagy idő.
– Nagy idő – válaszolta. – Pokolian hosszú idő. Mondjak valami morbidat? Megkértem, hozzanak be nekem négyévnyi hírmagazint, hogy lássam, kik haltak meg. Truman. Janis Joplin. Jimi Hendrix... Jézusom, rá gondoltam, amint a „Bíbor Köd”-öt énekli, és alig akartam elhinni. Dan Blocker. És te meg én. Mi is elillantunk.
– Olyan rossz érzés. – Szinte suttogott. – Olyan átkozottul rossz a lelkiismeretem. De szeretem a fiút, Johnny. Nagyon szeretem.
– Oké, ez a fontos.
– Walt Hazlettnek hívják és...
– Azt hiszem, szívesebben hallanék inkább a gyerekedről – mondta Johnny. – Nem sértődsz meg, ugye?
– Tündéri kölyök – mosolygott. – Héthónapos. Dennis a neve, de Dennynek hívjuk. Az apai nagyapjától kapta a nevét.
– Hozd be néha. Szeretném látni.
– Behozom – ígérte Sarah, és álmosollyal nézték egymást, tudván, hogy szó sem lesz semmi efféléről. – Johnny, van valamire szükséged?
Csak rád, kicsim. Meg erre a négy és fél évre újra.
– Nincs – mondta. – Osztán tanítgatunk még?
– Tanítgatunk, még egy darabig.
– Még mindig szívogassuk azt a csúnya kokaint?
– Ó, Johnny, te nem változtál. A régi ugratások.
– A régi ugratások – hagyta helyben, s ekkor újra közéjük zuhant a csend, szinte hallható dobbanással.
– Meglátogathatlak máskor is?
– Hogyne. Remek lenne, Sarah. – Tétovázott, nem akarta ilyen kevéssé meggyőző módon befejezni, nem akarta megbántani se Saraht, se önmagát, ha elkerülhető.
– Sarah – szólalt meg. – Helyes volt, amit tettél.
– Igen? – kérdezte. Mosolygott, szája sarka megremegett. – Ki tudja. Minden olyan kegyetlennek tűnik, és... nem tehetek róla, olyan rossznak. Szeretem a férjemet és a kisfiamat, és amikor Walt azt mondja, egy szép napon Bangor legszebb házában lakunk majd, hiszek neki. Azt mondja, egy szép napon megpályázza Bill Cohen mandátumát a Házban, és én ezt is elhiszem neki. Azt mondja, egy szép napon egy Maine állambeli valakit választanak meg elnöknek, és még ezt is majdnem elhiszem neki. Azután bejövök ide, és a nyomorult lábadra nézek... – elsírta magát. – Olyan a lábad, mintha egy keverőgép kapta volna el, vagy ilyesmi, és olyan vékony vagy...
– Ne, Sarah, ne.
– Olyan vékony vagy, és ez rossz és kegyetlen és gyűlölöm, gyűlölöm, mert nincs rendjén, egyáltalában nincs rendjén!
– Néha semmi sincs rendjén, úgy hiszem – mondta. – Cudar világ. Néha egyszerűen csak azt teszi az ember, amit tehet, és igyekszik kibírni. Menj, és légy boldog, Sarah. És ha be akarsz jönni meglátogatni, hát csak gyere. Hozz egy kártyaasztal-lapot.
– Hozok. Elnézést, hogy sírtam. Nem valami szívderítő, ugye?
– Semmi baj – mosolygott. – Le kell már szoknod arról a kokainról, bébi. Le fog esni az orrod.
Sarah fölnevetett.
– Nem javulsz meg, Johnny – mondta. Hirtelen lehajolt, és szájon csókolta. – Ó, Johnny, gyógyulj meg hamar.
Johnny elgondolkodva nézte, amint elhúzódik.
– Nem veszítetted el – mondta. – Nem, nem veszítetted el.
– Mit? – Értetlenül ráncolta a homlokát.
– A jegygyűrűdet. Nem hagytad Montrealban.
Johnny a homlokára tette a kezét, és ujjával megdörgölte a jobb szeme fölött a bőrt. Karja árnyékot vetett, és Sarah szinte babonás félelemmel látta, hogy Johnny fél arca elborul. Ez a Mindenszentek napi álarcra emlékeztette, amellyel hajdan úgy ráijesztett. Walttal Montrealban voltak nászúton, de honnan tudhatná ezt Johnny? Hacsak tán Herb el nem mondta. Igen, majdnem biztosan ez történt. De azt csak ő és Walt tudja, hogy ő elveszítette a jegygyűrűjét valahol a szállodai szobában. Senki más nem tudta, mert Walt vett neki egy új gyűrűt, mielőtt hazarepültek. Sarah sokkal jobban restellte, semhogy elmesélte volna valakinek, akár az anyjának is.
– Honnan...
Johnny mélyen eltöprengett, azután rámosolygott. Keze lehullott a homlokáról, és rácsapódott az ölében lévő másikra.
– Nem volt jó a mérete – mondta. – Csomagoltál, nem emlékszel, Sarah? Ő elment vásárolni valamit, és te csomagoltál, ő vásárolni ment... vásárolni, nem tudom, mit. A holtsávban van.
Holtsáv?
– Kiment egy bazárba, és mindenféle bolondságokat vásárolt emlékül. Papírtrombitát meg effélét. De azt honnan tudod, Johnny, hogy elveszítettem a gy...
– Csomagoltál. A gyűrű mérete nem volt jó, túlságosan nagy volt. Úgy gondoltad, majd ha hazaértek, megcsináltatod. De addig... addig... – Újra visszatért az a töprengő gondterheltség, majd azon nyomban eltűnt. Rámosolygott Sarahra:
– Körültömted selyempapírral!
Sarah most már egyértelműen megrémült. Jeges félelem járta át a testét. Nyakához kapott, és csaknem hipnotizáltán meredt Johnnyra. Ugyanolyan a tekintete, ugyanaz a hideg, szórakozott nézés, mint ott a keréknél, azon az estén. Mi történt veled, Johnny? Mi vagy te? A fiú szeme csaknem ibolyalilává sötétült. Sarah el akart szaladni. A szoba maga is mintha sötétedett volna, mintha a fiú szétszakítaná valamiképp a realitás szövetét, széthúzná a múlt és a jelen közötti kapcsolatot.
– Lecsúszott az ujjadról – mondta Johnny. – Épp a férjed borotválkozókészletét raktad be az egyik oldalzsebbe, s eközben lecsúszott. Csak később vetted észre, hogy nincs meg, s ezért hitted, hogy valahol a szobában van. – Fölnevetett, magas, csöngő, akadozó hangon. Ez nem Johnny szokásos nevetése volt, hanem hideg... hideg. – Tyűha, hogy fölforgattátok azt a szobát. Pedig becsomagoltad. Most is benne van abban a bőröndzsebben. Azóta is. Menj fel a padlásra, és nézd meg, Sarah. Meglátod.
Odakinn a folyosón valaki leejtett egy vizespoharat vagy effélét, és elkáromkodta magát. Johnny a zaj irányába pillantott, szeme kitisztult. Visszafordította tekintetét, meglátta a fiatalasszony dermedt, tágra nyílt szemét, és gondterhelten összeráncolta a homlokát.
– Tessék? Valami rosszat mondtam, Sarah?
– Honnan tudtad? – suttogta. – Honnan tudod ezeket a dolgokat?
– Nem tudom – felelte Johnny. – Ne haragudj, Sarah, ha...
– Mennem kell, Johnny. Denny a babysitternél van.
– Jól van, Sarah. Sajnálom, hogy kiborítottalak.
– Honnan tudtál a gyűrűmről, Johnny?
Johnny csak a fejét rázta.

7

A földszinti folyosón, félúton, Sarah gyomra megemelkedett. Épp idejében ért be a női mosdóba. Beszaladt, bezárkózott és hányt. Kiöblítette a száját, majd lehunyt szemmel megállt, borzongva, de kis híján nevetve. Akkor is hányt, amikor utoljára Johnnyval volt. Durva igazságtétel? Epilógus? Szája elé rakta a kezét, hogy visszatartsa, ami ki akar törni, nevetést, vagy tán sikoltást. És a sötétben a világ mintha irracionálisan billegne, akár a pincér kezében a tányér. Akár a Szerencsekerék.

8

Dennyt Mrs. Labelle-nél hagyta. Így hát amikor hazaért, csöndes és üres volt a ház. A keskeny lépcsőn fölment a padlásra, és fölkapcsolta a két csupasz, himbálódzó égőt. A bőröndök az egyik sarokban tornyosultak, a narancssárga Grant-kofferek oldalán még mindig rajta voltak a montreali utazási iroda címkéi. Három volt belőlük. Kinyitotta az elsőt, belenyúlt a gumis oldalzsebekbe, és nem talált semmit. A másodikban sem. A harmadikban sem.
Mély lélegzetet vett, azután kieresztette a levegőt, hülyén érezte magát, és kicsit csalódott is volt – de leginkább megkönnyebbült. Nincs meg a gyűrű. Sajnálom, Johnny. Másfelől viszont egyáltalában nem sajnálom. Kísérteties lett volna.
Nekiállt visszacsúsztatni a bőröndöket Walt régi egyetemi jegyzetei meg egy padlólámpa közé, amelyet fölrúgott egy kutya, Sarahnak eddig nem volt szíve kihajítani. S míg kezét porolta le és azon volt, hogy túljusson az egészen, bensejében egy kicsi hang alig hallhatóan ezt suttogta: Elég kapkodón keresgéltél, nem? Ugye, a szíved mélyén nem akartál igazán találni semmit, Sarah? Nem. Nem, igazában nem akart találni semmit. És ha ez a pici hangocska azt hiszi, hogy most újra ki fogja nyitni sorra ezeket a bőröndöket, nagyon téved. Dennyért kell mennie, máris késett tizenöt percet, Walt ma elhozza vacsorára egyik kollégáját (nagyon nagy menő), ráadásul levelet kell írnia Betty Hackmannek – Betty az Ugandai Békehadtestből kilépve egyenesen hozzáment egy hóttgazdag kentuckyi lótenyésztő fiához. Azonkívül ki kell takarítania a fürdőszobákat, rendbe tennie a haját, és megfürösztenie Dennyt. Igazán sokkal több dolga van annál, semhogy itt totojázzon ezen a forró, piszkos padláson.
Mégis újra kinyitotta mindhárom bőröndöt, s ezúttal nagyon gondosan kutatta át az oldalzsebeket, és amikor a harmadik bőröndben is végigtapogatta a sarkokat, megtalálta a jegygyűrűjét. Odatartotta az egyik csupasz villanykörte elé, és elolvasta a belülre vésett feliratot, ugyanolyan frissen ragyogott, mint aznap, amikor Walt az ujjára húzta: WALTER ÉS SARAH HAZLETT – 1972. JÚLIUS 9.
Sarah sokáig nézte.
Azután rendbe rakta a bőröndöket, leoltotta a villanyt, és újra lement. Levette vászonruháját, amely most csupa por lett, pantallóba és világos blúzba bújt. Elment a sarokig Mrs. Labelle-hez, és elhozta a fiát. Hazamentek, Sarah berakta Dennyt a nappaliba, a gyerek vígan csúszott-mászott, ő pedig előkészítette a húst és burgonyát hámozott. A sütőbe rakta a húst, bement a nappaliba, és meglátta, hogy Denny elaludt a szőnyegen. Fölvette, berakta kiságyába. Azután nekiállt kitakarítani a mosdókat. És mindezenközben, bárhogy rohant is az idő, a gyűrű nem ment ki a fejéből. Johnny tudta. Sarah még azt a pillanatot is rögzítette, amikor a férfi eljutott e tudáshoz; amikor Sarah, mielőtt eljött, megcsókolta.
A puszta gondolattól is elgyöngült, és furcsán érezte magát, s nem tudta biztosan, mitől. Minden összekavarodott. A fiú ferde mosolya, amely ugyanolyan, mint volt; az oly rettenetesen megváltozott, légies és összeaszott teste, haja, amely oly élettelenül tapad a koponyájára, s oly vakító ellentétben áll az őbenne még mindig őrzött gazdag emlékekkel. Sarah, ott a kórházban, vágyott rá, hogy megcsókolja.
– Hagyd ezt abba – motyogta magában. A fürdőszobatükörből idegen arc nézett vissza rá. Felhevült volt – valljuk be, felajzott.
Keze rátapadt a nadrágja zsebében lapuló gyűrűre, és majdnem – de nem egészen – öntudatlanul bedobta a vécécsésze tiszta, enyhén kéklő vizébe. Minden csillogóan tiszta, hogy ha Mr. Treaches-nek, a Baribault, Treaches, Moorehouse és Grendon cégtől, netán vizelhetnékje támad a vacsoravendégség során, ne sértse tisztátalan réteg a csésze peremén. Ki tudja, miféle akadályok gördülhetnének egy fiatalember elé a hatalmasok tanácsa felé vezető úton, hát nem? Ki tudhat bármit is e világon?
A gyűrű csobbant egy parányit, és lustán forogva, lassan alámerült a tiszta vízben. Mintha kis koccanást hallott volna, amint a porcelánhoz ütődik odalenn, de lehet, hogy csak képzelődött. Lüktetett az agya. Az előbb a padlás oly forró, áporodott és dohos volt. De Johnny csókja – az édes volt. De még milyen édes.
Mielőtt elgondolhatta volna, mit is művel (és ezáltal a józan észt szóhoz juttathatta volna), leöblítette a vécét. Nagy robajjal-zörejjel zuhogott alá a víz. Még hangosabbnak tűnt, talán mert lehunyta a szemét. Mire kinyitotta, a gyűrű eltűnt. Eddig is el volt veszve, s most újra elveszett.
Lába hirtelen elgyöngült, leült a kád szélére, és arcára szorította a kezét. A forró, tűzforró arcára. Nem megy be többet Johnnyhoz. Nem volt jó ötlet. Walt haza fogja hozni egy kollégáját, Sarahnak egy palack Mondavija és egy, a költségvetést felborító sültje van, ezekkel kell foglalkoznia. Arra kell gondolnia, mennyire szereti Waltot meg a kiságyában alvó Dennyt. Arra kell gondolnia, hogy ha az ember már meghozta döntéseit ebben a cudar világban, akkor vállalnia kell őket. És többé nem fog Johnny Smithre meg arra a ferde, elbűvölő mosolyára gondolni.
A vacsoravendégség kitűnően sikerült.

Tizedik fejezet

1

Az orvos egy Hydrodioural nevű gyógyszert írt fel Vera Smithnek. A szer nem nagyon csökkentette a vérnyomását („fabatkát se ér” írogatta előszeretettel leveleiben), viszont szédült és legyöngült tőle. Le kellett ülnie pihenni, valahányszor fölporszívózta a padlót. Pár lépcsőfok után meg kellett állnia, mert úgy zihált, mint kiskutya egy forró augusztusi délutánon. Ha Johnny nem mondta volna neki, hogy jót tesz, már kihajította volna a tablettákat az ablakon.
Az orvos kipróbáltatott vele egy másik gyógyszert is. Ettől meg olyan vadul vert a szíve, hogy rögtön abbahagyta a szedését.
– Próba szerencse – mondta az orvos. – Majd csak találunk valamit, Vera. Ne aggódjék.
– Nem aggódom – tiltakozott Vera. – Az Úristenre hagyatkozom.
– Hogyne, persze. Így is kell.
Június végére az orvos két gyógyszer kombinációjánál kötött ki, a Hydrodioural volt az egyik, egy Aldomat nevű szer a másik, drága, nagy darab, komisz sárga tabletták. Amikor elkezdte együtt szedni a kettőt, negyedóránként tört rá a vizelési inger. Fejfájások gyötörték. A szíve hevesen vert. Az orvos szerint a vérnyomása beállt a normális szintre, de ő nem hitt neki. Különben is, mire jók az orvosok? Lám, mit műveltek az ő Johnnyjával, darabokra szabdalták, akár a tőkehúst, már háromszor operálták, szörnyen néz ki azzal a sok varrattal a karján meg a lábán meg a nyakán, s mégse tud járni, csak azzal a járókával, amilyet az öreg Mrs. Sylvesternek kellett használnia. Ha a vérnyomása leesett, miért érzi mégis olyan elesettnek magát?
– Időt kell adnod a szervezetednek, hogy hozzászokjék a gyógyszerekhez – tanácsolta Johnny. Július első szombatja volt, s a szülei eljöttek hétvégére. Johnny épp akkor jött vissza a hidroterápiáról, sápadt volt és elgyötört. Kis ólomgolyót tartott mindkét kezében, s beszélgetés közben emelgette, majd az ölébe eresztette őket. Így feszítgette könyökét, fejlesztette bicepszét és tricepszét. A gyógyulófélben lévő sebek, amelyek ostornyomokként húzódtak könyökén és alsókarján, feszültek-összehúzódtak.
– Bízzál Istenben, Johnny – szólt Vera. – Semmi szükség ezekre a bolondságokra. Bízzál Istenben, és ő meggyógyít.
– Vera... – kezdte Herb.
– Te csak ne Verázz nekem. Ez bolondság! Nem mondja-e a biblia, hogy kérjetek és adatik, kopogjatok és bebocsáttattok? Semmi szükségem rá, hogy szedjem azokat a gonosz gyógyszereket, és arra sincs semmi szükség, hogy a fiam kínoztassa magát ezekkel az orvosokkal. Ez rossz, ez nem segít, ez bűnös!
Johnny az ágyra hajította az ólomlabdákat. Karizmai remegtek. Forgott a gyomra, kimerült, és hirtelen megdühödött az anyjára.
– Az Úr azokon segít, akik segítenek magukon – mondta. – Te egyáltalában nem a keresztény Istenre vágysz, mama. Te egy varázslényt szeretnél, aki kibújik a palackból, és teljesíti három kívánságodat.
– Johnny!
– Bizony. Így igaz!
– Azok az orvosok tömték tele ezzel a fejed! Ezzel a sok zagyvasággal! – Ajka reszketett, szeme tágra nyílt, de nem könnyezett. – Isten azért hozott vissza a kómából, hogy beteljesítsd az ő akaratát, John. Ezek a többiek, ezek csak...
– Ezek csak lábra akarnak állítani, hogy ne tolókocsiból teljesítsem Isten akaratát életem hátralévő részében.
– Hagyjuk a veszekedést – szólalt meg Herb. – Családban nem szabadna veszekedni.
– És hurrikánoknak se szabadna pusztítaniuk, mégis pusztítanak minden évben, senki sem állíthatja meg őket. Egyre csak jönnek.
– Ha bízol Istenben, Johnny... – kezdte Vera, ügyet se vetett Herbre.
– Nem bízom én már semmiben.
– Szomorúan hallom, hogy így beszélsz – válaszolta anyja. Hangja kimért volt és tartózkodó. – A Sátán ügynökei mindenütt jelen vannak. Megpróbálnak eltéríteni a küldetésedtől. Úgy látszik, egészen szépen sikerül nekik.
– Te mindenáron megpróbálsz valamiféle... természetfölötti dolgot látni ebben. Megmondom neked, mi volt; egy ostoba véletlen, egypár srác egymás mellett hajtott szembe velünk, és úgy jött ki a lépés, hogy én péppé kenődtem. Tudod, mit szeretnék, mama? Ki szeretnék kerülni innen. Ez minden, amit szeretnék. És azt szeretném, ha ismét szednéd az orvosságodat, és... megpróbálnál újra leszállni a földre. Semmi mást nem szeretnék.
– Elmegyek. – Anyja felállt. Sápadt és nyúzott volt az arca. – Imádkozni fogok érted, Johnny.
Johnny tehetetlenül, reményvesztetten és boldogtalanul nézett rá. Haragja elmúlt már. Kitöltötte az anyján.
– Szedd a gyógyszereket! – kérte.
– Imádkozni fogok, hogy meglásd a fényt.
Kiment a szobából, arca makacs és zord volt, akár a... Johnny tehetetlenül nézett apjára.
– Jobb lett volna, ha hallgatsz, John – mondta Herb.
– Fáradt vagyok. Rosszkedvű, ingerlékeny.
– Igen – bólintott Herb. Úgy látszott, mást is mondana, de nem folytatta.
– Még mindig azt tervezi, hogy elmegy Kaliforniába arra a repülőcsészealj-tanácskozásra vagy mire?
– Igen. De lehet, hogy meggondolja magát. Soha nem tudhatod, egyik napról a másikra megváltozhat, van még egy hónap.
– Tenned kéne valamit.
– Igen? Éspedig? Dugjam be valahová? Csukassam be?
Johnny a fejét rázta.
– Nem tudom. De talán itt az ideje, hogy komolyan gondolkozz ezen, ahelyett hogy úgy tennél, mintha szóba se jöhetne. Anya beteg. Te is látod.
Herb fennhangon kimondta, amit gondolt:
– Jól volt, mielőtt te...
Johnny arca eltorzult, mint akit megütöttek.
– Ide figyelj, John, ne haragudj. Nem úgy értettem.
– Oké, apa.
– Nem, igazán nem. – Herb arca keserű lett. – Ide figyelj, utána kell mennem. Már biztosan röplapokat osztogat a folyosón.
– Oké.
– Johnny, igyekezz elfelejteni ezt, és koncentrálj arra, hogy meggyógyulj. Anyád szeret, és én is. Ne haragudj ránk.
– Nem. Semmi baj, apa.
Herb arcon csókolta Johnnyt.
– Utána kell mennem.
– Jól van.
Herb elment. Johnny pedig fölkelt, és botorkálva megtette a széke és az ágya közti három lépést. Nem sok. De valami. Kezdet. Jobban bánta, mint amennyire apja sejtette, hogy így megsebezte az anyját. Annál is inkább, mert furcsamód egyre biztosabb lett benne, hogy anyja már nem fog sokáig élni.

2

Vera abbahagyta a gyógyszerszedést, Herb győzködte, azután hízelgett neki, végül könyörgött. Nem használt. Vera megmutatta neki azokat a többnyire macskakaparással íródott és helyesírási hibáktól hemzsegő leveleket, amelyeket „levelezőtársai az Úrjézusban” küldtek; valamennyien támogatták az álláspontját, és megígérték, hogy imádkoznak érte. Egyikük, egy Rhode Island-i hölgy ugyancsak vele volt azon a vermonti farmon, ahol a világ végét várták (Otis nevű pomerániai ölebével együtt). „ISTEN A LEGJOB ORVOSSÁG” – írta ez a hölgy –, „kérd ISTENT, és MEGGYÓGYULSZ, ne a DOKTOROKAT, akik tagadják ISTEN HATALMÁT, a DOKTOROK az okai annak a sok RÁKNAK ezen a gonosz világon, a gonosz KONNTÁRKODÁSAIKKAL, mindenki akit MEGOPERÁLTAK, mégha kiss műtétük volt is például kivették a MANDULLÁJUKAT, előb utób mind RÁKOT kapnak, ez bebizonyított tény, tehát kérd ISTENT, imádkoz ISTENHEZ, egyesítsed a TE AKARATODAT az Ő AKARATÁVAL és MEG FOGSZ GYÓGYULLNI!!”
Herb beszélt telefonon Johnnyval, s Johnny másnap fölhívta anyját, és bocsánatot kért, amiért olyan türelmetlen volt vele. Megkérte, legyen szíves, kezdje újra szedni a gyógyszert – az ő kedvéért. Vera tudomásul vette a bocsánatkérését, de nem volt hajlandó visszatérni a gyógyszerszedéshez. Ha Istennek szüksége van őrá, hogy tovább rója a földi utakat, akkor gondoskodik is róla, hogy tovább róhassa. Ha viszont Isten magához akarja szólítani, azt akkor is megteszi, ha ő marékszám nyeli a tablettákat. Értelmetlen vita volt ez, és Johnny egyetlen lehetséges ellenérve az volt, amit a katolikusok és protestánsok egyaránt elvetettek tizennyolc évszázad óta: hogy Isten éppúgy érvényesíti az akaratát az emberi agyon át, mint az emberi lelken át.
– Mama – mondta –, azon nem gondolkodtál még el, hogy Isten akarata volt az is, hogy egy orvos föltalálja azt a gyógyszert, és az életed meghosszabbodjék tőle? Még csak meg se fordul a fejedben ez a gondolat?
Az interurbán nem volt alkalmas teológiai vitákhoz. Vera letette.
Másnap Marie Michaud jött oda Johnnyhoz, fejét az ágyára hajtotta, és sírt.
– Mi baj? Mi a baj? – kérdezte Johnny meglepetten és riadtan.
– A fiam – mondta sírva. – Az én Mark fiam. Megoperálták, és pontosan az történt, amit maga mondott. Rendbe jött. Újra látni fog a rossz szemén. Hála legyen az Istennek.
Megölelte Johnnyt, s az is megszorongatta, amennyire tellett tőle. A nővér meleg könnyeivel az arcán Johnny azt gondolta: bármi történt is ővele, mégse olyan nagy baj. Talán mégis vannak dolgok, amiket ki kell mondani, vagy meg kell látni, vagy meg kell találni. Még az sem tűnt fantasztikusnak, hogy Isten csakugyan küldetést mért rá, bár Johnny Isten-képe körvonalazatlan és ködös volt. Átkarolta Marie-t, és mondta, mennyire örül. Ne feledje, mondta, nem ő operálta meg Markot, és alig emlékszik már, mit is mondott volt őneki. A nővér szemét törölgetve hamarosan kiment, s magára hagyta gondolataival Johnnyt.

3

Augusztus elején Dave Pelsen látogatta meg Johnnyt. A Cleaves Mills-i középiskola igazgatóhelyettese alacsony, jól ápolt férfi volt, vastag szemüveget, Hush Puppie cipőt s feltűnő sportzakót hordott. Mindazok közül, akik 1975 végeláthatatlan nyarán meglátogatták Johnnyt, Dave változott a legkevesebbet. Talán több volt az ősz hajszála.
– Szóval hogy s mint vagy? De igazán? – kérdezte Dave, amint túlestek a kölcsönös udvariaskodáson.
– Nem olyan rosszul – felelte Johnny. – Tudok már járni, ha nem viszem túlzásba. Húsz tempót tudok úszni a medencében. Néha fáj a fejem, és az orvosok szerint számítanom kell rá, hogy ez tart még egy darabig. Lehet, hogy végigkíséri az életemet.
– Megengedsz egy személyes kérdést?
– Ha azt akarod kérdezni, föláll-e még – vigyorgott Johnny –, a válaszom igenlő.
– Örömmel hallom, de amiről tudni szerettem volna, az a pénz. Győzöd még?
Johnny a fejét rázta:
– Idestova öt éve vagyok kórházban. Ezt csak egy Rockefeller győzné. A szüleim fölvétettek egy államilag támogatott programra. Totális katasztrófa, vagy valami efféle.
Dave bólintott. – A Rendkívüli Katasztrófa Program. Így képzeltem. De hogyan tudtak megmenteni az állami kórháztól, Johnny? Az szörnyű lepra hely.
– Dr. Weizak és dr. Brown gondoskodott erről. És nagyban az ő érdemük, hogy idáig jutottam, ahol tartok. Én... kísérleti nyúl voltam, ahogy dr. Weizak mondja. Megakadályozható-e egy kómás ember teljes leépülése? A gyógytornászok a kóma utolsó két éve során már dolgoztak rajtam. Kombinált vitamininjekciókat kaptam... a seggem még mindig olyan, akár egy tűpárna. Nem mintha tőlem személy szerint azt várták volna, hogy e vállalkozás eredményeként magamhoz térek. Gyógyíthatatlan esetnek tartottak szinte azóta, hogy idekerültem. Weizak azt mondja, hogy amit ő meg Brown tett velem, annak „agresszív életmentés” a neve. Úgy tartja, velem visszavághatnak azoknak, akik szerint senkit sem szabad mesterségesen életben tartani. Ha átkerülök az állami kórházba, nem kísérletezhettek volna. Így hát itt tartottak. Ha rám unnak, akkor csakugyan átkerültem volna az állami kórházba.
– Ahol az lett volna a szakszerű gondoskodás csúcsa, hogy hatóránkint megfordítanak, felfekvés ellen – mondta Dave. – És ha 1980-ban fölébredsz, kosárban cipelhettek volna.
– Azt hiszem, mindenképpen kosárba kerültem volna – helyeselt Johnny. Aztán lassan ingatta a fejét. – Azt hiszem, ha valaki még egy műtétet javasol, becsavarodom. Így is bicegni fogok, és soha életemben nem tudom balra fordítani a fejem.
– Mikor eresztenek ki?
– Három hét múlva, ha Isten is úgy akarja.
– És azután?
– Azután hazamegyek, úgy hiszem, Pownalba. Az anyám egy ideig Kaliforniában lesz egy... vallásos összejövetelen. Apám és én fölhasználhatjuk ezt az időt arra, hogy újra közelebb kerüljünk egymáshoz. Levelet kaptam az egyik nagy New York-i irodalmi ügynökségtől... nos, nem a főnöktől, hanem az egyik munkatársától. Szerintük könyvet lehetne írni arról, ami velem történt. Gondoltam, megpróbálok két-három fejezetet meg egy vázlatot megírni, hátha az az illető vagy a munkatársa el tudja adni. A pénz igencsak jól jönne, nem vitás.
– Más érdeklődés nem volt a sajtó részéről?
– Hát járt itt egy fiatalember a bangori Daily Newstól, ő megírta az eredeti történetet...
– Bright? Tehetséges fiú.
– Szeretne eljönni Pownalba, majd ha kikerülök ebből a vendégfogadóból, és írni egy filmsztorit rólam. Kedvelem a pasit, de egyelőre távol tartom. Belőle nem néz ki pénz, és őszintén szólva most a pénz a fontos. A szüleim megtakarított pénze elment rám. Eladták a kocsijukat, és egy tragacsot vettek. Apám fölvett egy újabb jelzálogkölcsönt a házra, amikor pedig a visszavonuláson kellene gondolkodnia, eladnia és a jövedelméből megélni.
– Gondolkodtál-e azon, hogy visszajössz tanítani? Johnny fölpillantott:
– Ez ajánlat?
– Nem disznóláb.
– Hálás vagyok – mondta Johnny. – De egyelőre nem leszek még rendben szeptemberre, Dave.
– Én se szeptemberre gondoltam. Nyilván emlékszel Sarah barátnőjére, Anne Straffordra? – Johnny bólintott. – Nos, ő azóta Anne Beatty lett, és kisbabát vár decemberre. Úgyhogy kell nekünk egy angoltanár a második félévre. Könnyű órarenddel. Négy óra, egy végzős tanulócsoport, két szünidő.
– Komoly az ajánlatod, Dave?
– Komoly.
– Ez iszonyú rendes tőled – szólt rekedten Johnny.
– Baromság – legyintett Dave. – Istentelenül jó tanár voltál.
– Gondolkodhatom rajta néhány hétig?
– Október elejéig, ha akarsz – felelte Dave. – Azt hiszem, a könyveden is tudnál dolgozni mellette. Johnny bólintott.
– Aligha akarsz majd túl sokáig Pownalban maradni – folytatta Dave. – Meglehet, hogy kényelmetlennek találod.
Johnny szájára szavak tolultak, vissza kellett nyelnie őket.
Már nem sokáig, Dave. Tudod, anyám épp azon van, hogy szétlője az agyát. Épp csak fegyver nélkül. Megfogja ütni a szél. Meghal karácsonyig, hacsak apámmal nem tudjuk rávenni, hogy kezdje újra szedni a gyógyszerét, márpedig nem hiszem, hogy sikerül.
És én is vétkes vagyok ebben – hogy mennyire, nem tudom. Talán nem is akarom tudni.
Ehelyett ezt válaszolta:
– Csiripelnek a verebek?
Dave vállat vont.
– Sarah révén úgy értesültem, hogy édesanyádnak lelki problémái vannak. Ő is rendbe jön majd, Johnny. Közben gondolkodj az ajánlatomról.
– Gondolkodom. Tulajdonképp nagyjából igent mondok neked máris. Jó lenne újra tanítani. Visszatérni a normális életbe.
– Te vagy az én emberem – vágta rá Dave.
Elment, Johnny pedig visszafeküdt ágyába, és kinézett az ablakon. Nagyon fáradt volt. Visszatérni a normális életbe. Valahogy nem hitte, hogy ez valaha is bekövetkezik.
Érezte, ismét rátör a fejfájás.

4

Az a tény, hogy Johnny Smith valami különlegességgel tért vissza kómájából, végül mégiscsak belekerült az újságba, s az első oldalon jelent meg David Bright neve alatt. Alig egy héttel az előtt történt, hogy Johnny elhagyta a kórházat.
Épp a fizikoterápián volt, hanyatt feküdt egy padlóra terített tornaszőnyegen. Hasán hatkilós medicinlabda hevert. Gyógytornásznője, Eileen Magown állt fölötte, és számolta a fölüléseket. Johnnynak tíz fölülést kellett csinálnia, és jelenleg épp a nyolcadikkal kínlódott. Veríték ömlött az arcáról, nyakán élénkvörösen dudorodtak ki a gyógyuló sebek.
Eileen kicsi, izmos, csúnyácska nő volt, pompás, göndör vörös hajkoronával és apró cirmok pettyezte, mélyzöld szemekkel. Johnny néha – ingerültséggel elegy derűvel – a világ legkisebb tengerész kiképzőtisztjének nevezte. Ez a nő parancsolta és hízelegte és könyörögte őt vissza ágyhoz kötött betegből – aki egy vizespoharat is alig tudott kézben tartani – olyan emberré, aki bot nélkül járt, három fekvőtámaszt csinált egymás után és oda-vissza átúszta a kórházi medencét ötvenhárom másodpercen belül – ami nem olimpiai csúcs, de nem is rossz. Nem volt férjnél, egy nagy házban lakott az óvárosi Central Streeten, négy macskájával. Kőkemény lány volt, nem ismert ellentmondást.
Johnny hátrahanyatlott.
– Nem – zihálta. – Jaj, nem hiszem, Eileen.
– Föl, fiú! – kiáltotta fényes-szadisztikus jókedvvel. – Föl! Föl! Még háromszor, és kapsz egy kólát!
– Adj ötkilós labdát, és kapsz még két fölülést.
– Az az ötkilós labda úgy kerül be a Rekordok Könyvébe, mint a világ legnagyobb végbélkúpja, ha nem csinálsz még három fölülést. Föl!
– Brrrrgrah! – nyögte Johnny, és megcsinálta a nyolcadikat. Hátrazuhant, azután újra fölemelkedett.
– Remek! – kiáltotta Eileen. – Még egyszer, még egyszer!
– OOOOARRRRNCS! – ordította Johnny, és tizedszerre is fölült. Lehanyatlott a matracra, hagyta, hadd guruljon el a medicinlabda. – Végem, most boldog vagy, a beleim kiszakadtak, összevissza úszkálnak a hasamban. Beperellek, te istenverte hárpia.
– Nyugi, kicsikém – nyújtotta a kezét Eileen. – Ez mind semmi ahhoz képest, amit a legközelebbre tartogatok neked.
– Ne is ábrándozz róla – ellenkezett Johnny. – Legközelebb semmi másra nem vagyok hajlandó, csak úszni a...
Ránézett a lányra, hirtelen meglepett kifejezés áradt szét az arcán. Erősebben szorította Eileen kezét, míg csaknem fájt.
– Johnny? Mi a baj? Izomgörcs?
– Te jó ég – szólt szelíden Johnny.
– Johnny?
Még mindig szorította a lány kezét, messzi, álmatag tűnődéssel nézett az arcába. A lány ideges lett. Hallott ő már egyet-mást Johnny Smithről, híreszteléseket, amelyeket a maga keményfejű skót pragmatizmusával figyelembe se vett. Beszélték: megjósolta, hogy Marie Michaud kisfia rendbe jön, még mielőtt az orvosok száz százalékig bizonyosak lettek volna, megpróbálkoznak-e a kockázatos műtéttel. Egy másik pletyka dr. Weizakkal függött össze; Johnny állítólag megmondta neki, hogy anyja nem halt meg, hanem valahol a nyugati partvidéken él, más néven. Ami Eileen Magownt illette, ezeket a történeteket mind szélhámosságnak tartotta, akárcsak a képes újságok horoszkópjait meg az édesbús szerelmes regényeket, amelyeket oly sok nővér olvasgatott. Mégis megijedt attól, ahogyan Johnny most ránézett. Mintha a veséjébe látna.
– Jól vagy, Johnny? – Egyedül voltak a teremben. A katedrálüveges nagy szárnyas ajtó, amely az uszodához vezetett, csukva volt.
– Jóságos egek – szólt Johnny. – Legjobb lesz, ha... igen, még van idő. Épp hogy.
– Miről beszélsz?
Johnny ekkor abbahagyta. Elengedte a lány kezét... az imént még oly szorosan fogta, hogy fehér mélyedések maradtak az ujjai helyén.
– Hívd a tűzoltókat – mondta. – Elfelejtetted elzárni a gázt. A függöny tüzet fog.
– Micsoda?
– A gázégő meggyújtotta az abroszt, az abrosztól pedig lángra kapott a függöny – hadarta Johnny. – Siess, hívd őket. Vagy azt akarod, hogy leégjen a házad?
– Johnny, honnan tudnád, hogy...
– Ne törődj azzal, mit tudhatok – ragadta meg a lány könyökét Johnny. Maga előtt tolta, átmentek a szárnyas ajtón. Johnny erősen sántított a bal lábára, mint mindig, ha elfáradt. Áthaladtak az uszodán, sarkaik kongó zajt vertek a kőlapokon, azután kimentek a földszinti folyosóra, a nővérszobáig. Odabenn két nővér kávézott, a harmadik pedig telefonált, arról mesélt valakinek a drót túlvégén, hogyan tapétáztatja át a lakását.
– Akarsz te telefonálni, vagy hívjam őket én? – kérdezte Johnny.
Eileen agya kavargott. Hajnalban minden úgy zajlott, mint máskor. Fölkelt, főzött magának egy tojást, közben megevett egy grapefruitot cukor nélkül és egy tányér zabpelyhet. Reggeli után fölöltözött, és behajtott a kórházba. Elzárta-e a gázt? Persze hogy elzárta. Igaz, nem emlékezett rá pontosan, hogy elzárta, de mindig el szokta zárni. Biztosan elzárta.
– Johnny, igazán nem tudom, honnan veszed...
– Oké, majd én.
Most már odabenn voltak a nővérszobában, egy üvegezett fülkében, amely három egyenes hátú székkel meg egy gyorsforralóval volt bebútorozva. A főhelyen elektromos jelzőtábla díszelgett – apró égők sora, amelyek vörösen villogtak, ha egy beteg megnyomta a hívógombját. Most épp három villogott. A két nővér tovább iszogatta a kávéját, és egy orvosról beszélgettek, aki berúgott Benjámin-napon. A harmadik alighanem a kozmetikusával beszélgetett.
– Bocsássanak meg, telefonálnom kell – mondta Johnny.
A nővér fél kezével befogta a kagylót. – Van egy bedobós telefonfülke az előcsarn...
– Köszönöm – szólt Johnny, és kivette kezéből a telefont. Megnyomta az egyik szabad vonalat, és nullát tárcsázott. Foglalt jelzést kapott. – Mi a baj ezzel?
– Hé! – kiáltott rá az a nővér, aki eddig a kozmetikusával beszélt. – Mégis, mit képzel? Adja ide!
Johnnynak eszébe jutott, hogy a kórháznak saját telefonközpontja van, s 9-et tárcsázott, városi vonalért. Ezután tárcsázta a nullát.
A nővér dühtől vöröslő arccal a telefonért kapott. Johnny félretolta. Az megpördült, észrevette Eileent, és lépett egyet felé.
– Eileen, mi van ezzel az őrült pasival? – kérdezte éles hangon. A másik két nővér letette kávéscsészéjét, és tátott szájjal bámult Johnnyra.
Eileen zavartan vont vállat:
– Nem tudom, azt mondja...
– Itt a központ.
– Egy oldtowni tüzet szeretnék bejelenteni – hadarta Johnny. – Kérem, megadná a fölhívandó számot?
– Ejha – kapta fel a fejét az egyik nővér. – Kinek a háza ég?
Eileen állt egyik lábáról a másikra:
– Állítólag az enyém.
Annak a nővérnek, aki az imént a kozmetikusával társalgott, most beugrott:
– Uramisten, ez az a pasi!
Johnny a jelzőtáblára mutatott, ahol most már öt vagy hat égő villogott.
– Megnézhetnék, miért csöngetnek ezek a betegek!
A központos kapcsolta neki az oldtowni tűzoltóságot.
– John Smith vagyok, és egy tűzesetet kell bejelentenem. A cím... – Eileenra nézett:
– Mi a címed?
Johnny egy pillanatig attól tartott, a lány nem fogja megmondani. Szája mozgott, de hang nem jött belőle. A két kávézó most ott hagyta csészéjét, és a szoba hátsó sarkába húzódott vissza. Úgy súgtak-búgtak, mint gimnazista lányok az iskolai mosdóban. Szemük tágra nyílt.
– Uram? – hangzott a vonal túlvégéről.
– Gyerünk, mondd meg – szólt Johnny –, vagy azt akarod, hogy a macskáid bennégjenek?
– Center Street 624 – közölte kelletlenül Eileen. – Johnny, te meg vagy húzatva.
Johnny elismételte a címet a telefonba.
– A konyhában van a tűz.
– Az ön neve, uram?
– John Smith. Bangorból telefonálok, a Kelet-maine-i Egészségügyi Központból.
– Megkérdezhetem, honnan szerezte az információt?
– A nap hátralévő részében elérhetők vagyunk telefonon. Az információm igaz. Most pedig menjenek, és oltsák el. – Lecsapta a kagylót.
– ...és megmondta, hogy Sam Weizak anyja...
A nővér elharapta a mondat végét, és Johnnyra meredt. Johnny érezte, hogy szinte égetnek ezek a tétova tekintetek, tudta, mi lesz ebből, és fölfordult tőle a gyomra.
– Eileen – szólt.
– Tessék?
– Jóban vagy a szomszédokkal?
– Igen... Burt és Janice a közvetlen szomszédaim...
– Odahaza van valamelyikük?
– Janice alighanem otthon lesz, biztosan.
– Nem akarod fölhívni?
Eileen bólintott, hirtelen megértette, mit akar ezzel. Kivette kezéből a telefont, és a 872-es számot tárcsázta. A nővérek ott álltak, és feszülten figyeltek, mintha véletlenül bekapcsolódtak volna egy izgalmas tévéprogramba.
– Halló? Jan? Itt Eileen. A konyhában vagy?... Megkérhetnélek, hogy nézz ki az ablakodon, és mondd meg, szóval, hogy minden rendjén van-e a házam körül?... Nos, egy barátom azt mondja... Majd elmondom, ha megnézted, oké? – Eileen elvörösödött. – Igen, várok. – Johnnyra nézett, és megismételte:
– Meg vagy húzatva, Johnny.
Szünet következett, amelynek nem akart vége szakadni. Azután Eileen különös, letompított hangon, amely egészen más volt, mint a megszokott hangja:
– Nem, semmi baj, Jan. Már riasztottuk őket. Nem... most nem tudom elmagyarázni, de majd később elmondom neked. – Johnnyra nézett. – Igen, elég különös, hogy honnan tudom... de...majd elmagyarázom. Legalábbis azt hiszem. Viszlát.
Letette a telefont. Mind őt nézték, a nővérek mohó kíváncsisággal, Johnny csupán tompa bizonyossággal.
– Jan azt mondja, füst gomolyog ki a konyhaablakomon – közölte Eileen, és a nővérek egyszerre sóhajtottak föl. Tágra nyílt és valahogy vádló szemüket újra Johnnyra szegezték. Esküdtszéki szemek, gondolta keserűen.
– Haza kell mennem – döntött Eileen. Az agresszív, határozott, magabiztos gyógytornász megszűnt; macskáiért, lakásáért, holmijáért aggódó törékeny asszonnyá alakult át. – Én... nem is tudom, hogyan köszönjem meg, Johnny... Elnézést, hogy nem hittem neked, de... – Elsírta magát.
Az egyik nővér odalépett hozzá, de Johnny előbb odaért. Átkarolta a vállát, és kivezette a folyosóra.
– Te csakugyan tudod... – suttogta Eileen. – Amit mondanak rólad...
– Indulj már – nógatta Johnny. – Biztos vagyok benne, hogy minden jóra fordul. Lesz némi kis füst és mocsok, de ez minden. Az a filmplakát, a Kölyöké, azt hiszem, az tönkremegy, de más baj nem lesz.
– Igen, oké. Köszönöm, Johnny. Áldjon meg az Isten. – Arcon csókolta a fiút, és elrohant. Egyszer még visszapillantott a hosszú folyosóról, babonás félelemmel a tekintetében.
A nővérek felsorakoztak a fülke üvegfalánál, és Johnnyt nézték. Hirtelenjében telefondróton ülő varjakra emlékeztették: lesik a fényes és csillogó tárgyat, hogy lecsapjanak rá és szétszedjék.
– Menjenek, hívják magukat – mordult rájuk, s a nők visszahőköltek a hangjától. Bicegve elindult a folyosón a lift felé, hagyta, indítsák útjára a pletykát. Fáradt volt. Fájt a lába. Csípőízületeibe mintha üvegcserepek szorultak volna. Ágyba akart bújni.

Tizenegyedik fejezet

1

– Mit fog kezdeni velük? – kérdezte Sam Weizak.
– Uramjézus, nem tudom – felelte Johnny. – Mit is mondott, hányan vannak odalenn?
– Legalább nyolcan. Egyikük az AP New England-i tudósítója. És az egyik tévéállomástól is jöttek ketten, kamerával és lámpákkal. A kórházigazgató mérges magára, Johnny. Rebellisnek tartja.
– Mert egy hölgy lakása legjobb úton volt, hogy leégjen? – kérdezte Johnny. – Nem mondhatok mást, mint hogy oltári eseménytelen napjuk lehetett az újságoknak.
– Ami azt illeti, nem volt eseménytelen. Ford megvétózott két törvényjavaslatot. A PFSZ felrobbantott egy éttermet Tel Avivban. Egy rendőrkutya kétszáz kiló marihuánát szagolt ki a repülőtéren.
– Akkor meg mit akarnak itt? – kérdezte Johnny. Amikor Sam az imént közölte, hogy riporterek tolonganak az előcsarnokban, rögtön arra gondolt, hogyan hat majd ez Verára. Anyja Pownalban volt, s a jövő héten kezdődő kaliforniai zarándoklatra készülődött. Se Johnny, se apja nem tartotta jó gondolatnak az utazást. Hogy fiából valamiféle léleklátó lett, talán maradásra bírja, ám Johnny attól tartott, hogy a két rossz közül ez talán a rosszabb. Ez végképp kikészítheti.
Másfelől viszont – s ez a gondolat hirtelen, sugalmazó erővel pattant ki agyából – talán ráveszi őt arra, hogy szedje a gyógyszerét.
– Azért vannak itt, mert ami történt: esemény – jelentette ki Sam. – A szó szoros értelmében.
– Nem csináltam én semmit, csak...
– Csak megmondta Eileen Magownnak, hogy tűz ütött ki a házában, és az csakugyan égett – magyarázta halkan Sam. – Ugyan már, Johnny, nyilván tudta, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik.
– Nem hajszolom a nyilvánosságot – szólt komoran Johnny.
– Nem. Nem is akartam arra célozni, hogy hajszolja. Egy földrengés se hajszolja a nyilvánosságot. A riporterek mégis beszámolnak róla. Az emberek kíváncsiak.
– És ha nem vagyok hajlandó beszélni velük?
– Erre nem nagyon van módja – felelte Sam. – Akkor elmennek, és eszelős pletykákat röpítenek világgá. Azután, mihelyt hazaindul a kórházból, magának esnek. Mikrofonokat fognak a képébe tolni, mintha szenátor lenne, vagy maffiavezér, hm?
Johnny elgondolkodott.
– Bright is odalenn van?
– Igen.
– És ha őt kérném, hogy jöjjön föl? Megkapja a sztorit, és leadja a többieknek.
– Megteheti, de ettől a többiek fölkapják a vizet. És a haragos riporter: ellenség. Nixonra megharagudtak, s széttépték.
– Én nem vagyok Nixon – mondta Johnny. Weizak sugárzón elvigyorodott:
– Nem, hála Istennek.
– Mit javasol? – kérdezte Johnny.

2

A riporterek fölálltak és előresiettek, amikor Johnny a lengőajtón át belépett az előcsarnokba.
Nyitott fehér ing volt rajta, és lötyögő kék vászonfarmer, arca halvány, de fegyelmezett. A műtéttől származó sebek kiduzzadtak a nyakán. Vakuk villantak meleg fénnyel, hunyorgott tőlük. Kérdések röpködtek.
– Kérem! Kérem! – kiabálta Sam Weizak. – Ez egy lábadozó beteg! Rövid nyilatkozatot óhajt tenni, és megválaszolja a kérdéseiket, de csak ha módot adnak rá! Menjenek a helyükre, engedjék lélegzethez jutni!
Két tévés fényszóró gyulladt, az előcsarnok földöntúli fényben fürdött. Kíváncsiskodó orvosok és nővérek gyülekeztek a hallajtóban, Johnny hunyorgott a lámpáktól. Ezt hívják-e rivaldafénynek? Mintha álom lenne az egész.
– Ön kicsoda? – kiáltotta oda az egyik riporter Weizaknak.
– Samuel Weizak vagyok, ennek a fiatalembernek az orvosa, két iksszel írom a nevem.
Általános nevetés harsant fel, és a hangulat megenyhült kissé.
– Jól érzi magát, Johnny? – kérdezte Weizak. Kora este volt; az a megérzése, hogy Eileen Magown konyhája lángra lobbant, távolinak és jelentéktelennek tűnt, egy emlék emlékének.
– Jól, igen.
– Hogy szól a nyilatkozata? – kiáltotta oda az egyik riporter.
– Nos – szólt Johnny –, a következőképp. A gyógytornásznőm bizonyos Eileen Magown. Nagyon kedves hölgy, és sokat segített nekem abban, hogy erőm visszatérjen. Tudják, baleset ért, és... – Az egyik tévékamera elindult felé, rámeredt, s ezzel egy pillanatra elterelte a figyelmét – ...és meglehetősen legyöngültem. Az izmaim nagyjából elhaltak. Ma reggel a fizikoterápiás teremben voltunk, épp végeztünk, és nekem az az érzésem támadt, hogy a lakása kigyulladt. Mármint, pontosabban szólva... – Jézusom, úgy beszélsz, akár valami seggfej! – Úgy éreztem, elfelejtette elzárni a tűzhelyét, és a konyhai függöny rögvest lángra kap. Így aztán fogtuk magunkat, és telefonáltunk a tűzoltóknak, ez minden.
Pillanatnyi csönd támadt, amíg emésztették a dolgot – nekem az az érzésem támadt, ez minden –, s ezután kérdések záporoztak, értelmetlen hangzavar töltötte be a termet. Johnny tehetetlenül nézett körül, elveszettnek és védtelennek érezte magát.
– Csak egyenként! – ordította Weizak. – Emeljék föl a kezüket! Sose jártak iskolába?
Kezek integettek, és Johnny David Brightra mutatott.
– Transzcendens élménynek nevezné, Johnny?
– Érzésnek nevezném – válaszolta Johnny. – A földön feküdtem, amikor végeztünk a gyakorlatokkal. Miss Magown megfogta a kezem, hogy fölsegítsen, és én megéreztem.
Valaki másra mutatott.
– Mel Allen vagyok a portiandi Sunday Telegram-tól, Mr. Smith. Kép gyanánt jelent meg? Képet látott?
– Nem, egyáltalán nem – mondta Johnny, de igazában nem volt képes fölidézni, mi is történt.
– Megesett ez már magával, Johnny? – kérdezte egy nadrágkosztümös fiatal nő.
– Igen, néhányszor.
– Beszélhetne nekünk a többi esetről?
– Nem, inkább nem.
Az egyik tévériporter jelentkezett, Johnny odabiccentett felé.
– Mr. Smith, voltak-e ilyenféle felvillanásai a balesete s az azt követő kóma előtt?
Johnny habozott.
A teremben síri csend volt. A fényszórók, akár a trópusi napsütés, égették az arcát.
– Nem – mondta.
Újabb kérdészuhatag. Johnny újra Weizakra nézett, tehetetlenül.
– Állj! Állj! – üvöltötte az orvos. Amint a moraj elcsitult, Johnnyra nézett. – Kimerült, Johnny?
– Még két kérdésre válaszolok – közölte Johnny. – Azután... csakugyan... elég hosszú napom volt... igen, asszonyom?
Tömzsi asszonyra mutatott, aki két fiatal riporter közé ékelődött.
– Mr. Smith – szólt a nő erős, messze hangzó gerlehangon –, ki lesz a Demokrata Párt jövő évi elnökjelöltje?
– Ezt nem tudom megmondani – lepődött meg őszintén a kérdésen Johnny. – Honnan tudnám?
Újabb kezek emelkedtek föl. Johnny egy magas, higgadt arcú, sötét öltönyös férfira mutatott. Az tett egy lépést előre. Volt valami kimért és feszes a lényében.
– Mr. Smith, Roger Dussault vagyok a lewistoni Sun-tól, és azt szeretném tudni, van-e elképzelése róla, honnan ez a rendkívüli képessége önnek... ha ugyan tényleg létezik. És miért épp önnek, Mr. Smith?
Johnny megköszörülte a torkát.
– Ha jól értem a kérdését... ön arra kér, indokoljak meg valamit, amit magam sem értek. Ezt nem tehetem.
– Ne indokolja, Mr. Smith. Csak magyarázza meg.
Azt hiszi, becsapom őket. Vagy azzal próbálkozom.
Weizak odalépett Johnny mellé.
– Lehetséges, hogy én megválaszolhatom – mondta. – Vagy legalábbis megkísérelhetem, hogy megmagyarázzam, miért nem lehet megválaszolni.
– Maga is léleklátó? – kérdezte hűvösen Dussault.
– Igen, minden neurológusnak annak kell lennie, ez követelmény – felelte Weizak. Nevetés tört ki, és Dussault elvörösödött. – Hölgyeim és uraim, a sajtó tisztelt képviselői, ez az ember négy és fél évet töltött kómában. Nekünk, akik az emberi agyat tanulmányozzuk, sejtelmünk sincs, miért volt kómában, sem arról, miért tért magához a kómából, éspedig azon okból nincs, mivelhogy nem értjük, mi is a kóma valójában, semmivel se értjük jobban, mint az alvás vagy az ébredés egyszerű aktusát. Hölgyeim és uraim, mi nem értjük egy béka agyát se, egy hangya agyát se. Nyugodtan megírhatják... amint látják, nem félek...
Újabb nevetés. Tetszett nekik Weizak. De Dussault nem nevetett.
– Megírhatják továbbá, hogy szerintem ez az ember egy egészen új vagy egy egészen régi emberi képesség birtokában van. Miért? Ha még egy hangya agyával sem vagyunk tisztában, megmondhatom-e önöknek, miért? Nem tudom megmondani. Sugallhatok önöknek néhány érdekes dolgot, noha ezeknek vagy van jelentőségük, vagy nincs. John Smith agyának egy része helyrehozhatatlanul megsérült – nagyon kicsi része, de az agy minden része létfontosságú lehet. Ő ezt „holtsáv”-nak nevezi, s úgy látszik, ebben néhány nyomemlék tárolódott. Ezek a kitörölt emlékek mind egyazon „készlet” darabjainak tűnnek; utca, országút, autópálya, irányítótáblák. Nagyobb, átfogó készlet halmaza, a „hol van”-é. Ez kicsi, de totális afázia, amely mind a nyelvi, mind a leképezési készséget befolyásolja.
Mármost ennek kiegyensúlyozására – folytatta Weizak – John Smith agyának egy másik parányi része fölélénkült. A cerebrum egy kis darabkája a koponyafalcsonti lebenyen belül. Ez az „elülső” vagy „gondolkodó” agy egyik mélyen barázdált szekciója. Smith agyának ebben a szekciójában az elektromos reagálások teljesen eltérnek attól, amilyeneknek lenniük kellene. Hm? Van itt még valami. A koponyafalcsonti lebenynek a tapintáshoz van valami köze, hogy milyen mértékben, abban nem vagyunk egészen biztosak; és nagyon közel van az agynak ahhoz a területéhez, amely rendszerez és azonosít különféle formákat és felületeket. Megfigyelésem szerint John „felvillanásait” mindig valamiféle érintés előzte meg...
Csönd. A riporterek vadul jegyzeteltek. A tévékamerák, amelyek az előbb Weizakra irányultak, most visszahúzódtak, hogy befoglalják Johnnyt a képbe.
– Erről van szó, Johnny? – kérdezte Weizak.
– Úgy hiszem...
Dussault hirtelen előretolakodott. Johnny egy zavart pillanatig azt hitte, talán azért, hogy ellentmondjon. Ekkor vette észre, hogy Dussault levesz valamit a nyakáról.
– Tartsunk bemutatót – mondta. Aranyláncon csüngő medaliont tartott a kezében. – Hadd lássuk, mit tud csinálni ezzel.
– Nem fogunk semmi effélét látni – ellenkezett Weizak. Bozontos mákostészta-szemöldöke fenyegetően összeszaladt, és Mózesként meredt Dussault-ra. – Ez az ember nem vásári mutatványos, uram!
– Elég a kábításból! – kiáltotta Dussault. – Vagy tudja, vagy nem tudja! Míg maga nagy buzgón sugallt bizonyos dolgokat, magam is nagy buzgón sugalltam magamnak valamit. Éspedig azt, hogy ezek az ürgék azért nem tudják kérésre sosem produkálni magukat, mert olyan valódiak, akár egy rakás hamis pénz.
Johnny a többi riporterre nézett. Brightot kivéve, aki láthatólag feszengett, a többiek mohón figyelték. Hirtelen úgy érezte magát, mint egy őskeresztény az oroszlánok vermében. Így is, úgy is ők győznek, gondolta. Ha tudok nekik mondani valamit, megvan az elsőoldalas sztorijuk. Ha nem tudok, vagy nem vagyok hajlandó megpróbálni, megvan a másféle sztorijuk.
– Nos? – kérdezte Dussault. És meglengette a medaliont.
Johnny Weizakra nézett, de Weizak undorral elfordult.
– Adja ide – szólt Johnny.
Dussault átadta. Johnny a tenyerébe vette a medaliont. Egy Szent Kristóf-érem volt. Ráejtette a finom szemű láncot kis érces, aranyló halomba, és összezárta a tenyerét.
Halálos csönd borult a teremre. A társalgó ajtajában álló maroknyi orvoshoz és nővérhez azóta még vagy egy tucatnyian csatlakoztak, néhányan már utcai ruhában, útban hazafelé a kórházból. Páciensek gyűltek össze annak az átjárónak a végében, amely a földszinti játék- és tévészobába vezet. A kora esti látogatók is itt haladtak át. Sűrű feszültség vibrált a levegőben, akár egy zümmögő elektromos kábel.
Johnny némán állt, sápadtan és vékonyan, fehér ingében és túlméretezett kék vászonfarmerjában. A Szent Kristóf-érmet oly erősen szorította jobbjában, hogy kezén az inak feltűnően kidudorodtak a tévés fényszórók ragyogásában. Szemben vele, makulátlan sötét öltönyében higgadtan, ítélkezőn és ellenségesen ott állt Dussault. A pillanat végtelennek tűnt. Senki se köhögött, senki se suttogott.
– Ó – szólalt meg halkan Johnny, aztán: – Szóval erről van szó?
Ujjai lassan szétlazultak. Dussault-ra nézett.
– Nos? – kérdezte Dussault, de a fensőbbséges biztonság eltűnt hangjából. És eltűnt most az a fáradt, ideges fiatalember is, aki eddig a riporterek kérdéseire válaszolgatott. Johnny ajka félmosolyra húzódott, de semmi melegség nem volt ebben a mosolyban. Szeme kékje elsötétült. Hideg lett és távoli. Weizak látta, és megborzongott. Később úgy fogalmazta meg, hogy olyan ember arcára emlékeztetett, aki elektronmikroszkópba néz és egy ismeretlen vírust tanulmányoz.
– Ez a nővére medalionja – mondta Dussaultnak. – Anne volt a neve, de mindenki Terrynek szólította. Maga nagyon szerette. Még a földet is bálványozta, amelyen ő járt.
Johnny Smith hangja hirtelen borzalmasan elváltozott. Egy kamasz mutáló, bizonytalan hangjává lett.
– Ezt azért kapod, hogy vigyázzon rád, amikor piros lámpánál haladsz át a Lisbon Streeten, Terry, vagy amikor elmész este valamelyik hapsival. Ne feledd, Terry... ne feledd...
A zömök nő, aki az imént azt kérdezte Johnny-tól, kit fognak jelölni jövőre a demokraták, rémülten felnyögött. Az egyik tévés kameraman rekedten ezt motyogta:
– Szentséges Isten!
– Hagyja abba – suttogta Dussault. Arca megszürkült. Szeme kidülledt, és az éles fényben krómként csillogott a nyál az alsó ajkán. A medalionért nyúlt, amely most a finom szemű aranyláncon függött Johnny ujjain. De mozdulatából hiányzott már az erő és a magabiztosság. A medalion ide-oda himbálózott, hipnotikus fényt sugárzott.
– Ne feledd, amit kérek, Terry – könyörgött a kamaszhang. – Maradj tiszta, Terry... kérlek, az isten szerelmére, maradj tiszta...
– Hagyja abba! Hagyja abba, rohadt csibész!
Johnny most a saját hangján beszélt.
– Nagy volt az iram, ugye? Azután vége lett. Szívrohamban halt meg, huszonkét évesen. De tíz éven át hordta, Reg. Nem feledte, amit maga mondott. Sose feledte... sose... sose... sose.
A medalion lecsúszott ujjáról, és kis zenei hanggal ütődött a padlónak. Johnny egy pillanatig a semmibe bámult, arca nyugodt volt, hideg és eltökélt. Dussault lehajolt a medalionért, rekedten zokogott a döbbent csöndben.
Vaku villant, és Johnny arca kitisztult, újra a saját arca lett. Iszonyat töltötte el, azután sajnálat. Esetlenül letérdelt Dussault mellé.
– Sajnálom – mondta. – Sajnálom, nem akartam...
– Maga piti csibész, rohadt szélhámos! – ordított rá Dussault. – Hazugság! Mind hazugság! Csupa hazugság! – Otromba, tenyeres ütéssel nyakon vágta Johnnyt, az hanyatt esett, fejét keményen a padlónak verte. Csillagokat látott.
A terem fölbolydult.
Homályosan érzékelte, hogy Dussault vakon nyomakszik át a tömegen az ajtó felé. Emberek gyűrűztek Dussault körül, Johnny körül. Lábszárak és cipők erdején át látta Dussault-t. Ekkor Weizak termett mellette, fölültette.
– Jól van, John? Nem sebezte meg ez az ember?
– Nem jobban, mint én őt. Jól vagyok. – Föltápászkodott. Kezek segítették, talán Weizak keze, talán másoké. Szédült, rosszul érezte magát; forgott vele a világ. Hiba volt, szörnyű hiba.
Valaki felsikoltott – a tömzsi asszony, aki előzőleg a demokraták felől kérdezte. Johnny látta, hogy Dussault térdre bukik, megragadja a tömzsi asszony tarka mintás blúzának ujját, azután kimerülten előrezuhan a kőpadlóra az ajtónál, amelyet el akart érni. A Szent Kristóf-érem még mindig ott volt a kezében.
– Elájult – mondta valaki. – Elvesztette az eszméletét. Ne éljek.
– Az én hibám – mondta Johnny Sam Weizaknak. Torka összeszorult a szégyenkezéstől, a könnytől. – Én vagyok az oka.
– Nem – vágta rá Sam. – Nem, John.
De bizony. Kiszabadította magát Weizak keze közül, s elindult arra, amerre Dussault hevert. Az már magához tért, kábán pislogott a mennyezetre. Két orvos sietett hozzá.
– Jól van? – kérdezte Johnny. A nadrágkosztümös riporternőhöz fordult, s az elhúzódott tőle. Görcsös félelem torzította el az arcát.
Johnny most a tévériporterre nézett, aki az imént azt kérdezte tőle, voltak-e felvillanásai a balesete előtt is. Hirtelen nagyon fontosnak érezte, hogy elmagyarázza valakinek:
– Nem akartam fájdalmat okozni neki – mondta. – Istenemre mondom, eszemben se volt fájdalmat okozni. Nem tudtam...
A tévériporter hátrált egy lépést. – Persze – helyeselt. – Hát persze hogy nem akarta. Ő kérte, mindenki láthatta. Csak... ne érjen hozzám, jó?
Johnny kábán nézett rá. A riporter ajka remegett. Még mindig sokkos állapotban volt, de már kezdte érteni. Ó, igen. Kezdte érteni. Mosolyogni próbált, de csak halálfej-vigyor tellett tőle.
– Csak ne érjen hozzám, Johnny. Kérem.
– Szó sincs róla – mondta Johnny, vagy legalábbis próbálta mondani. Sohasem tudta meg, kijött-e hang a torkán.
– Ne érjen hozzám, Johnny, oké?
A riporter visszahátrált odáig, ahol a kameramanja már csomagolta össze a felszerelését. Johnny állt és nézte. Egész testében reszketni kezdett.

3

– A maga érdekében, John – mondta Weizak. Az orvos mögött, fehér kísértetként, bűvészinasként ott lebegett a nővér, a guruló gyógyszerállvány felett, azon a drogosok paradicsoma, édes álmokat termő gyógyszerek.
– Nem – tiltakozott Johnny. Még mindig reszketett, s már a hideg veríték is kiverte. – Nem kell több injekció. Torkig vagyok az injekciókkal.
– Akkor egy tablettát.
– Tabletta se kell.
– Hogy el tudjon aludni.
– Ő vajon fog-e tudni aludni? Az a Dussault?
– Ő kérte – mormolta a nővér, majd, mikor Weizak feléfordult, visszahőkölt. De Weizak elmosolyodott.
– Igaza van a nővérnek, hm. – mondta. – Az az ember maga kérte. Azt hitte, maga zsákbamacskát árul, John. Egy nyugalmas éjszaka, és maga is a helyére rakja.
– Majd alszom magamtól.
– Kérem, Johnny.
Éjjel negyed tizenkettő volt. A szoba túlsó felében álló tévékészüléket most zárták el. Johnny és Sam együtt nézte végig a tudósítást: a második helyen szerepelt, közvetlenül a Ford megvétózta törvényjavaslatok után. Az én sztorim jobb színház lett, vélte morbid elégtétellel Johnny. A hosszú filmszalag egy kopasz fejű republikánusról, amint közhelyeket szövegei a nemzeti költségvetésről, nem hasonlítható össze azzal a filmsnittel, amelyet a WABI kameramanja vett föl itt ma kora este. A snitt Dussault-lal ért véget, amint előreveti magát, kezében nővére medálját szorongatja, azután ájultán esik össze, s zuhantában úgy kapaszkodik a riporternőbe, ahogy a fulladozó a szalmaszálba.
Amikor a tévékommentátor rátért a rendőrkutyára és a kétszáz kiló fűre, Weizak kiment egy időre, és azzal a hírrel tért vissza, hogy a kórházi kapcsolóközpont átforrósodott a Johnnynak szóló hívásoktól, még mielőtt a riport véget ért volna. Néhány perc múlva bukkant fel a nővér a gyógyszerekkel, s ebből Johnny arra következtetett, hogy Sam nemcsak azért ment ki a nővérszobába, hogy utánanézzen a beérkező telefonhívásoknak.
Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.
Weizak halkan káromkodott. – Mondtam nekik, hogy ne kapcsolják be őket. Ne vegye föl, John, majd én...
De Johnny már fölkapta. Odahallgatott egy pillanatig, azután bólintott:
– Igen, helyesen tette. – Kezével befedte a membránt. – Az apám – mondta.
Levette kezét. – Szia, apa. Gondolom, láttad... – Elhallgatott, figyelt. Ajkáról eltűnt a kis mosoly, és a fölsarjadó iszonyat lépett a helyébe. Ajka némán mozgott.
– Mi az, John? – kérdezte élesen Weizak.
– Rendben, apa – suttogta alig hallhatóan Johnny. – Igen, Cumberlandi Közkórház. Tudom, merre van. Jerusalem's Lot után. Oké. Jól van, apa...
Hangja megtört. Szeme könnytelen volt, de fénylett.
– Tudom, apa. Én is szeretlek. Nagyon bánt. Hallgatott.
– Igen. Igen, az volt – mondta Johnny. – Viszlát, apa. Igen. Szervusz.
Letette a telefont, keze tövét a szemére nyomta.
– Johnny? – hajolt előre Sam, elvette Johnny egyik kezét, és szelíden fogta. – Az édesanyja?
– Igen. Az édesanyám.
– Szívroham?
– Szélütés – felelte Johnny, és Sam Weizak kis, fájó sziszegéssel szívta be foga közt a levegőt. – Nézték a híradót... egyiküknek se volt halvány sejtelme... és én megjelentem... és őt megütötte a szél. Krisztusom. Kórházban van. Ha most apámmal történik valami, akkor hármas találatunk van. – Fölcsukló nevetést hallatott. Szeme vadul ugrált Samről a nővérre és újra vissza Samre. – Remek képesség – mondta. – Mindenkinek elkelne. – Újra visszatért a nevetés, akár a sikoltozás.
– Milyen az állapota? – kérdezte Sam.
– Apám nem tudja. – Johnny kilendítette lábát az ágyból. Már levetkőzött, kórházi köntösben volt, mezítláb.
– Mit művel? – kérdezte éles hangon Sam.
– Mit gondol?
Johnny fölkelt, és egy pillanatig úgy látszott, mintha Sam vissza akarná lökni az ágyra. De csak nézte, amint Johnny a szekrényéhez biceg.
– Ne legyen nevetséges. Még nem képes erre, John.
Johnny a nővérrel mit sem törődve (Isten a megmondhatója, épp elégszer látták már a csupasz fütykösét) ledobta magáról a köpenyt. Térdhajlatában kiálltak a vastag, kígyózó sebek, és ott fodrozódtak lábikrája szegényes domborulatán. Ruhákat keresgélt a szekrényében, s előhúzta azt a fehér inget és farmert, amelyet az este a sajókonferencián viselt.
– John, egyszerűen megtiltom. Mint orvosa és mint barátja. Őrültség, azt mondom.
– Tiltson, amit akar, megyek – jelentette ki Johnny. Öltözni kezdett. Arcán az az eltávolodó, szórakozott kifejezés jelent meg, ami Samnek a transzállapotot idézte. A nővér halálra vált.
– Nővérke, maga el is mehet – mondta Sam. Az az ajtóhoz hátrált, állt ott egy pillanatig, majd kiment. Nem szívesen.
– Johnny – szólt Sam. Fölkelt, odament hozzá, és a vállára tette a kezét. – Nem maga tette.
Johnny lerázta a kezeket. – De bizony, hogy én tettem – mondta. – Engem nézett, amikor történt. – Gombolni kezdte az ingét.
– Maga biztatta, hogy szedje a gyógyszerét, ő meg abbahagyta.
Johnny egy pillanatig Weizakra nézett, majd tovább gombolgatta az ingét.
– Ha nem történt volna meg ma, megtörtént volna holnap, a jövő héten, a jövő hónapban...
– Vagy jövőre. Vagy tíz év múlva.
– Nem. Nem lett volna tíz éve hátra, még egy se. És ezt maga is tudja. Miért akarja mindenáron magára venni a vezeklőinget? A miatt a beképzelt riporter miatt? Lehet, hogy ez csak önsajnálat? Belső kényszer, hogy elátkozottnak higgye magát?
Johnny arca eltorzult:
– Engem nézett, amikor a szélütés érte. Nem érti? Hogy lehet olyan nyomorult, hogy nem érti?
– Az édesanyja fárasztó utazást tervezett, egészen Kaliforniáig és vissza, maga mesélte nekem. Valamiféle szimpozionra. Abból ítélve, amit maga elmondott, nagyon is fölizgató valamire. Igen? Igen. Ott csaknem biztosan megtörtént volna. Egy agyvérzés nem derült égből villámcsapás, Johnny.
Johnny a nadrágját gombolta, azután leült, mintha az öltözködés minden erejét kivette volna. Még mindig mezítláb volt.
– Igen – mondta. – Igen, lehet, hogy igaza van.
– Belátja! Belátja! Hála néked, Uram!
– Mégis mennem kell, Sam.
Weizak az ég felé tárta kezét.
– És mit tesz? Anyja az orvosok és az Isten kezében van. Ez a helyzet. Ezt magának tudnia kellene, jobban, mint bárki másnak.
– Apámnak szüksége lesz rám – mormolta Johnny. – Ezt is tudom.
– Hogyan akar odajutni? Mindjárt éjfél.
– Busszal. Fogok egy taxit „Péter mécsé”-ig. A távolsági buszoknak még van ott megállójuk, nem?
– Nem kell buszoznia – mondta Sam. Johnny a szék alatt kotorászott, de nem találta a cipőjét. Sam kihúzta az ágy alól, és átadta neki.
– Elviszem magát.
Johnny fölnézett:
– Megtenné?
– Ha bevesz egy enyhe nyugtatót, igen.
– De hát a felesége... – Zavartan döbbent rá, hogy semmi mást nem tud Weizak magánéletéről, csak azt, hogy az anyja Kaliforniában él.
– Elváltam – mondta Weizak. – Egy orvosnak késő éjjel is sokszor távol kell lennie... hacsak nem ortopéd szakorvos vagy bőrgyógyász, hm? A feleségem üresnek találta az ágyat. Erre aztán különféle férfiakkal töltötte ki az űrt.
– Bocsásson meg – hebegte Johnny.
– Túl sok időt tölt bocsánatkéréssel, John. – Sam arca szívélyes volt, de tekintete szigorú. – Húzza föl a cipőjét.

Tizenkettedik fejezet

1

Kórházból kórházba, gondolta álmatagon Johnny. Kellemesen lebegett attól a kis kék tablettától, amelyet közvetlenül az előtt vett be, hogy elindult a Kelet-Maine Központból és bemászott Sam 75-ös El Doradójába. Kórházból kórházba, személytől személyhez, állomásról állomásra.
Titokban furcsamód élvezte az utazást – most volt kinn első ízben a kórházból csaknem öt év óta. Az éjszaka tiszta volt, a Tejút töretlenül fénylő órarugóként feszült az égbolton át, félhold követte őket a sötét fasor fölött, amíg dél felé robogtak Palmyrán, Newporton, Pittsfielden, Bentonon, Clintonon át. A kocsi halkan neszelt a csaknem tökéletes csöndben. Halk muzsika, Haydn-zene a sztereómagnó négy hangszórójából.
Az egyik kórházba a Cleaves Mills-i Mentőszolgálat rohamkocsijával jöttem, a másikba Cadillackel megyek, gondolta. Nem engedte, hogy ez megzavarja. Épp elég volt kocsiban ülni, lebegni az útsáv fölött, ideiglenes pokoltornácon pihentetve anyja problémáját, a maga új képességét, és az emberekét, akik be akarnak kandikálni a lelkébe. (Ő maga kérte... csak ne érjen hozzám, jó?) Weizak nem beszélt. Időnként a zene foszlányait zümmögte.
Johnny a csillagokat nézte. A csaknem üres késő éji országutat. Odaértek az autópálya augustai bejáratához, és Weizak az automatánál útvámjegyet váltott. Azután haladtak tovább – Gardener, Sabbatus, Lewiston.
Majdnem öt év. Több, mint amennyit elítélt gyilkosok töltenek a sitten.
Elaludt.
Álmodott.
– Johnny – szólt hozzá álmában az anyja. – Johnny, tedd, hogy jobban legyek, tedd, hogy meggyógyuljak. – Koldusrongyokban volt. A lába előtt kúszott a kockaköveken. Arca fehér volt. Térdéről vékonyan szivárgott a vér. Ritkás hajában fehér tetvek tekeregtek. Johnnyra emelte reszkető kezét:
– Isten ereje működik benned – mondta. – Nagy felelősség ez, Johnny. Nagy ajándék. Méltónak kell lenned hozzá. Ő megfogta a kezét, megszorította, és így szólt:
– Szellemek, távozzatok ebből az asszonyból!
Anyja fölállt. – Meggyógyított! – kiáltotta, hangját különös és szörnyű diadalérzet hatotta át. – Meggyógyított! Meggyógyított engem az én fiam! Nagy dolgot cselekedett ezen a földön!
Tiltakozni próbált, el akarta mondani, hogy nem akar ő nagy dolgokat cselekedni, vagy gyógyítani, vagy más hangján szólni, megjósolni a jövőt, vagy megtalálni azokat a dolgokat, amelyek elvesztek. Megpróbálta elmondani ezt anyjának, de a nyelve nem akart engedelmeskedni. Azután anyja ott volt már előtte, ott loholt a kövezett úton, megalázkodón és szervilisen, de egyben arrogánsan, hangja harsonaként zengett:
– Megmentett! Megmentő! Megmentett! Megmentő!
És Johnny rémülten látta, hogy ezrek vannak már mögötte, talán milliók, csupa megnyomorított, vagy deformált, vagy halálra rémült ember. Ott volt a tömzsi riporterhölgy, aki azt akarta mindenáron tudni, kit jelölnek majd az elnöki posztra a demokraták 1976-ban; volt ott egy halott szemű parasztember a fia fényképével – a képen egy mosolygó fiatal fiú a Légierő kék egyenruhájában –, akit 1972-ben eltűntnek nyilvánítottak Hanoiban, s az öreg azt tudakolta, meghalt-e a fia, vagy él; egy fiatal, könnyes tekintetű nő, aki Sarahra hasonlított, vízfejű csecsemőt tartott a magasba, a gyerek fején kék erek húzódtak, akár a végzet rovásai; egy öregember a köszvénytől bunkókká lett ujjakkal; és mások. Mérföldekre nyúlt a tömeg, türelmesen várakoznak, megölik néma, lesújtó ínségükkel.
– Megmentett! – visszhangozta parancsolóan anyja hangja. – Megmentő! Megmentett! Megmentő! Megmentett!
Megpróbálta elmondani nekik, hogy se gyógyítani, se megmenteni nem tud, de még mielőtt tiltakozásra nyithatta volna a száját, az első ember elkapta és megrázta.
A rázás eléggé valóságosnak tűnt. Weizak keze volt a karján. Elénk narancssárga fény töltötte be a kocsit, nappali világosságba borította a belsejét – lázálom-világítás volt ez, Sam nyájas arcát koboldarccá változtatta. Egy pillanatig azt hitte még, a lázálom folytatódik, azután észrevette, hogy a fény a parkolótér lámpáiból árad. Ezeket is kicserélték, nyilván azalatt, amíg ő kómában volt. Éles fehérről furcsa narancsszínűre, amely megfestette az arcát.
– Hol vagyunk? – kérdezte tompán.
– A kórháznál – felelte Sam. – A cumberlandi közkórháznál.
– Úgy. Rendben.
Fölült. Az álom fokozatosan szállt el, szilánkjai még mindig ott hevertek agyának padlóján, mintha arra vártak volna, hogy összesöpörjék őket.
– Be tud menni?
– Igen – bólintott Johnny.
Az erdei nyári tücskök lágy cirpelése közepette mentek át a parkolón. Szentjánosbogarak röpködtek a sötétben. Anyja foglalkoztatta – de nem annyira, hogy ne legyen képes élvezni az éjszaka lágy illatait, érezni bőrén az enyhe szellőt. Élvezte az éj egészségét s azt, amint az egészség érzete átjárja. Annak a fényében, amiért idejött, ez a gondolat majdnem obszcénnak tetszett – de csak majdnem. És nem akart elmúlni.

2

Herb jött eléjük a folyosón, és Johnny látta: apján ócska nadrág van, cipő, zokni nélkül, és a pizsamafelsője. Ez sokat elárult Johnnynak a szörnyű estéről. Többet árult el, mint amennyit tudni akart.
– Fiam – szólt Herb. Valahogy kisebbnek látszott. Többet is szeretett volna mondani, de nem tudott. Johnny megölelgette, és Herb elsírta magát. Ott zokogott Johnny vállán.
– Apa – mondta. – Jól van, apa, jól van.
Apja átölelte Johnny vállát, és sírt. Weizak elfordult, és a falakon függő képeket kezdte tanulmányozni, helybéli festők jelentéktelen vízfestményeit.
Herb összeszedte magát. Szemére csapott, és így szólt:
– Látod, még mindig pizsamafelsőben vagyok. Pedig lett volna időm átöltözni, amíg a mentő megjött. Azt hiszem, eszembe se jutott. Úgy látszik, szenilis vagyok.
– Nem, te nem, sosem leszel.
– Jó. – Megvonta a vállát. – Barátod, a doktor úr hozott el? Ez rendes volt magától, dr. Weizak.
Sam legyintett.
– Semmiség.
Johnny és apja a kis váróhelyiség felé tartott, és leült.
– Apa, mi van vele...
– Romlik az állapota – magyarázta Herb. Most nyugodtabbnak tűnt. – Eszénél van, de romlik. Téged hív, Johnny. Azt hiszem, teérted tart ki.
– Az én vétkem – mondta Johnny. – Az egész az én v...
Meglepte a fájdalom a fülében, és döbbenten bámult apjára. Herb megragadta a fülét, és erőből megcsavarta. Ennyit a szerepcseréről, amiért apja imént sírt a karjában. A régi fülcsavarásos trükk olyan büntetés volt, amit Herb hajdan a legnagyobb vétkekre tartogatott. Johnny nem emlékezett rá, hogy megcsavarták volna a fülét tizenhárom éves kora óta, amikor is az ócska Ramblerrel száguldozott. Figyelmetlenül nyomta be a kuplungot, és a vén tragacs csöndben legurult a dombról, és belefutott a fészerükbe a hátsó udvaron.
– Még egyszer ki ne mondj ilyet – szólt most Herb.
– Juj, apa!
Herb elengedte, a szája sarkában kis mosoly bujkált:
– Már elfelejtetted a régi fülcsavarásokat, mi? Nyilván azt hitted, én is. Nincs ekkora szerencséd, Johnny.
Johnny döbbenten nézte az apját.
– Nehogy vádolni merd magad.
– De hiszen épp nézte azt az átkozott...
– Híradót, igen. Örömmámorban úszott, felvillanyozódott... azután lenn volt a padlón, szegény úgy tátogott, akár a partra vetett hal. – Herb közelebb hajolt fiához:
– Az orvos nem akart rögtön kirukkolni vele, de „természetfölötti dolgokról” faggatott. Semmit nem mondtam neki. Anyád is hibás, Johnny. Úgy vélte, ismeri Isten szándékait. Úgyhogy ne vádold magad az ő tévedéséért. – Friss könnyek csillantak meg a szemében. Hangja érdesebb lett. – Isten a tudója, egész életemben szerettem, s ez az utóbbi időben nem volt valami könnyű. Lehet, hogy így a legjobb.
– Láthatom?
– Igen, a folyosó végén van, a 35-ös szobában. Várnak téged, és vár ő is. Csak egyvalamit még, Johnny. Érts egyet mindennel, amit netán mond. Ne hagyd abban a hiszemben... meghalni, hogy hiába volt az egész.
– Nem. – Elhallgatott. – Velem tartasz?
– Most nem. Talán később.
Johnny bólintott, és végigment a folyosón. A lámpákat leoltották éjszakára. Az a kurta pillanat ott a lágy, kellemes nyáréjszakában most távolinak tűnt, az autóban átélt lidérces álma viszont annál közelibbnek.
35-ös szoba. VERA HELEN SMITH – állt az ajtóra tűzött kis kártyán. Tudott-e róla, hogy anyjának Helen a középső neve? Alighanem tudnia kellett, bár nem emlékezett rá. Más dolgokra viszont jól emlékezett: anyja, amint egy ragyogó nyári napon, Old Orchard Beachen mosolyogva és vígan fagylaltot hoz neki, a zsebkendőjébe tekerve. Ő és a szülei römiznek, gyufaszálban – később, amikor a vallási mánia mindinkább rabul ejtette, nem tűrt meg kártyát a házban, még arra se, hogy csacsi-pacsit játsszanak vele. Visszaemlékezett a napra, amikor egy méh megcsípte, s ő anyjához rohant, torkaszakadtából üvöltött, anyja pedig megcsókolta a duzzanatot, és csipesszel kihúzta a fullánkot, azután pedig szódabikarbónába mártott ruhával borogatta a sebet.
Benyitott, belépett. Anyja kicsinyke domborulat volt az ágyban, és Johnny ezt gondolta: így néztem ki én is. Egy nővér fogta a pulzusát; odafordult az ajtónyitásra, a homályos folyosóvilágításban megcsillant a szemüvege.
– Maga Mrs. Smith fia?
– Igen.
– Johnny? – szólalt meg anyja hangja az ágybéli halomból, szárazon és kongón, a haláltól recsegőn, ahogy pár szem kavics reccsen egy üres lopótökben. Hangjától (Isten irgalmazzon neki) fölborzolódott a bőre. Közelebb lépett. Vera bal arca gyűrt maszkká zsugorodott. Az ágy peremén heverő keze élettelen manccsá lett. Agyvérzés, gondolta. Az öregek sokknak nevezték. Igen. Így jobb. Most ilyen. Mint akit erős sokk ért.
– Te vagy az, John?
– Én vagyok, mama.
– Johnny? Te vagy az?
– Igen, mama.
Még közelebb lépett, és rákényszerítené magát, hogy megfogja az élettelen kezet.
– Az én Johnnymat akarom – mondta Vera makacsul.
A nővér sajnálkozó pillantást vetett Johnnyra, s ő azon kapta magát, hogy legszívesebben az arcába öklözne.
– Nem hagyna magunkra? – kérdezte.
– Nem szabad, amíg...
– Értse meg: ez az anyám, és szeretnék egy darabig kettesben lenni vele – csattant fel Johnny. – Tehát?
– Nos...
– Hozd be a gyümölcslevem, apa! – kiáltotta rekedten az anyja. – Úgy érzem, meginnék egy pohárral!
– Nem hordaná el magát innen? – kiáltott rá a nővérre. Iszonyú szomorúság töltötte el, amelynek még a gyújtópontjára se lelt rá. Akár egy örvény, süllyed lefelé a sötétségbe.
A nővér kiment.
– Mama – ült le mellé. Még mindig úgy érezte, visszafordult az idő, s minden megismétlődik. Hányszor, de hányszor ült anyja így az ő ágya szélén, talán fogta is száraz kezét, és beszélt hozzá? Fölidézte azt az időtlen időszakot, amikor a szoba úgy körülfogta – fátyolvékony magzatburkon át nézve anyja arca fölébe hajol, s lassan érthetetlen hangokat dörög az ő felfelé fordított arcába.
– Mama – szólította újra, és megcsókolta a csontsarlót, amely a keze volt valaha.
– Adde azokat a szögeket, majd én megcsinálom – mondta. Bal szeme mintha megdermedt volna tengelyében; a másik vadul forgott. Akár egy meglőtt ló szeme. – Johnnyt akarom!
– Itt vagyok, mama.
– John-ny! John-ny! JOHN-NY!
– Mama – szólt, attól tartott, a nővér visszajön.
– Te... – Elakadt, feje felé fordult egy kicsit. – Hajolj fölém, hadd lássalak – suttogta. Johnny úgy tett, ahogy kérte.
– Eljöttél – suttogta Vera. – Köszönöm. Köszönöm. – Ép szeméből könny szivárgott. A rosszabbik, az, amelyet megdermesztett a sokk, közönyösen bámult fölfelé.
– Persze hogy eljöttem.
– Láttalak – suttogta. – Micsoda hatalmat kaptál Istentől. Nem megmondtam neked? Nem megmondtam, hogy így lesz?
– De igen, megmondtad.
– Feladatot mért rád – mondta. – Ne menekülj őelőle, Johnny. Ne rejtőzz el barlangba, mint Éliás, azt se hagyd, hogy nagy halat küldjön érted, amely lenyel. Ne tégy ilyet, John.
– Nem, nem teszek. – Fogta a kezét. Feje lüktetett.
– Nem fazekas vagy, hanem az agyag a fazekas kezében. Ne feledd.
– Jól van.
– Emlékezz rá! – sikította anyja, s ő azt gondolta: Visszatér a képtelenségek birodalmába. De nem így volt, legalábbis nem süllyedt mélyebbre, mint ahol azóta járt, amióta ő magához tért a kómájából.
– Figyelj a halk hangra, ha megszólal – intette Vera.
– Igen, mama, figyelni fogok. Anyja feje megmoccant a párnán – elmosolyodott?
– Úgy hiszem, bolondnak tartasz. – Valamivel jobban elfordította a fejét, hogy közvetlenül a fia szemébe nézzen. – De ez nem számít. Fölismered majd a hangot, ha eljön. Majd megmondja neked, mit tegyél. Megmondta Jeremiásnak és Dánielnek, Jónásnak és Ábrahámnak. Majd eljön hozzád.
Meg fogja mondani. És ha megmondja... tedd a kötelességed.
– Oké, mama.
– Micsoda hatalom – mormolta. Beszéde mind érthetetlenebb lett. – Micsoda hatalmat adott neked Isten... Tudtam... Mindig is tudtam... – Hangja elhalt. Jó szeme lecsukódott. A másik üresen meredt előre.
Johnny ott ült nála még öt percig, azután fölkelt, hogy elmenjen. Keze az ajtókilincsen volt, és már nyitotta volna, amikor anyja száraz, recsegő hangja újra megszólalt, s megborzongatta kérlelhetetlen, határozott parancsával:
– Tedd a kötelességedet, John.
– Igen, mama.
Ekkor szólt utoljára a fiához. Augusztus huszadikán reggel, öt perccel nyolc után halt meg. Valahol északra tőlük Sarah Hazlett épp Johnnyról vitázott Walttal, vitájuk majdnem veszekedés volt, valahol délre tőlük Greg Stillson épp egy oltári seggfejet vett kezelésbe.

Tizenharmadik fejezet

1

– Nem érted – mondta Greg Stillson teljesen józan, türelmes hangon a srácnak, aki a ridgewayi rendőrség társalgójában üldögélt. A srác ing nélkül terpeszkedett egy összecsukható kárpitozott széken, s egy Pepsis üvegből iszogatott. Elnézően mosolygott Greg Stillsonra, nem értette, hogy Greg Stillson legfeljebb kétszer mondott valamit, többször nem ismétli el, tisztában volt vele, hogy egyetlen oltári seggfej van a szobában, de még nem volt tisztában vele, melyikük az. Szépen be kell majd láttatni vele.
Ha kell, erőszakkal.
Odakinn napsütéses és meleg volt az az augusztus végi délelőtt. Madarak énekeltek a fákon. És Greg úgy érezte, közelebb került céljához, mint valaha. Ezért lesz óvatos ezzel az oltári seggfejjel. Ez nem valami hosszú hajú, karikalábú, büdös szájú motorkerékpáros huligán; ez egyetemista fiú, mérsékelten hosszú, de fénylőn tiszta hajjal, és ráadásul George Harvey unokaöccse. Nem mintha George túl sokat számítana (George 1945-ben végigharcolta Németországot, s neki is csak két szava volt ezekre a hosszú hajú huligánokra, s ez a két szó nem az, hogy „boldog születésnapot”), de jó családból származott. És George olyan ember, akivel számolni kell a városi tanácsban. Nézd meg, mit tudsz csinálni vele, mondta George Gregnek, amikor Greg tájékoztatta, hogy Wiggins rendőrfőnök letartóztatta a nővére fiát. De a tekintete ezt mondta: Ne bántsd. Jó családból való.
A srác lusta fölénnyel nézte Greget:
– Megértem – mondta. – A maga főkíbere elvette a trikóm, és én visszakérem. És jobb lesz, ha maga is megért valamit. Ha nem kapom vissza, rászabadítom a maga retkes nyakára az Amerikai Polgári Szabadságjogok Unióját.
Greg fölkelt, odament a szódavíz-automatával szemközti iratszekrényhez, elővette kulcscsomóját, kiválasztott egy kulcsot, és kinyitotta a szekrényt. Egy halom baleseti és közlekedési űrlap tetejéről levett egy piros trikót. Széthúzta, úgy, hogy a felirat világosan látszott rajta: BASSZUNK, BÉBI.
– Ez volt rajtad – szólt Greg ugyanazon a szelíd hangon. – Az utcán.
A srác a széken hintázott, és húzott egyet a Pepsis üvegből. A szája körül játszadozó elnéző – majdnem gúnyos – mosoly nem változott.
– Így igaz – mondta. – És vissza akarom kapni. A tulajdonom.
Greg feje sajogni kezdett. Ez a hólyag nem éri fel ésszel, milyen könnyű lenne. A szoba hangszigetelt; megesett már, hogy ez a hangszigetelés sikoltásokat fogott fel. Nem, nem éri fel ésszel. Nem érti.
De fékezd magad. Ne engedd szabadjára magad. Ne borítsd fel a bilit.
Könnyű ezt mondani. Általában megtenni sem nehéz. De az önfegyelem – az önfegyelem nem erős oldala.
Greg a zsebébe nyúlt, és elővette Bic öngyújtóját. A fiú egyre mondta:
– Úgyhogy mondja csak nyugodtan meg a Gestapo-főnökének meg annak a fasiszta nagybátyámnak, hogy az első paragrafus... – Elhallgatott, szeme kidülledt. – Mit művel?... Hé! Hé!
Greg ügyet sem vetve rá, legalábbis látszólag tökéletesen nyugodtan, fölkattintotta a gyújtót. A Bic gázlángja föllobbant, és Greg meggyújtotta a srác trikóját. Jól égett, azt meg kell adni.
A srác székének elülső lábai a padlóhoz koppantak, s a fiú odaugrott Greghez, kezében még mindig ott volt a Pepsis üveg. Az önelégült kis somolygás eltűnt, tágra nyílt szemű döbbenet és meglepetés került a helyébe – és egy elkényeztetett fióka dühe, aki túl hosszú időn át csinált mindent úgy, ahogy jólesett neki.
EZT még senki se nevezte bugrisnak, gondolta Greg Stillson, és fejfájása erősödött. Jaj, vigyáznia kell.
– Adja ide! – ordította a fiú. Greg messzire tartotta a trikót, két ujja között, készen arra, hogy elhajítsa, mihelyt éget. – Adja ide, maga seggfej! Ez az enyém! Ez...
Greg a fiú pucér mellkasa közepének vetette a kezét, s olyan erővel lökte meg, amekkorával csak tudta – tényleg jó erősen. A srác átröpült a szobán, dühe totális döbbenetté változott, és – végre – azzá, aminek látványára Gregnek szüksége volt: félelemmé.
Greg a kőpadlóra dobta a trikót, fölkapta a fiú Pepsijét, s ami még az üvegben maradt, azt ráöntötte a hamvadozó rongyra. Az vészjóslóan sziszegett.
A fiú lassan, hátát a falnak vetve föltápászkodott. Greg elkapta a tekintetét. A fiú szeme barna volt és nagyon, nagyon tágra nyílt.
– Megegyezésre fogunk jutni – mondta Greg, és a szavakat távoliaknak érezte a fejében lüktető dübörgés mögül. – Tartunk egy kis szemináriumot itt, ebben a hátsó szobában arról, ki is a seggfej. Levonunk bizonyos következtetéseket. Ugye, ezt szeretitek ti, egyetemisták? Következtetéseket levonni?
A fiú zihált. Megnedvesítette az ajkát, úgy látszott, beszélni akar, azután felordított:
– Segítség!
– Bezony, segítségre van szükséged, arra hát – jegyezte meg Greg. – Magam is adok neked némi segítséget.
– Maga őrült – mondta George Harvey unokaöccse, azután újra felordított, ezúttal hangosabban:
– SEGÍTSÉG!
– Lehet, hogy őrült vagyok. Lehetséges. De most azt kell megállapítanunk, öcsi, ki itt az oltári seggfej. Értesz már?
Lepillantott a kezében lévő Pepsis üvegre, és hirtelen dühödten nekivágta a fém iratszekrény sarkának. Az üveg összezúzódott, és amikor a srác meglátta az üvegtörmeléket a padlón és a nekiszegezett csorba üvegnyakat, fölsikoltott. Csaknem fehérre fakult kékvászon farmernadrágja szára hirtelen elsötétült. Arca nyűtt pergamenszínűre vált. És amint Greg elindult felé, az üvegtörmelék megcsikordult a télen-nyáron hordott bakancs alatt, a fiú a falhoz tapadt.
– Én, ha kimegyek az utcára, fehér inget hordok – közölte Greg. Elvigyorodott, kimutatta fehér fogait. – Néha nyakkendőt. Te, ha az utcára mész, egy mocskos feliratú rongyot hordasz. Tehát, ki a seggfej, kisfiam?
George Harvey unokaöccse nyöszörgött valamit. Kidülledő szemét nem vette le a Greg kezében lévő csorba üvegnyakról.
– Én itt állok egyenesen és tisztán – folytatta Greg, miközben közeledett –, neked pedig mindkét lábszáradon folyik le a húgylé, bele a cipődbe. Szóval ki a seggfej?
Szurkálni kezdte az üvegnyakkal a fiú csupasz és izzadt rekeszizmát, s George Harvey unokaöccse elsírta magát. Ilyen srácok teszik tönkre az országot, gondolta Greg. Fejében egyre forrt a düh. Az ilyen bűzös, bevizelő seggfej bőgőmasinák.
Jaj, ne sebesítsd meg – ne rúgd föl a bilit.
– Az én hangom emberi hang – harsogta –, a tied pedig, akár a trágyalében ülő disznóé. Szóval ki a seggfej?
Újra döfködni kezdte a palackkal; az egyik szilánk megkarcolta a fiú bőrét közvetlenül a jobb mellbimbója alatt, s parányi vércsepp serkedt ki. A fiú bömbölt.
– Hozzád beszélek – szólt Greg. – Válaszolj szépen, úgy, ahogy a professzoraidnak szoktál. Ki a seggfej?
A srác szörtyögött, de nem adott ki érthető hangot.
– Válaszolj szépen, ha át akarsz menni ezen a vizsgán – ordította Greg. – Kitaposom a beled, fiam. – És ebben a pillanatban komolyan gondolta. Nem tudott ránézni arra a kis buggyanó vércseppre; meg is őrjítette volna, ha ránéz, akkor is, ha ez George Harvey unokaöccse. – Ki a seggfej?
– Én – szólt a fiú, és zokogni kezdett, mint egy kisgyerek, aki fél a mumustól, a rablómedvétől, amely a szekrényajtó mögött les rá álmatlan éjszakáján.
Greg elmosolyodott. Fejfájása dörömbölt, lángolt. – Na látod, ez már elég jó. Kezdetnek. De még nem egészen. Azt akarom, hogy így mondd: „Seggfej vagyok.”
– Seggfej vagyok – ismételte a srác még mindig zokogva. Orrából takony szivárgott, s indaként lógott le. A keze fejével megtörölte.
– Most pedig az a kívánságom, hogy ezt mondd: „Oltári seggfej vagyok.”
– Ol... oltári seggfej vagyok.
– No most már csak egyetlen dolgot mondj, és azzal végeztünk is. Ezt mondd: „Köszönöm, hogy elégette ezt a mocskos ingemet, Stillson polgármester.”
A fiú most már iparkodott. – Köszönöm, hogy elégette ezt a mocskos inget.
Greg egy pillanattöredék alatt végigfuttatta balról jobbra az üvegszilánk hegyét a fiú hasán, amitől vonalban serkent ki a vér. Épp csak felszakította a bőrt, de a fiú úgy üvöltött, mintha a pokol minden ördöge kergetné.
– Elfelejtetted hozzátenni: „Stillson polgármester” – ordította Greg, s azon nyomban meg is pattant benne valami. A fájdalom még egy utolsót nyilallt a szeme közé, azután elmúlt. Értetlenül bámult le a kezében lévő üvegre, s alig emlékezett rá, hogyan jutott hozzá. Átkozott baromság. Kis híján mindent elrontott egy buggyant kölyök miatt.
– Stillson polgármester! – sikoltotta a fiú. Vakrémülete teljesen úrrá lett rajta. – Stillson polgármester! Stillson polgármester! Stillson polg...
– Jól van – bólintott Greg.
– ...gármester! Stillson polgármester! Stillson polgármester! Stillson...
Greg keményen az arcába sújtott, és a fiú feje a falnak koppant. Elnémult, tágra nyílt, üres szemmel.
Greg nagyon közel lépett hozzá. Két kezével belemarkolt a fiú fülébe. Előrerángatta, úgy, hogy az orruk összeért. Szemük alig néhány ujjnyira volt egymástól.
– Nomármost, a nagybátyádnak hatalma van ebben a városban – mondta halkan, úgy markolta a fiú fülét, mint valami fogót. A fiú szeme hatalmas volt, és barna és nedves. – Nekem is van hatalmam, s lesz még több is, de nem vagyok George Harvey. Ő itt született, itt nőtt fel, meg minden. És ha netán elmesélnéd neki, mi történt ebben a szobában, lehet, hogy kikészít engem.
A fiú ajka nesztelen bőgésbe torzult. Greg lassan előre-hátra rángatta fülénél fogva a fejét, orruk össze-összeütődött.
– De lehet, hogy nem... nagyon dühös volt rád az inged miatt. De lehet, hogy igen. A vér erős kötelék. Úgyhogy gondolkodj ezen, kisfiam. Ha netán elmeséled a nagybátyádnak, mi történt itt, és a nagybátyád kicsinál engem, úgy sejtem, elkaplak és megöllek. Elhiszed?
– ...gen – suttogta a fiú. Nyirkosan fénylett az arca.
– Igen, uram, Stillson polgármester.
– Igenuram, Stillson polgármester.
Greg elengedte a fülét.
– Bizony megölnélek, de előbb még elmesélném mindenkinek, aki meghallgat, hogyan vizelted össze magad, hogyan álltál itt bőgve, az orrodból csurgó takonnyal.
Hirtelen sarkon fordult, mintha a fiú bűzlött volna, s újra a szekrényhez lépett. Egy doboz ragtapaszt vett le az egyik polcról, odahajította a fiúnak, aki hátrarebbent és elejtette. Kapkodva szedegette föl a padlóról, mintha Stillson netán újra rátámadna, amiért elvétette.
Greg egy ajtóra mutatott:
– Arra van a fürdőszoba. Hozd rendbe magad. Itt hagyok neked egy Ridgeway Sportklub trikót, postán kérem vissza, tisztán, vérfolt nélkül. Megértetted?
– Igen – suttogta a fiú.
– URAM! – üvöltött rá Stillson. – URAM! URAM! URAM! Képtelen vagy ezt megjegyezni?
– Uram – nyögte a fiú. – Igenuram, igenuram.
– Semmire sem tanítanak meg benneteket – mondta Greg. – Semmire.
Fejfájása újra előjött. Néhány mély lélegzetet vett, és lecsillapította, de a gyomra keservesen kavargott.
– Oké, végeztünk. Már csak egyetlen jó tanácsot adok neked. El ne kövesd azt a hibát, hogy ősszel vagy akármikor, ha visszamész az istenverte egyetemedre, már kezded azt hinni, hogy ez valahogy mégsem egészen így van. Ne próbálj ujjat húzni Greg Stillsonnal. Legjobb ezt elfelejteni, öcsi. Neked is, nekem is, George-nak is. Ha oda jutnál, hogy lehetne még egy dobásod, hát ez lenne életed legnagyobb tévedése. Talán a legutolsó.
Ezzel Greg kiment, még egy végső, töprengő pillantást vetett a fiúra, száraz vérrel kissé összekenődött mellkasára és hasára, tágra nyílt szemére, reszkető ajkára. Úgy festett, akár egy nagyra nőtt tízéves gyerek, akit kiütöttek az ificsapat mérkőzésén.
Greg lefogadta magában, hogy ezt a fiút soha többé nem látja és nem hall felőle, s ezt a fogadást meg is nyerte. Néhány nap múlva George Harvey beugrott abba a borbélyüzletbe, ahol Greget épp borotválták, és megköszönte Gregnek, hogy „értelmesen a lelkére beszélt” az unokaöccsének.
– Nagyon jól értesz te ezekhez a kölykökhöz, Greg – mondta neki. – Valahogy tisztelnek téged.
Greg azt felelte, szóra se érdemes.

2

Mialatt Greg Stillson egy obszcén feliratú trikót égetett el New Hampshire államban, Walt és Sarah Hazlett épp kései reggelijét fogyasztotta a Maine állambeli Bangorban. Az újság Waltnál volt.
Koppanva tette le a csészéjét, és így szólt:
– A régi fiúddal van teli az újság, Sarah.
Sarah épp Dennyt etette. Fürdőköpenyben volt, haja akár a boglya, szeme résnyire nyitva. Félig még aludt. Előző este társaságban voltak. Harrison Fisher volt a díszvendég, aki már akkor is New Hampshire harmadik választókerületét képviselte a Kongresszusban, amikor még dinoszauruszok jártak e földön, s a jövő évi választásnak is biztos jelöltje. Taktikus dolog volt tőle és Walttól, hogy elmentek. Taktikus. Ez volt az a szó, amelyet mostanság Walt a leggyakrabban használt. Walt az este sokkal többet ivott, mint ő, és ma reggel mégis ő van fölöltözve, s láthatólag ő a frissebb, míg Saraht mintha iszap borítaná. Ez nem igazság.
– Fuj – Denny visszaköpött egy kanálnyi gyümölcspépet.
– Ejnye – mondta Sarah Dennynek. Waltnak pedig:
– Johnny Smithről beszélsz?
– Csakis.
Sarah fölkelt, és átment az asztal Walt felőli oldalára.
– Nincs baj vele, ugye?
– Jól van, nagy a felhajtás körülötte, úgy látom – felelte szárazon Walt.
Sarahnak az a homályos gondolata támadt, hogy a dolog netán összefügg azzal, ami akkor történt, amikor meglátogatta Johnnyt, de a főcím mérete megdöbbentette: TRANSZCENDENS KÉPESSÉGEKET MUTATOTT A KÓMÁBÓL MAGÁHOZ TÉRT BETEG EGY DRÁMAI SAJTÓKONFERENCIÁN. A riportot David Bright írta. A mellékelt fényképen Johnny volt látható, soványán, s a vaku erős fényében siralmas zavarban áll egy férfi elterült teste fölött. A férfit a képaláírás szerint Roger Dussault-nak hívják, s a lewistoni újság riportere. A riporter összeesett a kinyilatkoztatás után, közölte a képaláírás.
Sarah lerogyott a Walt melletti székbe, és olvasni kezdte a cikket. Ez nem tetszett Dennynek, s csapkodni kezdte magas etetőszéke tálcáját, s reggeli tojását követelte.
– Úgy hiszem, hívnak – mondta Walt.
– Nem etetnéd meg te, édes? Amúgy is szívesebben eszik, ha tőled kapja. – Folyt, a 9. old. 3. hasáb. Továbblapozott a kilencedik oldalra.
– Hát hízelegni, azt tudsz – felelte lemondóan Walt. Levette sportzakóját, és fölvette Sarah kötényét. – Itt is vagyok már, koma – nevetett, és etetni kezdte a tojással Dennyt.
Sarah, mihelyt a beszámoló végére ért, visszalapozott, és újraolvasta. Szemét újra meg újra magához vonzotta a fénykép, Johnny zavart, riadt arca. A hason fekvő Dussault-t körülvevő emberek szinte félve néztek Johnnyra. Sarah nem csodálkozott ezen. Visszaemlékezett arra, amikor megcsókolta Johnnyt, milyen furcsa kifejezés suhant át az arcán. És amikor megmondta Sarahnak, hol találja meg az elveszett jegygyűrűt, akkor ő, Sarah is félt.
De hát, Sarah, amitől te féltél, az nem egészen ugyanez volt, ugye?
– Na még egy picit, nagyfiú – szólt épp Walt, mintha ezer mérföldnyiről hallatszana. Sarah föltekintett rájuk, amint ott ülnek együtt a finom porszemekkel telt napsugárcsíkban, köténye beszorul Walt térde közé, s Sarah hirtelen újra félni kezdett. Látta a gyűrűt, amint lesüllyed a vécécsésze aljára, közben újra meg újra megfordul. Hallotta a kis koppanást, amint a porcelánnak ütődik. Mindenszentek napi álarcokra gondolt, a srácra, amint azt mondja: Imádom nézni, amint erre a pasira rájár a rúd. Adott, de soha be nem váltott ígéretekre gondolt, szeme rászaladt erre a sovány arcra az újságfényképen, amely olyan elesett, nyomorúságos meglepetéssel nézett ki rá.
– ...cseles dolog, meg kell adni – jegyezte meg Walt, és visszaakasztotta a kötényét. Már el is érte, hogy Denny megegye a tojást az utolsó csöppig; fia és utódja most elégedetten cumizott egy gyümölcslés üvegből.
– Tessék? – nézett föl Sarah, amint férje odajött hozzá.
– Azt mondtam, hogy akinek majdnem félmillió dollárnyi kifizetetlen kórházi számlája van, attól marhajó trükk ez.
– Mi a csudáról beszélsz? Mit értesz azon, hogy cseles dolog?
– Persze – Walt láthatólag nem vette észre Sarah indulatát. – Ha összehoz egy könyvet a balesetéről meg a kómáról, kereshet vele hétezer, talán tízezer dollárt. De ha léleklátóként bújt elő a kómából, akkor a határ: a csillagos ég.
– Ez aztán gyalázatos rágalom! – Sarah hangja elvékonyodott a dühtől.
Walt odafordult hozzá, először meglepetten, aztán megértéssel. A megértő tekintetétől Sarah még jobban földühödött. Ha mindig bedobott volna egy ötcentest egy perselybe, valahányszor Walt Hazlett azt hitte, megérti őt, most már első osztályon repülhetne Jamaicába.
– Ne haragudj, hogy szóba hoztam – mondta a férje.
– Johnny nem hazudik... annyit se, mint a pápa... nem... tudd meg!
Walt harsogva fölnevetett, és Sarah abban a pillanatban kis híján fölkapta kávéscsészéjét és a férjéhez vágta. Ehelyett inkább szorosan összefonta a kezét az asztal alatt, és megfeszítette. Denny az apjára bámult, és ő is kacagott.
– Drágám – szólt Walt –, nekem semmi bajom vele. Semmi bajom azzal, amit művel. Tulajdonképpen tisztelem érte. Ha az a vén dagadt, begyepesedett Fisher képes lehet rá, hogy tönkrement ügyvédből a képviselőházba kerüljön tizenöt év alatt, akkor ennek a krapeknak minden joga megvan rá, hogy annyit markoljon föl, amennyit csak tud, azzal, hogy léleklátónak adja ki magát...
– Johnny nem hazudik – ismételte színtelen hangon Sarah.
– Ezt csak a fodrászlányok veszik be, akik a bulvármagazinokat bújják és a Világegyetem Könyvklub tagjai – mondta jóindulatúan. – Bár azt azért elismerem, egy kis második látás jól jönne az esküdtszék kiválogatásánál ebben az istenverte Timmons-perben.
– Johnny Smith nem hazudik – ismételte Sarah, és fölidéződött benne Johnny szava: Lecsúszott az ujjadról. Épp a férjed borotválkozókészletét raktad be az egyik oldalzsebbe, s eközben lecsúszott... Menj fel a padlásra, és nézd meg, Sarah. Meglátod. De ezt nem mondhatta el Waltnak. Walt nem tudta, hogy ő bent járt és meglátogatta Johnnyt.
Nincs abban semmi rossz, hogy meglátogattam, futott át az agyán.
Nincs hát, de hogyan reagálna Walt arra a hírre, hogy ő a vécébe dobta és lehúzta az eredeti jegygyűrűt? Aligha értené meg, hogy a riadalom hirtelen áramütése késztette erre – ugyanazé a riadalomé, amely most az újságban közölt arcokon tükröződik, és bizonyos fokig még Johnny arcán is. Nem, ezt Walt aligha értené meg. Elvégre ha az ember a vécébe dobja a jegygyűrűjét és még a vizet is ráereszti, az azért túlmegy minden határon.
– Jól van – bólintott Walt –, nem hazudik. De hát azt mégsem hiszem el...
Sarah halkan így szólt:
– Nézd ezeket az embereket itt mögötte, Walt. Nézd meg az arcukat. Ezek elhiszik.
Walt futólag rájuk pillantott. – Persze; ahogy a gyerek is hisz a bűvészben, amíg a produkció tart.
– Azt hiszed, hogy ez a Dussault afféle, hogy is mondják, tisztelő, cinkos? A cikk szerint ő és Johnny eddig még nem találkoztak soha.
– Csak így sikerülhet mutatvány – magyarázta türelmesen Walt. – Egy bűvész semmit se ér el, ha nyúlketrecből húz elő egy nyulat, csak ha kalapból. Johnny Smith vagy tudott valamit, vagy marhajól ráérzett valamire annak a Dussault-nak a viselkedése alapján. De, ismétlem, nekem ezzel csak imponál. Jókora feltűnést keltett vele. Ha ez pénzzé válik, le a kalappal előtte.
Sarah ebben a pillanatban gyűlölte, megvetette ezt a jó embert, akihez feleségül ment. Igazán semmi szörnyűség nem lapult a jósága mögött, az állhatatossága, a szelíd jókedélye mögött – csak az a mély meggyőződés, hogy mindenki a csúcsra tör, s mindenki ügyeskedik a maga kis bulijával. Ma reggel képes volt vén dagadt, begyepesedett alaknak nevezni Harrison Fishert; tegnap este harsogva nevetett Fisher sztorizásán valami Greg Stillsonról, egy tudom is én milyen városka muris polgármesteréről, aki hülyeségében arra vetemedik, hogy jövőre független képviselőjelöltként induljon a választáson.
Nem, Walt Hazlett világában senkinek sincs léleklátó ereje, nincsenek hősök, csak a belülről-kell-megváltoztatnunk-a-rendszert alapelv a mindenható. Jó ember, megbízható ember, szereti őt és Dennyt, de Sarah lelke hirtelen Johnnyért jajdult fel, s öt közös évükért, amelytől elestek. Vagy a közös életükért. Egy sötétebb hajú gyerekért.
– Indulnod kellene, szívem – szólt férjének csöndesen. – Még vasra verik a Timmonsodat, mire odaérsz.
– Jól van. – Rámosolygott Sarahra, az összegezés elhangzott, az ülés berekesztve. – Szent a béke?
– Szent a béke. – De ő mégis tudta, hol van a gyűrű. Ő tudta.
Walt megcsókolta, jobb kezével könnyedén megsimította Sarah tarkóját. Mindig ugyanazt reggeliztek, férje mindig ugyanúgy csókolta meg, eljön majd a nap, amikor Washingtonba költöznek. És senki se léleklátó.
Öt perc múlva Walt már ott se volt, kihátrált a kis piros Pintóval a Pond Streetre, a szokásos kis tülkölést még megeresztette búcsúzóul, azután elrobogott, ő magára maradt Dennyvel, aki épp azon volt, hogy megfojtsa magát, amint az etetőszéke tálcája alá akart beszuszakolódni.
– Rosszul csinálod, Kuksi – vágott át a konyhán Sarah, és kikapcsolta a tálcát.
– Fuj – kiáltotta Denny undorral.
Kandúrjuk, Rőthuszár lopódzott be a konyhába szokásos lassú, fiatalkorú bűnöző lépteivel. Denny elkapta, és aprókat göcögött hozzá. A macska hátracsapta a fülét, és lemondóan lapított.
Sarah elmosolyodott, és leszedte az asztalt. Tehetetlenségi nyomaték. Egy mozdulatlan test mozdulatlan marad, s ő mozdulatlan volt. Hagyjuk Walt árnyoldalát; neki, Sarahnak is megvan a magáé. Nem áll szándékában több, mint karácsonyra üdvözlőkártyát küldeni Johnnynak. Jobb így, biztonságosabb így – mert egy mozgásba lendült tömeg hajlamos rá, hogy továbbgördüljön. Jó itt az élete. Kiheverte Dant, kiheverte Johnnyt, akit olyan tisztességtelen módon raboltak el tőle (de hát oly sok minden tisztességtelen ezen a világon), az örvények után kijutott erre a nyugodt vízre, s itt is akar maradni. Ez a napsütötte konyha nem rossz hely. Legjobb, ha elfelejti a megyei vásárokat, a szerencsekerekeket, el Johnny Smith arcát.
Míg vizet eresztett a mosogatóba, hogy elmossa az edényeket, bekapcsolta a rádiót, és épp a hírek elejét kapta el. Az első hírtől megdermedt, kezében az épp elmosott tányérral, tekintete döbbenten kitévedt kis hátsó udvarukra. Johnny anyja agyvérzést kapott, miközben a tévén a fia sajtókonferenciájáról készült riportot nézte. Az asszony ma reggel halt meg, alig egy órája.
Sarah megtörölte a kezét, lekattintotta a rádiót, és kiszabadította Rőthuszárt Denny keze közül. Bevitte fiát a nappaliba, és belerakta járókájába. Denny hangos és élénk üvöltéssel tiltakozott e méltatlanság ellen, ő tudomást se vett erről. A telefonhoz ment, és az Észak-maine-i Egészségügyi Központot tárcsázta. A telefonközpontos, aki már nyilvánvalóan unta, hogy ugyanazt a felvilágosítást ismétli újra meg újra, közölte vele, hogy John Smith az előző este, valamivel éjfél előtt kiíratta magát a kórházból.
Lerakta a telefont, és leült egy székbe. Denny tovább sírdogált járókájában. Víz zubogott a mosogatóba. Sarah egy idő múlva fölállt, kiment a konyhába, és elzárta a csapot.

Tizennegyedik fejezet

1

A Belső Látás című újság embere október 16-án állított be, nem sokkal azután, hogy Johnny kinn járt a postáért.
Apjának háza jó messze esett az országúttól; kövezett kocsiútjuk csaknem negyed mérföldnyi hosszú volt, amely sűrű luc- és erdei fenyők között vezetett. Johnny mindennap megtette oda-vissza. Először a kimerültségtől reszketve, sajgó lábbal, sántikálva ért vissza a tornáchoz. Most azonban, másfél hónap múltán (kezdetben egy órájába került a fél mérföldnyi út) ez a séta lett az egyik kedvtelése, alig várta. Nem a postát, hanem a sétát.
Belekezdett a téli tüzelő felhasogatásába. Erre a munkára Herb eredetileg föl akart venni valakit, minthogy ő maga elszegődött egy új lakótelepre, Libertyville-be.
– Tudod, John, mikor kezd leskelődni az emberre az öregség? – kérdezte mosolyogva. – Akkor, amikor az ősz beálltával már nem akarsz a szabadban dolgozni.
Johnny fölment a tornácra, leült egy fonott székbe, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Jobb lábát fölrakta a tornác mellvédjére, és fájdalmasan elfintorodva kézzel fölébe rakta a bal lábát is. Mikor ezzel elkészült, nekiállt bontogatni a postáját.
Postája ritkult valamelyest az utóbbi időben. Amikor első hetét töltötte itt Pownalban, megesett, hogy két tucat levelet és nyolc-kilenc csomagot kapott naponta, legtöbbjét a kórház továbbította, néhányat a pownali postára küldtek (változatos helyesírással hol Pownellnek, hol Poenulnak írva, egy emlékezetes esetben pedig Poonutsnak).
A levelek legtöbbje tudathasadásos emberektől jött, akik mintha valami vezérelvet keresgélve botorkálnának át életükön. Voltak köztük gyerekek, akik autogramot kértek tőle, nők, akik vele akartak hálni, nők, férfiak, akik tanácsát kérték, mert szerelmük elhagyta őket. Néhányan kabalákat küldtek. Néhányan horoszkópot. A levelek nagy része vallásos tartalmú volt, és ezekből az általában kézzel és rossz helyesírással, óvatos, nagy betűkkel, de egy értelmes első osztályos macskakaparásánál valamivel gyengébben papírra vetett sorokból Johnny szinte anyja szellemére ismert.
A levelek afelől győzködték, hogy ő próféta, akit azért küldtek, hogy vezesse ki a sivatagból az elcsigázott és illúziójukat vesztett amerikaiakat. Ő a biztosítéka annak, hogy közel a végítélet. Ezzel az október 16-i postával hat példány érkezett Hal Lindsey A Föld, e hajdanvolt bolygó című könyvéből – anyja bizonyára örült volna. Biztatták: hirdesse Krisztus isten voltát, és vessen véget az ifjúság laza erkölcseinek.
Ezeket ellensúlyozták becsmérlő levelek – ilyen kevesebb jött, de éppoly erőszakosak voltak –, noha többnyire névtelenek. Az egyik levél feladója azt a kinyilatkoztatást vetette szurtos ceruzával sárga hivatali papirosra, hogy Johnny az Antikrisztus, és arra biztatta, legyen öngyilkos. Négy-öt levélíró az iránt érdeklődött, milyen érzés volt meggyilkolni a saját anyját. Tömérdek ember írt azért, hogy szélhámossággal vádolja. „JÖVŐBELÁTÁS, TELEPÁTIA MIND BAROMSÁG! KAPD BE A MICSODÁM, TE CSODABAROM!”
És egyesek tárgyakat küldtek. Ez volt a legrosszabb.
Herb a munkából hazafelé menet mindennap megállt a pownali postahivatalnál, és átvette azokat a csomagokat, amelyek nagyobbak voltak, semhogy befértek volna postaszekrényükbe. A kísérőlevelek alapjában mind hasonlítottak egymásra; egy-egy fojtott kiáltás. Mondja meg, mondja meg, mondja meg.
Ez a sál a fivéremé volt, aki 1969-ben tűnt el egy horgászkiránduláson, az Allagashban. Nagyon határozottan úgy érzem, él. Mondja meg, hol van.
Ez a rúzs a feleségem öltözőasztalkájáról való. Azt hiszem, megcsal, de nem vagyok bizonyos benne. Mondja meg, megcsal-e.
Ez a fiam óraszíja. Iskola után már sose jön haza, késő éjszakáig elmaradozik. Mondja meg, mit művel.
Egy észak-karolinai asszony – isten tudja, miként hallott őfelőle; hiszen az az augusztusi sajtókonferencia nem került bele az országos hírközlésbe – üszkös fadarabkát küldött. Leégett a háza, magyarázta a levél, férje s öt gyereke közül kettő ott veszett a lángokban. A charlotte-i tűzoltóság azt mondta, az elektromos hálózat hibája okozta a tüzet, de ő ezt egyszerűen képtelen elhinni. Biztosan gyújtogatás volt. Azt kérte, Johnny tapintsa meg a csatolt elfeketedett fadarabot, és mondja meg neki, ki tette, hadd rothadjon holta napjáig börtönben az a szörnyeteg.
Johnny egyik levélre se válaszolt, és a tárgyakat mind visszaküldte (még a megszenesedett fadarabot is), saját költségére és kommentár nélkül. Néhányat közülük csakugyan megérintett. A legtöbb, mint a charlotte-i asszony törött deszkafaldarabkája, semmit se mondott neki. De néhányukat megérintve nyugtalanító képzetei támadtak, akár a lidérces álmok. Legtöbb esetben nyom volt csupán; egy kép villant fel, s másodpercek múltán elfakult, semmi megragadható nem maradt belőle, csak valami homályos érzés. De egyikük...
Azé a nőé volt, aki a sálat küldte abban a reményben, hogy ő megtudja, mi történt a bátyjával. Közönséges fehér kötött sál volt, melyből millió hasonló akad az országban. De amint hozzányúlt, apja házának valósága hirtelen megszűnt, a szomszéd szobából szóló televízió hangja erősödött-halkult, erősödött-halkult, míg csupán nyári bogarak zümmögésévé, távoli vízbugyborékolássá nem vált.
Erdőillat az orrában. Zöld sávokban vág be a napfény e nagy, öreg fákon át. A talaj már három órája átázott, tocsogó lett, akár az iszap. Megrémült, nagyon is megrémült, de észnél volt. Ha az ember eltéved egy nagy északi tájon és úrrá lesz rajta a rémület, már faraghatják is a sírkövét. Tovább vergődött délnek. Két napja már, hogy különvált Stivtől, Rockytól és Logantől. Azok ott táboroztak le, egy folyó
(de a neve nem akart előjönni, a holtsávban volt)
közelében, pisztrángra horgásztak, és ő volt a hibás, a szentségit; alaposan berúgott.
Most látta a málháját, egy régi, mohával benőtt farakásnak támasztva, fehér száraz ágak állnak ki itt-ott a zöld közül, akár a csontok, látta a csomagját, igen, de nem érte el, mert ment néhány yardnyit, hogy könnyítsen magán, és egy igazán iszapos részbe jutott, a sár majdnem az L. L. Bean-féle csizmája széléig ért. Megpróbált kihátrálni, szárazabb helyre lelni, ahol a dolgát el tudja végezni, de nem sikerült kijutni. Nem sikerült kijutnia, merthogy nem sár volt az. Hanem... valami más.
Ott állt, hiába nézdegélt körül, hogy valamibe megkapaszkodjék, majdnem fölnevetett saját hülyeségén, hogy egyenesen a folyóhomokba gyalogolt, miközben pisilésre alkalmas helyet keres.
Ott állt, kezdetben bizonyos volt benne, hogy nyilván sekély folyóhomokfolt lehet ez, a legrosszabb esetben a csizmája száráig ér, lesz majd mit mesélni, ha visszajut.
Ott állt, s az igazi pánik csak akkor tört rá, amikor a folyóhomok engesztelhetetlenül szivárgott tovább, a térde fölé. Ekkor viaskodni kezdett, elfeledve, hogy ha az ember ostobamód folyóhomokba kerül, nyugton kell maradnia. Alig telt bele kis idő, a folyóhomok már a derekáig ért, és most már mellmagasságig szívta magába, akár valami nagy, barna száj, elszorította a lélegzetét; kiáltozni kezdett, de senki se jött, semmi se jött, csak egy kövér, barna mókus, amely a mohos farakáson haladt lefelé, és megült az ő csomagján, onnan nézte élénk fekete szemével.
Most már a nyakáig ért, sűrű, barna illata az orrába hatolt, kiáltásai elvékonyodtak, zihálassa fogytak: a folyóhomok irgalmatlanul kinyomta belőle a levegőt. Madarak röpködtek csapongva, csiripelve, perlekedve, s a napfény zöld sávjai patinás rézként hulltak át a fákon, a folyóhomok pedig az álla fölé ért. Egyedül, egyedül fog meghalni, és kinyitotta a száját, hogy még egy utolsót kiáltson, de nem lett belőle kiáltás, mert hogy a folyóhomok belefolyt a szájába, ráfolyt a nyelvére, befolyt a foga közé, ő nyelte a folyóhomokot, és az a sikoly soha nem hangzott fel.
Johnny hideg verítékben tért magához, libabőrösre dermedt, erősen szorította a sálat, zihált. A padlóra hajította a sálat, az fehér kígyóként hevert ott. Nem akart hozzányúlni többé. Apja tette be egy válaszborítékba, és visszaküldte.
De most, hál' istennek, apadni kezdett már a postája. A bolondok újabb célt találtak közösségi és magánmegszállottságaiknak. Az újságírók nem jelentkeztek már interjúért, részben, mert új, titkos telefonszámot kért, részben, mert a sztori már lerágott csont lett.
Roger Dussault írt egy hosszú és dühös cikket lapjába, amelynél főmunkatárs volt. Az egész ügyet kegyetlen és ízléstelen szélhámosságnak bélyegezte. Johnny nyilván, minden eshetőségre felkészülve, bemagolta néhány riporter múltbéli incidenseit, akikről valószínűsíthető volt, hogy ott lesznek a sajtókonferencián. Igen, elismeri, nővérének, Anne-nek Terry volt a beceneve. Meglehetősen fiatalon halt meg, és hajszolt életet élt. Mindez azonban hozzáférhető információ annak, aki utána akar ásni. Meglehetősen logikusnak állította be az egészet. A cikk nem tért ki arra, hogy Johnny, aki addig ki se tette a lábát a kórházból, miként tett szert ezekre a „hozzáférhető információkra”, de ez olyan mozzanat volt, amely láthatólag a legtöbb olvasó figyelmét elkerülte. Johnny fütyült rá. Az incidens lezárult, s neki nem állt szándékában újabbakat létrehozni. Ugyan mi jót tenne, ha írna annak a hölgynek, aki a sálat küldte, és elmondaná neki, hogy fivére ordítozva pusztult el a folyóhomokban, mert rossz irányba indult a vizeléshez megfelelő helyet keresni? Vajon megkönnyebbülne-e az asszony, jobb lenne számára az élet ezután?
A mai posta csak hat levelet hozott. Villanyszámlát. Levelezőlapot Herb oklahomai unokanővérétől. Egy hölgy feszületet küldött Johnnynak, Krisztus lábán parányi, aranybetűs bélyegző: MADE IN TAIWAN. Volt egy rövidke levél Sam Weizaktól. És egy kis boríték, amelyen a feladó neve láttára hunyorogni kezdett és följebb húzódott a székben. S. Hazlett. 12 Pond Street, Bangor.
Sarah. Föltépte a borítékot.
Előzőleg kapott már tőle kondoleálókártyát, két nappal anyja temetése után. A lap hátán Sarah nyugodt, hátradűlő betűivel ez állt: „Johnny, nagyon veled érzek. A rádión hallottam, hogy édesanyád elhunyt – valamiképp ez tűnt a leggyalázatosabbnak az egészben, gyászodat is közhírré tették. Nem tudom, emlékszel-e vagy nem, de a baleseted estéjén beszélgettünk édesanyádról. Megkérdeztelek, mit tenne, ha hazavinnél egy hitehagyott katolikus lányt, te meg azt mondtad, mosolyogva, befogadna, és odacsúsztatna néhány röpiratot. Abból, ahogyan mosolyogtál, láttam, mennyire szereted. Édesapádtól tudom, hogy Vera megváltozott, de a változás legfőbb oka az volt, hogy annyira szeretett téged, és egyáltalában nem tudta tudomásul venni a történteket. És a végén, úgy sejtem, megkapta hitéért a jutalmat. Kérlek, fogadd meleg együttérzésemet, és ha segíthetek neked akár most, akár később, légy szíves, számíts barátodra, Sarahra.”
Rögtön válaszolt, s megköszönte az együttérzést, a felkínált segítséget, megfontoltan fogalmazott, félt, hogy elárulja magát, és olyasmit ír, amit nem kellene. Sarah férjes asszony, s ezen nincs módja és lehetősége változtatni. De eszébe jutott az a beszélgetés az édesanyjáról – és még annyi minden más arról az éjszakáról. Sarah levele fölidézte az egész estét, s ő keserédes hangon válaszolt, amely keserűbb volt, mint amilyen édes. Még mindig szerette Sarah Bracknellt, és folyton figyelmeztetnie kellett önmagát arra, hogy Sarah Bracknell már nincs, egy másik nő lépett a helyébe, aki öt évvel idősebb és egy kisfiú édesanyja.
Most előhúzta a borítékból az egyetlen papírlapot, és gyorsan átfutotta. Sarah és kisfia Kennebunkba készülnek, egy hetet töltenek ott Sarah hajdani szobatársnőjénél, Stephanie Constantine-nál, akit akkoriban Stephanie Carsleighnek hívtak. Azt írta, Johnny valószínűleg emlékszik rá, de Johnny nem emlékezett. Szóval Walt Washingtonban ragadt három hétre, részben a cég, részben a Republikánus párt ügyében, és Sarah úgy gondolta, rászánna egy délutánt, hogy meglátogassa Johnnyt és Herbet, ha nem zavarna.
„Megtalálhatsz Steph telefonszámán – 814-6218 – bármikor október 17-e és 23-a között. Természetesen, ha ezt bármiképp kényelmetlennek találod, hívj fel, és mondd meg, akár idehaza, akár odakinn K'bunkban. Meg foglak érteni. Sok szeretettel üdvözöl mindkettőtöket: Sarah.”
Johnny tartotta a levelet, és tekintete elkalandozott az udvaron át az erdőig, amely sárgásbarnára és aranyszínűre vált, szinte egyetlen hét leforgása alatt. Hamarosan lehullanak a levelek, s azután jön a télidő.
Sok szeretettel üdvözöl mindkettőtöket Sarah. Hüvelykujját elgondolkodón húzta végig e szavakon. Jobb lenne föl se hívni, se nem írni, semmit se csinálni, gondolta. Sarah megértené az üzenetet. Ahogyan az az asszony is, aki a sálat küldte postán. Ugyan mi jó származna belőle? Minek fölébreszteni az alvó oroszlánt? Lehet, hogy Sarah könnyedén le tudja írni ezt a fordulatot: sok szeretettel, ő azonban nem képes rá. Még nem heverte ki a múlt fájdalmait. Az ő számára az idő kegyetlenül eltorzult, összezsugorodott, megcsonkult. Saját belső időszámításában Sarah még hat hónappal ezelőtt az ő szerelmese volt. Racionálisan tudomásul vette a kómát és az időt, de érzelmei makacsul ellenálltak. A kondoleálókártya megválaszolása is nehéz volt annak idején, de ezzel a levéllel most az egész ügy felkavarodhatna, rossz irányt venne, esetleg túllépi a barátság határait, márpedig ennél több köztük nem lehet. Ha meglátja Saraht, talán valami ostobaságot tesz vagy mond. Jobb nem fölhívni. Jobb elsüllyeszteni a levelet.
Mégis fel fogja hívni Saraht, gondolta. Telefonál, és meghívja.
Zavartan csúsztatta vissza a levelet a borítékba.
A napsugár fényes krómba kapott bele, megcsillant rajta, és fénynyilat lőtt vissza szemébe. Egy Ford kupé kapaszkodott föl a kocsifelhajtón. Johnny hunyorgott, megpróbálta kivenni, ismerős kocsi-e. Errefelé ritka a vendég. A posta sok, de látogató csak két-három alkalommal állított be eddig. Pownal kicsi pont a térképen, nehéz megtalálni. Ha a kocsi olyasvalakié, aki tudásra szomjas, gyorsan elküldi isten hírével, szívélyesen, de határozottan. Ezt tanácsolta Weizak búcsúzóul. Jó tanács, gondolta Johnny.
– Ne engedd, hogy bárki is belerángasson a mindentudó guru szerepébe, Johnny. Ne bátorítsd őket, akkor majd elfelejtik. Lehet, hogy kezdetben szívtelenségnek érzed majd, hiszen a legtöbbjük csalódott ember, teli problémával és jó szándékkal, mégis: létkérdés ez a számodra, a személyiséged szabadsága múlik rajta. Szóval: csak határozottan. – És így is lett.
A Ford a fészer és a farakás között állt meg, s amint megfordult, Johnny észrevette a szélvédő sarkában a Hertz autókölcsönző fölragasztott címkéjét. A kocsiból egy igen magas férfi szállt ki és nézett körül, vadonatúj kék vászonfarmerban, piros flanel vadászingben, amely mintha most került volna le az L. L. Bean áruház polcáról. Érződött ezen a férfin, hogy nem szokott hozzá a vidékhez, tudja ugyan, hogy New Englandben nincsenek már farkasok és pumák, de azért jobb félni, mint megijedni. Nagyvárosi ember. Fölpillantott a tornácra, meglátta Johnnyt, és köszöntésre emelte a kezét.
– Jó napot – szólalt meg. Kiejtése is nagyvárosi volt (Brooklyn, gondolta Johnny), és úgy zengett, mintha egy Saltine kekszesdobozból szólna.
– Üdv – köszönt Johnny. – Eltévedt?
– Remélem, nem – jött oda a lépcső aljához az idegen. – Maga vagy John Smith, vagy az ikertestvére.
Johnny elmosolyodott:
– Nincs testvérem, úgyhogy azt hiszem, eltalált a megfelelő ajtóhoz. Segíthetek valamiben?
– Nos, talán segíthetünk egymásnak. – Az idegen följött a tornáclépcsőn, és a kezét nyújtotta. Johnny kezet fogott vele. – A nevem Richard Dees. Belső Látás magazin. őszülő haja divatosan félhosszúra nyírva. Festeti, mulatott magában Johnny. Mit lehet mondani olyasvalakiről, akinek a hangja olyan, mintha egy Saltine-es kekszesdobozból szólna és őszre festeti a haját?
– Talán látta már ezt a magazint.
– Ó, láttam. A szupermarketben a pénztáraknál árulják. Nem óhajtok interjút adni. Sajnálom, hogy ilyen nagy utat tett meg hiába. – A lapot csakugyan árulták a szupermarketekben. A nagybetűs címek épp csak hogy nem ugrottak le a műnyomópapír lapról. ŰRLÉNYEK MEGÖLTEK EGY KISGYEREKET. SÍR A KÉTSÉGBEESETT ANYA. GYERMEKEINKET MÉRGEZŐ TÁPLÁLÉKOK. 12 LÁTNOK 1978-RA FÖLDRENGÉST JÓSOL KALIFORNIÁBAN.
– Hát, szóval, nem épp interjúra gondoltunk – közölte Dees. – Leülhetek?
– Az az igazság, hogy...
– Mr. Smith, én New Yorkból repültem, Bostontól pedig olyan kis gép hozott tovább, hogy azon töprengtem közben, mi lesz a feleségemmel, ha végrendelet nélkül halok meg.
– Portland-Bangor Légitársaság? – nevetett Johnny.
– Igen, az volt az.
– Értem. Az ön hősiessége és munkája iránti elhivatottsága megható. Állok rendelkezésére, de legföljebb tizenöt percig. Minden délután aludnom kell. – Kegyes hazugság volt a cél érdekében.
– Tizenöt perc bőven elég lesz. – Dees előrehajolt. – Mr. Smith, ha jól sejtem, a maga adóssága kábé kétszázezer dollárra rúg. Ettől aztán nem fér be az a bizonyos zabszem, mi?
Johnny mosolya lehervadt.
– Az anyagi helyzetem kizárólag rám tartozik.
– Persze, természetes, hogyne. Nem sértő szándékkal mondtam, Mr. Smith. A Belső Látás állást szeretne kínálni magának. Igencsak gyümölcsözőt.
– Nem. Szó se lehet róla.
– Ha legalább lehetőséget adna, hogy fölvázoljam magának...
Johnny így szólt:
– Nem vagyok gyakorló médium. Nem vagyok se Jeane Dixon, se Edgar Cayce, se Alex Tannous. Ennek vége. Semmit se akarok kevésbé, mint ezt.
– Volna néhány perce?
– Mr. Dees, úgy látszik, nem érti, hogy én...
– Csupán néhány perce? – mosolygott megnyerően Dees.
– Különben is: honnan tudta meg, hol lakom?
– Van egy tudósítónk egy közép-maine-i lapnál, a Kennebec Journal-nál. Ő mondta, hogy maga eltűnt a nyilvánosság elől, de alighanem az apjánál lakik.
– Hát ezért őszinte hálával tartozom neki, annyi szent.
– Persze – felelte könnyedén Dees. – Lefogadom, csakugyan így véli majd, ha végighallgatja az ajánlatomat. Mondhatom?
– Mondja. De csak azért, mert a Pánik Légitársaság gépén repült idáig, nem fogom meggondolni magam.
– No, majd meglátja. Szabad országban élünk, nem? De bizony. A Belső Látás a dolgokat spiritualista nézőpontból közelíti meg, mint nyilván maga is tudja, Mr. Smith. Olvasóink, miért is tagadnám, majd megdöglenek az ilyesmiért. Heti hárommillió a példányszámunk. Hárommillió olvasó minden héten, Mr. Smith, mit szól ehhez? Hogy hogyan csináljuk? Figyeljük az idők szavát, a spirituális...
– „Ikercsecsemőket Falt Fel a Rablómedve” – mormolta Johnny.
Dees vállat vont.
– Hogyne, persze, kegyetlen világban élünk, nem? Az embereket tájékoztatni kell ezekről a dolgokról. Joguk van rá, hogy megtudják. De minden egyes kutyaütő cikk mellé három másikat adunk, amelyek elmondják olvasóinknak, hogyan fogyhatnak le fájdalommentesen, hogyan találhatják meg a szexuális boldogságot és kielégülést, hogyan kerülhetnek közelebb Istenhez...
– Maga hisz Istenben, Mr. Dees?
– Tulajdonképpen nem – eresztett meg egy újabb megnyerő mosolyt Dees. – De demokráciában élünk, a föld legelső országában, nem igaz? Itt mindenki maga vezérli a lelkét. Nem hiszek, a lényeg az, hogy olvasóink hisznek Istenben. Hisznek az angyalokban és a csodákban...
– És ördögüzésben és ördögökben és fekete misékben...
– Bizony, bizony, bizony. Érti ezt maga. Ez spiritualista közönség. Hisznek ebben az egész halandzsában. Összesen tíz léleklátóval van szerződésünk, köztük Kathleen Nolannel, Amerika leghíresebb médiumával. Szerződést szeretnénk kötni önnel, Mr. Smith.
– Igazán?
– Csakugyan szeretnénk. Hogy mit jelentene ez a maga számára? Az arcképe és egy rövid cikk jelenne meg évente nagyjából tizenkét alkalommal, amikor a "Léleklátók" sorozatunkat futtatjuk. A Belső Látás Tíz Híres Léleklátója Második Ford-Kormányzatot Jósol, meg effélék. Mindig csinálunk egy újévi magazint, s egy másikat a július negyedikei nemzeti ünnepre, Amerika jövőjéről. Ezek nagyon izgalmas kiadványok, sok külpolitikai encsembencsemmel, gazdaságpolitikával meg egyéb válogatott csemegékkel.
– Attól tartok, rosszul ítél meg engem – szólalt meg Johnny. Nagyon lassan beszélt, mintha egy kisgyerekhez szólna. – Megsejtettem már egyet s mást, azt hiszem, úgy is mondható, hogy „láttam a jövőt”, de nincs hatalmam fölötte. Ahogy egy bikát nem tudnék megfejni, éppúgy képtelen lennék előállni egy jóslattal a második Ford-kormányzatról, ha lesz ugyan valaha egy ilyen kormányzat.
Dees ijedten meredt rá:
– De hát ki mondta, hogy tudnia kell? Ezeket a cikkeket a belső munkatársak írják.
– Belső?... – képedt el Johnny. Most már végképp nem értette a dolgot.
– Hát persze – szakította félbe türelmetlenül Dees. – Ide figyeljen. Az elmúlt néhány évben az egyik sztárunk Frank Ross volt, aki a természeti katasztrófákra szakosodott. Csuda rendes hapsi, de ne éljek, ha kilenc osztálynál többet járt. Két menetet szolgált le katonáéknál, s amikor rátaláltunk, távolsági buszokat takarított a New York-i Port Authority pályaudvaron. Gondolja, hogy vele íratnánk cikkeket? Két effel írná azt, hogy ablak.
– De a jóslatok...
– Semmi megkötés, szabad kéz mindenben. Meglepődne, hogy ezek a manusok és csajok milyen gyakran beletrafálnak valami bomba sóderba.
– Sóder – ismételte meg zavartan Johnny. Kissé meglepődött, mikor észrevette, kezd begurulni. Amióta az eszét tudja; anyja mindig megvásárolta a Belső Látást, már azokban a régi időkben is, amikor a lap fényképeket közölt véres autóroncsokról, lefejezésekről, és akasztási fotókat hozott. Vera a lap minden szavát vakon elhitte. Feltételezhetően a Belső Látás többi 2 999 999 olvasója is éppúgy elhiszi. És most itt ül ez az ember a festett ősz hajával, a negyvendolláros cipőjében, ingjében, amelyen rajta van még az áruházi címke, és sódert emleget.
– Minden meg van szervezve – magyarázta épp Dees. – Ha belenyilall magába valami, semmi mást nem kell tennie, csak fölhívnia bennünket a mi költségünkre, profik megírják a dolgot, és előállunk vele. Jogunk van rá, hogy évkönyvünkben, a Jövendőről című kiadványban összegyűjtsük a cikkeit. Magának mindazonáltal jogában áll szerződést kötni bármelyik könyvkiadóval. Mi csak az első közlésre tartunk igényt, és megmondhatom magának: szinte soha nem tagadjuk meg az utánközlést. És nagyon szépen fizetünk. Ez ráadás arra az összegre, amiről a szerződésünk szól. Kis tejszín a tejbeaprítanivalóhoz, hogy úgy mondjam – kuncogott Dees.
– És mennyi lenne ez az összeg? – kérdezte kimérten Johnny. Belemarkolt fonott széke karfájába. Jobb halántékában ritmikusan lüktetett egy ér.
– Évi harmincezer dollár az első két évre – közölte Dees. – És ha maga népszerűnek bizonyul, akkor az összegről újra tárgyalunk. Mármost, minden léleklátónak van valami szakterülete. Úgy értesültem, maga tehetséges a tárgyakkal kapcsolatban. – Dees szemhéja álmodozóan leereszkedett. – Állandó rovatot képzelek. Talán kéthetente... nem szabad a dolgot lejáratni. „John Smith felhívja a Belső Látás olvasóit, küldjék be léleklátó tanulmányozásra személyes tárgyaikat...” Valami effélét. Természetesen kikötnénk, hogy olcsó holmit küldjenek, mert semmit se küldünk vissza. De meg lesz lepve. Némelyek olyan hülyék, hogy az ész megáll, áldja meg őket érte az ég. Csodálkozni fog majd, mi minden érkezik be. Gyémántok, aranyérmék, jegygyűrűk... és csatolhatunk egy záradékot a szerződéshez, miszerint minden beküldött tárgy a maga személyes tulajdona marad.
Johnny most már tompa vörös foltokat látott a szeme előtt.
– Az emberek tárgyakat küldenek, és én csak úgy megtartom ezeket. Ezt akarja mondani.
– Persze. Nem látok semmi problémát ebben. Csak azon múlik, hogy tisztázzuk és betartsuk az alapszabályokat. Még egy kis különtejszín.
– Tegyük föl – szólt Johnny, és vigyázott, hogy hangja egykedvű maradjon –, tegyük föl, belém nyilall... egy bomba sóder, ahogy maga fogalmazta... és szépen odatelefonálok, és közlöm, Ford elnök ellen merényletet követnek el 1976. szeptember 31-én? Nem azért, mert úgy érzem, hanem mert belémnyilallt?
– Nos, tudja, szeptember csak harmincnapos – mondta Dees. – De egyébként, úgy hiszem, bitang jó. Magának ez a vérében van, Johnny. Maga nagyban gondolkodik. Ez remek. Meglepődne, milyen sokan gondolkodnak kicsinyesen ezek közül az emberek közül. Mindenáron arrafelé akarják lökni a rizsát, amerre a pénz van. Az egyik ilyen hapsink, Tim Clark Idahóban beírt két hete, és közölte, fölvillant előtte, hogy Earl Butz jövőre kénytelen lesz lemondani. Hát, már elnézést a kifejezésért, de ki nem szarja le? Kicsoda az az Earl Butz egy amerikai háziasszonynak? De magának jó hullámai vannak, Johnny. Maga erre született.
– Jó hullámaim – mormogta Johnny.
Dees kíváncsian tekintett rá:
– Nem érzi rosszul magát, Johnny? Kicsit elsápadt.
Johnny arra a hölgyre gondolt, aki a sálat küldte. Valószínűleg ő is olvassa a Belső Látást.
– Nézzük csak, össze tudom-e foglalni – mondta. – Maguk évi harmincezer dollárt fizetnek nekem a nevemért...
– És a fényképéért, ne feledje...
– És a fényképemért, néhány mások által írt cikkért. Valamint egy rovatért, ahol elmondom az embereknek, amit a beküldött tárgyaikkal kapcsolatban tudni akarnak. Pluszként megtarthatom ezt a holmit...
– Ha az ügyvédek ki tudják dolgozni...
– ...személyes tulajdonomként. Ez az ajánlat?
– Ez az ajánlat csontváza, Johnny. Elképesztő, ahogy ezek a dolgok egymást táplálják. Maga fél éven belül fogalommá válik, és utána a határ a csillagos ég. Tévé-show. Fellépések. Előadókörutak. A maga könyve, természetesen, szúrjon ki magának egy kiadót, ezek gyakorlatilag döntik a pénzt a léleklátókra. Kathy Nolan olyan szerződéssel kezdte, amilyet most magának ajánlunk, és jelenleg évi kétszáz rongyot keres. Azonkívül megalakította saját egyházát. Így az adóhivatal egyetlen pennyjére se teheti rá a kezét. Nem hagy ki egyetlen trükköt se a mi Kathynk, nem ám. – Dees előrehajolt, vigyorgott. – Én mondom, Johnny, a határ a csillagos ég.
– Meghiszem azt.
– Nos? Mi a véleménye?
Johnny előredőlt Dees felé. Egyik kezével Dees új L. L. Bean ingének ujját markolta meg, a másikkal Dees új L. L. Bean ingének gallérját.
– Hé! Mi az istent...
Johnny mindkét kezével megmarkolta Dees ingét, és előrerángatta. Az öt hónapon át végzett mindennapos testgyakorlás őrületes módon felélénkítette kéz- és karizmait.
– Azt kérdezte, mi a véleményem – mondta Johnny. Feje lüktetni és sajogni kezdett. – Megmondom. Az a véleményem, hogy maga hullarabló. Az emberi álmok meggyalázója. Az a véleményem, hogy magát egy ólombányában kellene dolgoztatni. Az a véleményem, hogy az anyjának rákban kellett volna meghalnia egy nappal azután, hogy maga megfogant benne. Ha van pokol, remélem, ott ég majd.
– Nem beszélhet velem így! – Dees úgy visongott, akár egy halaskofa. – Maga őrült, basszameg! Felejtse el! Felejtse el az egész ügyet, maga ostoba tahó! Lett volna egy lehetősége! Nehogy aztán jöjjön majd térden csúszva...
– Továbbá olyan a hangja, mintha egy Saltine kekszesdobozon át beszélne – állt föl Johnny. Fölemelte magával Deest. Annak inge alja kicsúszott már a vadonatúj farmernadrágja övéből, kilátszott alóla egy necctrikó. Johnny módszeresen rázni kezdte Deest. Dees elfelejtett dühöngeni. Bőgni kezdett, és hörögni.
Johnny a tornáclépcsőhöz rángatta, fölemelte fél lábát, és egyenesen nekiirányozta az új Levi ülepének. Dees két nagy lépcsőfokot zuhant lefele, még mindig bőgve és hörögve. Amikor leért, és megfordult, hogy szembenézzen Johnnyval, vidéki rokonra vett öltözékét belepte már az udvar pora. Ettől sokkal hitelesebbnek tűnik, gondolta Johnny, de kétségei voltak, hogy méltányolná-e Dees ezt a megállapítását.
– Rá kellene küldjem magára a zsarukat – ordította rekedten Dees. – És lehet, hogy magára is küldöm őket.
– Azt csinál, amihez kedve van – felelte Johnny. – De a törvény errefelé nem bánik túl nyájasan azokkal, akik oda dugják az orrukat, ahová nem hívták őket.
Dees arca a félelem, harag és döbbenet görcsébe torzult.
– Isten legyen irgalmas magával, ha valaha ránk szorul.
Johnny feje most már vadul sajgott, de hangja egykedvű maradt:
– Nagyon helyes. Ezzel tökéletesen egyetértek.
– Nagyon megbánja majd, tudja-e. Hárommillió olvasó. Ez kétirányú dolog. Ha mi kikészítjük magát, egyetlen ember se hiszi többé el magának azt se, ha azt jósolja, áprilisra tavasz lesz. Azt se hiszik el, hogy októberben indul a baseballliga döntője. Azt se hiszik már el, hogy... hogy... – köpködött magánkívül Dees.
– Hordja el magát, ócska strici! – kiáltotta Johnny.
– Ne is álmodjon arról a könyvről! – ordította Dees, nyilvánvalóan a legszörnyűbbet mondta ki, amit csak kigondolhatott. Görcsösen rángatódzó arcával, poros ingével úgy festett, mint egy hisztérikus iskolás gyerek. Brooklyni akcentusa felerősödött, s már-már érthetetlenül dünnyögött. – Ki fogják röhögni magát New York minden kiadójában! Szóba se állnak magával, ha mi egyszer kikészítettük! Vannak eszközök az efféle nagyokosok elintézésére, és nekünk megvannak az eszközeink, faszfej! Nekünk...
– Azt hiszem, hozom a puskám, és lövök magamnak egy birtokháborítót – jegyezte meg Johnny.
Dees visszahátrált bérelt kocsijához, közben tovább ordította fenyegetéseit és trágárságait. Johnny a tornácról nézte, feje őrülten sajgott. Dees beszállt, irgalmatlanul felpörgette a motorját, azután kilőtt, s felhőkben lökte fel a földet maga körül. Olyan iramban robogott kifelé, hogy kidöntötte és a levegőbe röpítette a faaprító tönköt a szerszámkamra mellett. Johnny, bárhogy fájt is a feje, elvigyorodott egy kicsit ezen. Neki sokkal könnyebben sikerül majd, hogy újra fölállítsa a faaprító tönköt, mint Deesnek az, hogy a Hertz embereinek kimagyarázza azt a nagy horpadást a Ford elülső sárhányóján.
A délutáni nap ismét krómon villogott, amint Dees szétfröcskölte a kavicsokat a kocsifelhajtón, le az országútig. Johnny visszaült a karosszékébe, tenyerébe temette a homlokát, és várta, hogy elmúljon a fejfájása.

2

– Márminthogy mire készülsz? – kérdezte a bankár. Odakinn, a New Hampshire-beli Ridgeway falusias főutcáján zsibongott a forgalom. A bankár fenyőlambériás falán Frederick Remington-nyomatok lógtak, és fényképek, amelyek helybéli működése közepette ábrázolták a bankárt. Íróasztalán egy átlátszó kocka, a kockába beágyazva a bankár feleségének és fiának fényképei.
– Arra készülök, hogy jövőre jelöltessem magam a képviselőházba – válaszolt Greg Stillson. Napszítta, khakiszínű nadrágban, föltűrt ujjú kék ingben volt, fekete nyakkendőjén egyetlen kék figura. Sehogy se illett a bankár szobájába, mintha bármely pillanatban fölpattanhatna, és céltalan rombolásba kezdhetne, bútorokat rúghatna fel, a padlóra söpörhetné a drágán bekeretezett Remington-nyomatokat, lerángathatná a függönyöket.
A bankár, Charles „Kuss” Gendron, a helybéli Lion's Club elnöke fölnevetett – de kissé bizonytalanul. Stillsonnak valamiképp sikerült elbizonytalanítania az embereket. Gyerekkorában, igaz, vézna volt, szívesen mondogatta magáról: „egy erősebb szél elfújna”; de a végén az apja génjei kerekedtek felül, s most, ahogy itt ült Gendron irodájában, nagyon is hasonlított az oklahomai olajbányász prolira, megboldogult apjára.
Elkomorult, amint Gendron kuncogását meghallotta.
– Úgy értem, ehhez George Harveynek is lenne egy-két szava, nem, Greg? – George Harvey azonkívül, hogy ő mozgatta a drótokat a várospolitikában, egyben a harmadik választókörzet republikánus keresztapája volt.
– George egy kukkot se szólna – felelte szelíden Greg. Volt néhány ősz szál a hajában, de arca hirtelen nagyon hasonlított annak a fiatalembernek az arcához, aki sok éve halálra rugdosott egy kutyát egy iowai farm udvarán. Hangja türelmes volt. – George a partvonalon fog maradni, de az én oldalamon lévő partvonalon, ha érted, miről beszélek. Nem akarok a tyúkszemére lépni, mert hogy független jelöltként indulok. Nekem nincs húsz évem arra, hogy megtanuljam a játékszabályokat és a talpnyalást.
– Ugye, csak viccelsz, Greg? – kérdezte bizonytalanul Gedron.
Greg újra elkomorodott. Megbocsátón:
– Én sose viccelek. Az emberek... csak hiszik, hogy viccelek. De menj csak el George Harveyhez. Kérdezd meg őt, viccelődöm-e, vagy teszem a dolgom. Neked még jobban kellene tudnod, elvégre elástunk mi már együtt egy-két hullát, nem?
Komorsága dermesztő vigyorrá torzult, Gendron számára dermesztővé, talán mert előzőleg beszállt Greg Stillson néhány városfejlesztési tervébe. Jól kerestek rajta, persze hogy jól, ez nem volt gond. De a Sunningdale Acres-építkezésnek (és, hogy egészen őszinték legyünk, a Laurel-birtokok parcellázásának is) akadt néhány olyan vonatkozása, amely – szóval nem volt szigorúan törvényes. Egyrészt megvesztegettek egy telekkönyvi tisztviselőt, de nem ez volt a legrosszabb!
A Laurel-telep ügye során egy öregember odakinn a külső ridgewayi országútnál nem akarta eladni a telkét. Így azután először az öregember tizennégy vagy hány csirkéje döglött bele valami titokzatos betegségbe, másodjára tűz ütött ki az öregember burgonyaraktárában, harmadjára pedig az történt, hogy amikor az öregember egy hétvégén hazatért a nővérénél tett látogatásról, egy keene-i szeretetházból, valaki telekente kutyaszarral a nappaliját és ebédlőjét, negyedszerre az öregember eladta a telket, s ötödszörre a Laurel-telep élő valóság lett.
És, talán hatodjára: az a motorkerékpáros díszpinty, Sonny Elliman megint erre csámborog. Sonny és Greg jó haverok. Az egyetlen ok, amiért ebből nem lett botrány a városban – hogy Greget egy csomó nőcske, hippi, buzi és motoros társaságában látták –, az az őáltala létrehozott Drog Tanácsadó Központ, valamint a fiatalkori drogos, alkoholista és országúti huligánokra épített, ugyancsak őáltala teremtett, meglehetősen szokatlan ridgewayi program. Letartóztatás vagy elzárás helyett közszolgálatra vetette be őket a város. Az ötlet Gregé volt, s a bankár elismerte: jó ötlet. Részben ez segítette a polgármesteri székbe Greget.
De ez most teljes képtelenség.
Greg épp valami mást mondott. Gendron nem volt bizonyos benne, mit is.
– Elnézést, mit mondtál?
– Megkérdeztelek, volna-e kedved a választási kampányom irányításához – ismételte el Greg.
– Greg... – Gendronnak meg kellett köszörülnie a torkát, és elölről kezdenie. – Greg, úgy látszik, nem érted. A harmadik választókörzetnek Harrison Fisher a képviselője. Harrison Fisher republikánus párti, tekintélyes és alighanem elmozdíthatatlan.
– Senki se elmozdíthatatlan.
– Harrison átkozottul közel áll hozzá, hogy az legyen – mondta Gendron. – Kérdezd meg Harveyt. Együtt jártak iskolába. Még valamikor 1800 táján, úgy hiszem.
Greg nem vett tudomást e vézna szellemeskedésről.
– Elnevezem magam Jávorszarvasnak vagy valamiféle effélének... és mindenki azt hiszi majd, viccelek... azután a harmadik választókörzet szavazói kacagva bejuttatnak Washingtonba.
– Greg, te őrült vagy.
Greg mosolya hirtelen eltűnt; félelmetesen elváltozott az arca. Megmerevedett, szeme kitágult, fehérjéből túl sok bukkant elő. Akár egy ló szeme, amelyet poshadt vízzel akarnak megitatni.
– Eszedbe se jusson többé ilyet mondani. Soha.
– Bocsáss meg, Greg. Épp csak...
– Nem, soha többé eszedbe se jusson ilyet mondani nekem. Kuss, ha csak nem akarod, hogy Sonny Elliman várjon rád egy szép délutánon, amikor épp ki akarsz szállni abból a kibaszott Imperialodból.
Gendron ajka megmozdult, de hang nem jött ki belőle.
Greg megint mosolygott, mintha a fenyegető felhőkön hirtelen áttört volna a nap.
– Rá se ránts. Miért is rúgnánk össze a port, amikor együtt akarunk működni.
– Greg...
– Azért akarlak téged, mert ismersz minden istenverte üzletembert itt, New Hampshire-nek ezen a táján. Jókora pénzünk jön majd össze, ha egyszer beindítjuk a dolgot, de úgy hiszem, hamarosan el kell kezdenünk a pumpolást. Itt az ideje, hogy terjeszkedjek egy kicsit, és ne csak városatyának, hanem államférfinak is nézzek ki. Úgy számítom, ötvenezer dollár nagyjából elég lenne a talaj előkészítéséhez.
A bankár, aki Harrison Fishernek dolgozott az utóbbi négy korteshadjárat során, annyira megdöbbent Greg politikai naivitásán, hogy azt se tudta, mit mondjon. Végül így szólt:
– Greg, az üzletemberek nem szívjóságból szoktak pénzt adni a kampányokhoz, hanem azért, mert a győztes a végén adósuk marad. Ők bárkit támogatnak, akinek esélye van a győzelemre, mert a vesztest leírhatják, akár az adóveszteséget. De a kulcsszó az esély. Mármost Fisher egyértelműen...
– Biztos befutó – segített Greg. Hátsó zsebéből borítékot vett elő. – Ha van kedved, nézd meg ezeket.
Gendron értetlenül nézett a borítékra, azután föl Gregre. Greg bátorítóan bólintott. A bankár kinyitotta a borítékot.
Gendron először levegőért kapkodott, majd hosszú csend állt be a fenyőlambériás irodában. Semmi se törte meg a csendet, csak a bankár íróasztalán álló digitális óra halk zizzenése és egy gyufa sercegése, amint Greg rágyújtott egy Phillies manilaszivarra. Az iroda falait Frederick Remington képei díszítették. Az átlátszó kockát családi fényképek. Az íróasztalon most ugyancsak fényképek hevertek, a bankárt ábrázolták, amint fejét egy fekete hajú fiatal nő combja közé fúrja, bár lehet, hogy vörös hajú a nő, a fotók ugyanis szemcsés fekete-fehér papírképek voltak, a színeket nehéz lett volna megállapítani. A nő arca nagyon jól látszott. Nem a bankár feleségének arca volt. Ridgeway némely lakosa könnyen fölismerte volna benne Bobby Strang szomszéd városbeli bisztrójának egyik pincérnőjét.
És még ezek voltak a veszélytelenebb képek – a nő arca jól látszott rajtuk, az övé viszont nem. A többi fényképen még a nagyanyja is fölismerte volna a bankárt. Ezek a képek Gendront és a pincérnőt ábrázolták, amint a nemi gyönyör különböző lépcsőin időztek – nem szemléltették ugyan a Káma Szútra valamennyi pozitúráját, de azért akadt néhány olyan figura, amely nem szerepelt a ridgewayi középiskola egészségtan tankönyvének „Nemi kapcsolatok” című fejezetében.
Gendron sajtszínű arccal nézett föl, keze reszketett. Szíve zakatolt. Infarktustól tartott.
Greg még csak rá se nézett. Kibámult az ablakon, az októberi égnek arra az élénkkék darabkájára, amely a ridgewayi Öttől-Tízig áruház és a Fogalom üzletház között látszott.
– A változás szelei fújdogálnak – jegyezte meg elrévedő szórakozott, csaknem misztikus tekintettel. Aztán ismét Gendronra meredt. – Tudod, mit kaptam az egyik drogos buzitól?
Chuck Gendron dermedten rázta a fejét. Egyik kezével mellkasát masszírozta a bal oldalon – mindenesetre. Szemét távol tartotta a fényképekről. Ezekről az átkozott fényképekről. És ha most lép be a titkárnője? Abbahagyta a mellkasa masszírozását, és nekiállt összeszedegetni s a borítékba visszatömködni a fényképeket.
– Mao elnök kis vörös könyvét kaptam tőle – közölte Greg. Nevetés mennydörgött föl a hordónyi mellkasból, amely valaha oly keshedt volt, hogy undorral töltötte el bálványozott apját. – És abban az egyik mondás így szól... nem emlékszem szó szerint, de valahogy így: „Aki megérzi a szelet, ne szélfogót építsen, hanem szélmalmot.” Mindenesetre ez a lényege.
Előrehajolt.
– Harrison Fisher nem biztos befutó, hanem lejárt lemez. Ford is lejárt lemez, Muskie is lejárt lemez. Humphrey is lejárt lemez. Egy csomó városi és állami politikus szerte az országban arra ébred majd a választás másnapján, hogy lőttek nekik. Kituszkolták Nixont, azután a következő évben kituszkolták azokat, akik mögötte álltak a vádemelési eljárás során, és jövőre ugyanezen okból ki fogják tuszkolni Jerry Fordot is.
Greg Stillson szeme rávillant a bankárra.
– Akarod látni a jövő szeleit? Nézzél át Mainebe, nézd meg azt a Longley nevű pasast. A republikánusok egy Erwin nevű ipsét indítottak, a demcsik pedig egy Mitchell nevűt, és amikor a leadott szavazatokat összeszámolták, mindkettejüket jókora meglepetés érte, merthogy az emberek fogták magukat, és egy lewistoni biztosítási ügynökre szavaztak, aki egyik pártból se kért. És most úgy beszélnek az új kormányzóról, mint az elnökválasztás fekete lováról.
Gendron még mindig nem jutott szóhoz.
Greg megszívta magát levegővel:
– Na látod: vajon azt fogják-e hinni, hogy viccelek? Longleyről is azt hitték, viccel. Csakhogy én nem viccelek. Én szélmalmokat építek. És te hordod majd hozzá az építőanyagot.
Elhallgatott. Az óra zümmögésétől eltekintve csönd szállt a szobára.
– Honnan szerezted ezeket a fényképeket? Elliman volt az? – suttogta Gendron.
– Á, ugyan! Ne is beszéljünk róla. Felejtsd el ezeket a fényképeket. Tartsd meg őket.
– És kinél vannak a negatívok?
– Fiú – szólt komolyan Greg –, még mindig nem értesz. Én Washingtont kínálom neked. A csillagos ég a határ, fiú! Még arra se kérlek, hogy kerítsd elő ezt a tenger pénzt. Ahogy mondtam: csak egy vödör víz kell, hogy beindítsuk a szivattyút. Az egyszer beindul, dőlni fog a pénz. Mármost, te ismered a pénzes pasasokat. Együtt ebédelsz velük benn a Caswell House-ban. Együtt pókerezel velük. Egyetlen szavukra aláírtál kétes hiteligényléseket. És azt is tudod, hogyan lehet kikészíteni őket.
– Greg, nem érted, nem ér...
Greg fölállt.
– Éppúgy, ahogy én készíthetlek ki téged.
A bankár fölnézett rá. Gyámoltalanul pislogott. Greg Stillson arra gondolt, úgy néz, mint a vágóhídra baktató birka.
– Ötvenezer dollár – tette hozzá. – Kerítsd elő.
Kisétált, halkan tette be az ajtót maga mögött. Gendron még a vastag falon át is hallotta harsogó hangját, amint a titkárnővel bolondozik. Titkárnője hatvanéves, lapos mellű tyúkocska volt, és Stillson úgy megvihogtatta, mintha iskolás lány lenne. Bohóc. Bohóc. Bohóckodás a programja is, amellyel a fiatalkori bűnözés ellen hadakozik, s amely Ridgeway polgármesterévé tette. De az emberek nem választanak bohócokat képviselőnek.
Hát nemigen.
De ez nem az ő problémája, ötvenezer dollár a kampány támogatására: ez az ő problémája. Úgy keringett a probléma körül, ahogy egy gyakorlott fehéregér a tányér sajt körül. Valószínűleg meg lehet oldani. Igen, valószínűleg meg lehet oldani. De vége lesz-e ezzel?
A fehér boríték még mindig ott volt az asztalán. Mosolygó felesége nézett rá helyéről, az átlátszó kockából. Fölkapta a borítékot, és begyömöszölte zakója belső zsebébe. Nyilván Elliman volt, Elliman megtudta valahogy, és ő készítette a felvételeket, ebben biztos volt.
De Stillson mondta meg neki, mit tegyen.
Lehet, hogy ez az ember mégse akkora bohóc. Ahogy az 1975-76-os politikai légkört értékelte, az nem volt egészen ostobaság. Szélmalmokat építeni szélfogók helyett... a határ a csillagos ég.
Ötvenezer dollár, ez az ő gondja.
Charles Gendron, a Lion's Club elnöke, a közszeretetben álló derék cimbora (tavaly a július negyedikéi parádén egy ilyen muris kis motorkerékpáron robogott körbe a városon) most sárga papírlapot vett elő íróasztala legfelső fiókjából, és nekiállt összekörmölgetni egy névsort. Gyakorlott fehéregér – munkában. Közben odakinn a főutcán Greg Stillson az erős őszi napsütés felé fordította arcát, és gratulált önmagának a jól végzett – illetve jól megkezdett – munkához.

Tizenötödik fejezet

1

Johnny utólag úgy vélte, hogy az ok, aminek folyományaként végül is magáévá tette Saraht – csaknem öt évvel a vásár napja után –, ez az ok igencsak összefüggött Richard Deesnek, a Belső Látás emberének látogatásával. Hogy végül elgyöngült, telefonált Sarahnak, és meghívta, látogassa meg, ez részben abból a vágyból fakadt: jöjjön végre valaki kellemes lény, s vigye el szájából a rossz ízt. Vagy legalábbis ezzel az indokkal áltatta magát.
Kennebunkban hívta föl. A hajdani szobatársnő jelentkezett, és azt mondta, Sarah máris jön a telefonhoz. A telefon kattant, s ő a pillanatnyi csöndben azt latolgatta (bár nem nagyon komolyan), hogy leteszi, és mindörökre lezárja a könyvet. Ekkor Sarah hangja termett ott a fülében.
– Johnny? Te vagy az?
– Személyesen.
– Hogy vagy?
– Kitűnően. És te?
– Én is jól vagyok – felelte Sarah. – Örülök, hogy hívtál. Nem is... nem tudtam, fölhívsz-e.
– Nos, fölpakolhatnátok, és beállíthatnátok ide egyik nap, mielőtt vissza kell mennetek északra.
– Örömmel, Johnny – mondta kedvesen.
– Apa Westbrookban dolgozik, én vagyok a konyhafőnök és személyzet. Fél öt tájban jön haza, és fél hat körül eszünk. Szívesen látunk vacsorára, de figyelmeztetlek: valamennyi ételkompozíciómnak spagetti az alapja.
Sarah kacagott:
– A meghívás elfogadva. Melyik nap a legjobb?
– Mondjuk, holnap vagy holnapután, Sarah?
– Holnap – felelte alig némi habozás után Sarah. – Akkor viszlát holnap.
– Vigyázz magadra, Sarah.
– Te is.
Elgondolkodva tette le a kagylót, egyszerre érzett izgalmat és bűntudatot – minden ok nélkül. De hát, ugye, az ember agya arra megy, amerre akar. És ahova most az agya menni akart: ama lehetőségek számbavétele, amelyeket talán legjobb lenne nem számba venni.
Nos. Sarah tudja, amit tudnia kell. Tudja, mikor jön haza apa – mi mást kell még tudnia?
És agya magától válaszolt: Mit fogsz csinálni, ha délben érkezik?
Semmit, válaszolta, de nem hitte el egészen. Pusztán az, hogy Sarahra gondolt, az ajkára, ferde vágású zöld szemére – elég volt ahhoz, hogy elgyöngüljön, elérzékenyedjen és kissé kétségbeessen.
Johnny kiment a konyhába, és hozzáfogott, hogy elkészítse az aznapi szerény vacsorát kettejüknek. Apa és fia, agglegényesen. Nem is olyan rossz. Ő még mindig lábadozott. Apjával az elmulasztott négy és fél évről beszélgettek, meg anyjáról – gondosan körüljárták a témát, és mintha mindig valamivel közelebb kerültek volna a lényeghez. Talán nem is annyira megérteni akarták, inkább beletörődni. Nem, nem volt olyan rossz. Így sikerül majd a dolgok végére jutniuk. Mindkettőjüknek. De az még odébb lesz, januárban, amikor visszamegy tanítani Cleaves Millsbe. Az előző héten kapta meg Dave Pelsentől a féléves szerződését, aláírta és visszaküldte. Mit fog majd csinálni nélküle az apja? Folytatja, gondolta Johnny. Egyeseknek megy ez: folytatni, haladni, különösebb dráma, dobpergés nélkül. Majd kijön látogatóba Herbhez, amilyen gyakran csak tud, minden hétvégén, ha ez látszik helyesnek. Oly sok minden megváltozott, s oly gyorsan, hogy nem tehetett mást, csak tapogatózott lassan előre, akár a vak ember az ismeretlen szobában.
Betette a húst a sütőbe, bement a nappaliba, kinyitotta a tévét, aztán elzárta. Leült, és Sarahra gondolt. A kisgyerek, gondolta. A kisgyerek lesz az őrünk, ha Sarah korán jön. Így hát ez rendjén is van, végül is. Minden támaszpont fedezve.
Ám gondolatai mégis hosszan és nyugtalanul mérlegeltek.

2

Sarah másnap negyed egykor érkezett, begurult az eleven kis Pintóval a kocsifelhajtóra, leparkolt, kiszállt. Nyúlánk volt és gyönyörű, sötétszőke hajába belekapott a szelíd októberi szél.
– Szia, Johnny! – kiáltotta, és fölemelte a kezét.
– Sarah! – Lejött elébe; Sarah fölemelte az arcát, s ő könnyedén arcon csókolta.
– Hadd szedjem ki az uralkodót! – nyitotta ki a hátsó ajtót Sarah.
– Segíthetek?
– Á, nagyon jól boldogulunk mi, ugye, Denny? Gyere szépen, kölköcske. – Ügyes mozdulatokkal kicsatolta a szíjakat, amelyek a dundi kisgyereket tartották ülésében. Kiemelte. Denny heves, ünnepélyes érdeklődéssel nézett körül az udvaron, azután Johnnyra szegeződött a tekintete, és ott is maradt. Elmosolyodott.
– Hé! – kiáltotta Denny, és két kézzel integetett.
–  Azt hiszem, oda akar menni hozzád – magyarázta Sarah. – Elég szokatlan. Denny az apja republikánus természetét örökölte: meglehetősen tartózkodó. Átveszed?
– Szívesen – felelte Johnny kissé tétován.
Sarah elmosolyodott:
– Nem fog összetörni, nem fogod leejteni – mondta, és odaadta Dennyt. – S ha elejtenéd, ez nyomban föltápászkodna, mint egy keljfeljancsi. Szörnyen kövér baba.
– Ba-ba! – kiáltotta Denny, fél karjával szemrebbenés nélkül átkarolta Johnny nyakát, és elégedetten nézett az anyjára.
– Ez tényleg elképesztő – jelentette ki Sarah. – Soha nem viselkedik így senkivel... Johnny? Johnny?
Amikor a kisgyerek átkarolta a nyakát, Johnnyt szokatlan érzések rohanták meg. Nem volt bennük semmi sötét, semmi zavaró. Minden nagyon egyszerű volt. A gyerek gondolataiban nem szerepelt a jövő fogalma. Se rossz érzés. Se múltbeli boldogtalanság. Se szavak, csak erőteljes képek: melegség, tisztaság, az anya, a férfi, aki ő maga.
– Johnny? – nézett rá aggodalmasan Sarah.
– Hmmm?
– Minden rendben van?
Denny felől kérdez, ébredt rá. Minden rendben van-e Dennyvel? Látsz-e bajt? Gondot?
– Minden a legnagyobb rendben – felelte. – Bemehetünk, ha akarod, de én általában a tornácon rostokolok. Ráérek még a tűzhelynél tüsténkedni, előttünk a nap.
– Szerintem a tornácon pompás lesz. Denny úgy néz körül, mint aki szeretné kipróbálni az udvart. Nagyszerű udvar, azt mondja. Ugye, kölköcske? – Beletúrt Denny hajába, az göcögött. – Jó lesz itt neki?
– Ha csak nem akarja megenni ezeket a fadarabokat.
– Tűzhelyméretre aprítottam őket – közölte Johnny, és olyan óvatosan, akár egy kínai vázát, letette Dennyt. – Kiváló testgyakorlás.
– Hogy érzed magad? Fizikailag?
Johnnynak eszébe jutott a löket, amelyet Richard Dees kapott tőle néhány napja:
– Azt hiszem, gyorsabban gyógyulok, mint amennyire várni lehetett.
– Remek. Eléggé le voltál lombozódva, amikor nálad jártam.
– A műtétek – bólintott Johnny.
– Johnny?
Sarahra pillantott, és újra érezte a latolgatás, a bűntudat meg a várakozás furcsa keverékét. Sarah tekintete őszintén és nyíltan szegeződött rá.
– Igen?
– Emlékszel... arra a jegygyűrű-dologra?
Bólintott.
– Ott volt. Ott, ahol mondtad. Eldobtam.
– Igen? – Nem lepődött meg igazán.
– Eldobtam, és nem szóltam róla Waltnak. – A fejét rázta. – És nem tudom, miért. Ez azóta is zavar.
– Ne engedd.
A lépcsőn álltak, egymással szemben. Sarah arcszíne fölélénkült, de nem vette le róla a szemét.
– Van valami, amit végig szeretnék csinálni – szólt egyszerűen. – Valamit, amit sose volt alkalmunk végigcsinálni.
– Sarah... – kezdte, és elhallgatott. Halvány sejtelme sem volt, mit mondjon erre. Alattuk Denny totyogott hat lépést, majd lezöttyent. Föltápászkodott, szeme se rebbent.
– Igen – szólt Sarah. – Nem tudom, helyes-e vagy helytelen. Szeretem Waltot. Jó ember, könnyű szeretni. Lehet, hogy az egyetlen, amit tudok: megkülönböztetni a jó embert a rossztól. Dan, az a fiú, akivel diákkoromban jártam, a rosszfajtához tartozott. Te a másik fajtára állítottad át az ízlésem, Johnny. Nélküled sosem méltányoltam volna Waltot azért, amiért olyan, amilyen.
– Sarah, ne érezd szükségét, hogy...
– De érzem – csattant fel Sarah. Hangja mély volt és komoly. – Mert ilyesmit csak egyszer lehet kimondani. És akár rosszul értelmezed, akár jól, egyre megy, mert túlságosan nehéz még csak megpróbálni is, hogy az ember újra kimondja. – Könyörgőn nézett rá:
– Megérted?
– Igen, azt hiszem.
– Szeretlek, Johnny – mondta. – Ez sose szűnt meg. Próbáltam győzködni magam: Isten akarata volt, hogy elválasztott bennünket egymástól. Nem tudom. Egy romlott hot dog Isten akarata? Vagy az, hogy két fiatal srác versenyautózik egy mellékúton éjnek évadján? Csak egyet szeretnék... – Szavai határozottan kopogtak a hűvös októberi kora délutánban, akár egy ötvöskalapács az aranylemezen – ...semmi mást nem szeretnék, csak azt, amit elvett tőlünk az élet. – Hangja elhomályosult. Letekintett. – És ezt teljes szívemből szeretném. És te, Johnny?
– Én is – felelte. Kinyújtotta a karját, és zavartan látta, hogy Sarah a fejét rázza és hátrál.
– Ne Denny előtt – kérte. – Biztosan butaság, de ez egy kicsit olyan lenne, mint a nyilvános hűtlenség. Én mindent akarok, Johnny. – Megint elpirult, s ettől Johnny még hevesebben vágyott rá. – Azt akarom, hogy átölelj és csókolj és szeress – mondta. Hangja ismét elhomályosult, szinte megtört. – Azt hiszem, ez helytelen, de nem tehetek róla. Helytelen, de helyes. Igazságos.
Ujja hegyével eltörölt egy könnycseppet, amely lassan lefele gördült az arcán.
– És csak most az egyszer, ugye?
Sarah bólintott.
– Egyetlen alkalomnak kell kárpótolnia mindenért. Mindenért, ami lett volna, ha a dolgok nem fordulnak rosszra. – Fölnézett, szeme élénkebb zöld volt, mint valaha is, könnyben úszott. – Kárpótolhatjuk magunkat ezzel az egyetlen alkalommal, Johnny?
– Nem – mosolygott. – De megpróbálhatjuk, Sarah.
Sarah szeretettel nézett le Dennyre, aki épp a faapritó tönkre igyekezett fölmászni, kevés sikerrel.
– El fog aludni – mondta.

3

Kinn ültek a tornácon, és nézték, mint játszik Denny az udvaron, a tiszta kék ég alatt. Nem volt köztük sietség, türelmetlenség, csak az elektromosság fokozódott, s ezt mindketten érezték. Sarah kinyitotta a kabátját, és a tornác mellvédjére ült, halványkék szövetruhájában, bokáját összekulcsolta, haja szabadon hullott vállára, oda, ahová a szél ejtette. A pír nem tűnt el arcáról. És nagy fehér felhők haladtak át az égen, nyugatról keletre.
Jelentéktelen dolgokról beszélgettek – nem siettek. Johnny most érezte először a kómából történt fölébredése óta, hogy az idő nem ellensége. Az időtől kapták ezt a kis légűrt, cserébe a főáramlásért, amelyet elraboltak tőlük, s ez itt lesz, amíg csak kell. Emberekről beszélgettek, akik megházasodtak, egy Cleaves Mills-i lányról, aki ösztöndíjat kapott, Maine független kormányzójáról. Sarah szerint az illető úgy néz ki, mint Lurch abban a régi Addams család tévésorozatban, s úgy gondolkodik, mint Herbert Hoover. Ezen mindketten jót nevettek.
– Nézz csak rá – intett fejével Denny felé Sarah.
A gyerek a füvön ült Vera Smith borostyánlugasánál, hüvelykujja a szájában, és álmosan nézett rájuk.
Sarah elővette a Pinto hátsó üléséről az összecsukható kiságyat.
– Jó lesz, ha itt fektetem le a tornácon? – kérdezte Johnnytól. – Olyan enyhe az idő. Szeretem, ha a friss levegőn szundikál.
– A tornácon remekül fog aludni.
Sarah az árnyékban állította fel az ágyat, belerakta Dennyt, és álláig húzta a két takarót.
– Aludj, babám – mondta.
A gyerek rámosolygott, és azon nyomban lehunyta a szemét.
– Csak így? – kérdezte Johnny.
– Csak így – válaszolta Sarah. Odalépett a fiúhoz, és átölelte a nyakát. Az tisztán hallotta ruhája alatt a fehérnemű suhogását. – Szeretném, ha megcsókolnál. – kérte szelíden. – Öt évig vártam rá, hogy újra megcsókolj, Johnny.
Johnny átölelte a derekát, és gyöngéden megcsókolta. Sarah ajka szétvált.
– Ó, Johnny – simult a vállához. – Szeretlek.
– Én is szeretlek, Sarah.
– Hová megyünk? – lépett hátra Sarah. Szeme most olyan tiszta és mély volt, akár a smaragd. – Hová?

4

Johnny a katonapokrócot, amely régi volt, de tiszta, szétterítette a szénapadlás szalmájára. Jó illatú, édes volt a levegő. Magasan fölöttük a titokzatos turbékolás és az istállói fecskék szárnycsapkodása, majd újra csönd. Kis poros ablak nézett le a házra és a tornácra. Sarah tisztára törölte az ablak egy darabkáját, és lenézett Dennyre.
– Jó lesz itt? – kérdezte Johnny.
– Igen. Jobb, mint a házban. Az olyan lett volna... – megvonta a vállát.
– Mintha apámat is beavatnánk?
– Igen. Ez itt a kettőnké.
– A mi dolgunk.
– A mi dolgunk – adott igazat Sarah. A hasán feküdt, arca féloldalra fordult a fakó pokrócon, lábát térdben behajlította. Egyenként lerúgta a cipőjét. – Húzd le a cipzáram, Johnny.
Odatérdelt Sarah mellé, és lehúzta a cipzárát. A máskor észrevétlen zaj megtörte a csendet. Sarah háta tejszíneskávé-színű volt a bugyi fehérsége mellett. Johnny megcsókolta a lapockái között, és a nő megborzongott.
– Sarah – mormolta.
– Tessék?
– El kell mondanom valamit.
– Mit?
– Az orvos az egyik műtét során tévedésből kiherélt.
Sarah hátba vágta.
– Te csak a régi maradsz, Johnny. És van egy barátod, aki kitörte a nyakát az óriáskeréken a topshami vásáron.
– Van ám.
Sarah keze úgy ért hozzá, akár a selyem, szelíden simította végig.
– Aligha okozott végérvényes kárt az az orvos – mondta. Fényes szeme az övét kutatta. – Egyáltalán nem. Ne nézzük meg?
Édes szénaillat a levegőben. Az idő kitágult. A katonapokróc érdessége, Sarah bőrének lágy tapintása, meztelen valósága. Belésüppedni olyan volt, mint egy régi, sosem egészen elfeledett álomba.
– Ó, Johnny, drágám... – kiáltotta. Csípője mind gyorsabban mozgott. Hangja messziről hallatszott. Haja úgy égette Johnny vállát és mellkasát, akár a tűz. Johnny belefúrta magát, beleveszett a sötétszőke sötétségbe.
Az idő, amint kitágul az édes szénaillatban. A durva pokróc. A régi pajta enyhe reccsenései, akár hajóé az októberi szélben. A szelíd, fehér fény, amint beárad a tetőhasadékokon, pelyvaszemcsékbe kap bele, és ceruzavékony napsugarak százaira hasad. Pelyvaszemcsék tánca, körforgása.
Sarah fölkiáltott. A fiú nevét kiáltotta, újra és újra és újra, akár egy dallamot. Ujjai sarkantyúként vájódtak a férfiba. Az óbor beérett végre, csodálatos nedűvé.
Később az ablaknál ültek, kinéztek az udvarra, Sarah a csupasz testére húzta a ruháját, és magára hagyta kicsit Johnnyt. Az magában ült, nem gondolkodott, beérte, hogy nézze, amint Sarah újra láthatóvá lesz az ablakból, kisebben, és átmegy az udvaron a tornácra. A gyerekágy fölé hajlik, megigazítja a takarókat. Visszajön, hátrafújja a szél a haját, és játékosan belekap ruhája szegélyébe.
– Aludni fog még egy félórát – jelentette.
– Igen? – mosolygott Johnny. – Lehet, hogy én is. Sarah végigfuttatta csupasz lába ujját Johnny hasán. – Inkább ne. És újra, ezúttal Sarah volt fölül, majdnem imádkozó pózban, lehajtott fejjel, előrehullott hajjal, amely sötétbe borította arcát. Lassan. Azután vége lett.

5

– Sarah...
– Ne, Johnny. Ne mondd ki. Letelt az időnk.
– Azt akartam mondani, hogy gyönyörű vagy.
– Az vagyok?
– Az, gyönyörű – mondta gyengéden. – Sarah, kedves.
– Kárpótoltuk magunkat mindenért?
Johnny elmosolyodott:
– Megtettünk minden tőlünk telhetőt, Sarah.

6

Herb hazaért Westbrookból, és nyomban látszott rajta: nem lepi meg, hogy ott találja Saraht. Örömmel fogadta, nagy felhajtást rendezett a gyerekkel, és összeszidta Saraht, miért nem hozta el már hamarabb.
– A te színeidet és arcbőrödet örökölte – mondta Herb. – És azt hiszem, majd ha változik a szeme színe, abban is rád üt.
– Bárcsak az eszét az apjától örökölte volna – nevetett Sarah. Kötényt kötött kék ruhája elé. A nap lemenőben volt odakinn. Még húsz perc, és besötétedik.
– A főzés itt állítólag Johnny dolga – figyelmeztette Herb.
– Nem tudtam megakadályozni. Fegyvert szegezett a fejemnek – így Johnny.
– Talán jobb is. Amit te főzöl, annak mind spagettiíze van.
Johnny egy magazint vágott hozzá, Denny nevetett, magas, átható hangja betöltötte a házat.
Látja-e apa? – tűnődött Johnny. Úgy érzem, mintha minden az arcomra lenne írva. Míg nézte, mint túr bele apja az előszobái szekrénybe Johnny régi játékainak dobozáért (sose engedte, hogy Vera elajándékozza), oda lyukadt ki: talán megérti őt.
Ettek. Herb kikérdezte Saraht, mit csinál Walt Washingtonban, s Sarah beszélt neki a tanácskozásról, amelyen férje részt vesz, s amely az indián földkövetelésekkel kapcsolatos. A republikánusok egyelőre csak tapogatóznak, mondta.
– A legtöbb ember, akivel Walt tanácskozik, úgy véli, hogy ha jövőre Reagent jelölik Ford helyett, az a párt halálát jelenti – magyarázta Sarah. – Márpedig ha a nagy öreg párt meghal, az azt jelenti: Walt nem pályázhatja meg Bill Cohen székét 1978-ban, amikor Bill Cohen majd Bill Hathaway szenátusi székét célozza meg.
Herb nézte, amint Denny zöldbabot eszik; komolyan, szálanként, mind a hat fogát használja. – Nem hiszem, hogy Cohen tud várni 78-ig. Jövőre indulni fog Muskie ellen.
– Walt szerint Bill Cohen nem olyan nagy szám – mondta Sarah. – Kivárja. Walt szerint neki magának feljövőben a csillaga, én pedig kezdek hinni neki.
Vacsora után a nappaliban üldögéltek, s a beszélgetés elterelődött a politikáról. Nézték Dennyt, amint a régi faautókkal és teherautókkal játszik, amelyeket egy jóval fiatalabb Herb Smith csinált valaha a saját fiának, több mint negyed évszázada. Egy fiatalabb Herb Smith, akinek szívós, jó kedélyű nő volt a felesége, s aki esténként megivott néha egy-egy üveg Black Label sört. Annak a Herbnek még nem voltak ősz hajszálai, és nagy reményekkel nézett fia jövője elé.
Bizony, apa megérti, gondolta Johnny, míg kávéját kortyolgatta. Akár sejti, mi történt Sarah és köztem ma délután, akár nem, akár tudja, mi zajlott, akár nem, megérti ezt az önáltatást. Se változtatni nem lehet, se igazságot szolgáltatni, a legtöbb, amit az ember tehet, hogy kiegyezik. Sarah és én ma délután beteljesítettünk egy sose volt házasságot. És apa ma este az unokájával játszik.
A szerencsekerékre gondolt, amint lassul, megáll.
A bank nyer. Mindenki veszít.
A bánat lopózott be a szívébe, a borongós véglegességérzet, s Johnny eltolta magától. Még nem jött el az ideje.
Denny fél kilencre izgága és nyűgös lett, Sarah pedig így szólt:
– Ideje mennünk. Kennebunkig ellesz egy cumisüveggel. Csak három mérföld ide. Köszönjük a vendéglátást. – Csillogó zöld szeme egy pillanatra összeakadt Johnnyéval.
– Nagyon örültünk – állt föl Herb. – Ugye, Johnny?
– Úgy bizony. Hadd vigyem ki én ezt az összecsukható ágyat, Sarah.
Az ajtóban Herb megcsókolta Denny feje búbját (Denny pedig megragadta vaskos kis kezével Herb orrát, és akkorát dudált rajta, hogy Herb szeme könnybe lábadt) és Sarah arcát. Johnny kivitte az összecsukható ágyat a piros Pintóhoz, Sarah odaadta neki a kulcsokat, hogy hátrarakhasson mindent.
Johnny elkészült a dologgal, Sarah pedig a vezetőülés ajtajánál állt, és őt nézte:
– Megtettünk minden tőlünk telhetőt – mondta, és kicsit elmosolyodott. De szeme csillogása elárulta Johnnynak, hogy megint közel áll a síráshoz.
– Nem is volt olyan rossz – hümmögött Johnny.
– Kapcsolatban maradunk?
– Nem tudom, Sarah. Maradjunk?
– Nem, úgy hiszem, ne. Túl könnyű lenne, nem?
– Nagyon is könnyű, igen.
Sarah odalépett hozzá, és fölnyújtózkodott, hogy arcon csókolja. Johnny érezte a haja tiszta, jó illatát.
– Vigyázz magadra – suttogta Sarah. – Gondolni fogok rád.
– Légy jó, Sarah – mondta, és megérintette a nő orra hegyét.
Sarah ekkor elfordult, beült a volán mögé; okos ifjú anya, akinek férje messze jár. Jövőre már nagyobb kocsijuk lesz, nem ez a kis Pinto, gondolta Johnny.
A fényszóró kigyulladt, a kis varrógépmotor fölzakatolt. Sarah búcsút intett, azután kihajtott a kocsifelhajtón. Johnny zsebre vágott kézzel állt a faaprító tönknél, és nézett utána. Szívében mintha lezárult volna valami. Nem volt igazán nagy érzés. Ez volt a legrosszabb benne – hogy egyáltalában nem volt igazán nagy érzés.
Nézte, amíg a hátsó lámpák el nem tűntek látómezejéből, azután visszament a házba. Apja a nappali szoba nagy, kényelmes karosszékében ült. A tévé nem szólt. A szekrényből előszedett játékok a szőnyegen hevertek szanaszét, és Herb ezeket nézte.
– Jó volt látni Saraht – jegyezte meg. – Volt kettőtök közt... – kurta, parányi habozás következett – kellemesen telt a látogatás?
– Igen – bólintott Johnny.
– Eljön-e máskor is?
– Nem, nem hiszem.
Apa és fia összenézett.
– Hát talán így a legjobb – mondta végül Herb.
– Igen. Alighanem.
– Ezekkel a játékokkal te játszottál – térdepelt le Herb, és nekiállt összeszedegetni őket. – Egypárat odaadtam belőlük Lottie Gedreau-nak, amikor az ikrei megszülettek, de tudtam, hogy maradt még belőlük néhány.
Egyenként visszarakosgatta a játékokat a dobozba, sorra megforgatta, megvizsgálgatta őket. Versenyautó. Buldózer. Rendőrautó. Kis darus-létrás teherautó, amelyről már csaknem egészen lekopott a piros festék ott, ahol a kis kezek összefogdosták. Visszarakta őket az előszobaszekrénybe.
Johnny három évig nem látta viszont Sarah Hazlettet.

Tizenhatodik fejezet

1

Abban az évben korán jött a hó. November hetedikére már ujjnyi vastagon lepte be a talajt, és Johnny zöld, fűzős gumicsizmában és régi anorákjában vágott neki a postaládához vezető gyalogútnak. Dave Pelsen már két héttel előbb elküldte a tankönyveket, amelyeket Johnnynak majd januártól használnia kell, s ő máris óravázlatokat gyártott. Alig várta, hogy visszakerüljön. Dave lakást is talált neki Cleavesben a Howland Streeten. Howland Street 24. Johnny a címet a tárcájában őrizte, mert az utcanév és házszám idegesítő módon mindig kihullott a fejéből.
Ezen a napon palaszürkén és alacsonyan álltak a felhők, a hőmérséklet fagypont körül lebegett. Míg Johnny a kocsifelhajtón caplatott, szállingózni kezdett a hó. Egyedül lévén nem restellte, hogy kinyújtsa nyelvét és megpróbálja elkapni a hópelyheket. Alig bicegett, jól érezte magát. Már két hete vagy még régebben nem fájt a feje.
Egy reklámkörlevél, egy Newsweek és egy Johnny Smithnek címzett, feladó nélküli kartonboríték jött a postával. Johnny ezt az utóbbit már útközben fölnyitotta, a többit a farzsebébe gyömöszölte. Egyetlen újságlapot húzott ki a borítékból, felső sarkában meglátta a Belső Látás címet, és megtorpant.
Az előző heti szám harmadik oldala volt. A főhelyen egy riporter expozéja állt egy tévékrimi női főszereplőjéről. Az illetőt kétszer csapták ki a középiskolából (tizenkét évvel ezelőtt), és rajtakapták kokainfogyasztáson (hat évvel ezelőtt). Szenzációk az amerikai háziasszonyok számára. Mellette vegetáriánus diéta, egy aranyos gyerekfénykép, valamint történet egy kilencéves kislányról, aki Lourdes-ban csodálatos módon kigyógyult gerincbénulásából (AZ ORVOSOK ÉRTETLENÜL ÁLLNAK, harsonázta vígan a főcím). A lap alján bekarikázott cím:

A MAINE-i „LÉLEKLÁTÓ” BEISMERI: CSALT!

A cikket senki se írta alá.

„A Belső Látás célja mindig az volt, hogy ne csak tájékoztassa önöket azokról a léleklátókról, akikről az úgynevezett országos sajtó nem vesz tudomást, hanem egyben le is leplezze a csalókat és a sarlatánokat, akik miatt oly régóta késik a valódi médiumok elismerése.
Az egyik ilyen csaló legutóbb maga leplezte le szélhámosságát a Belső Látás tudósítójának. Ez az úgynevezett »léleklátó«, a Maine állambeli Pownal-ban élő John Smith elismerte tudósítónknak: »csel volt az egész, hogy legyen miből kifizetnem kórházi számláimat. Összehozok egy könyvet, amiből kifizetem a tartozásomat, sőt vissza is vonulhatok néhány évre« – mondta vigyorogva Smith. »Az emberek manapság mindent bevesznek – miért ne szállnék be ebbe a remek buliba?«
Hála a Belső Látás-nak, amely mindig is óvta olvasóit, mondván: minden egyes valódi léleklátóra két svindler jut, John Smith most lemarad a remek bulijáról. Mi pedig megismételjük ajánlatunkat: bizonyítani valamely országosan ismert léleklátóról, hogy szélhámos. Csalók, sarlatánok. vigyázzatok!”

Johnny kétszer is elolvasta az írást, míg csak erősebben nem kezdett hullani a hó. Kelletlen mosoly áradt szét az arcán. Az éber sajtó, úgy látszik, nem kedveli, ha lehajítják holmi vidéki tornácáról, gondolta. Visszagyűrte a kitépett újságlapot borítékjába, és hátsó zsebébe tömte a többi levélhez.
– Dees – szólt fennhangon –, remélem, még mindig kék-zöld vagy.

2

Apja nem mulatott ilyen jól. Herb elolvasta, és undorral lecsapta a konyhaasztalra. – Be kellene perelned a rohadékot. Ez merő rágalmazás, Johnny. Szándékos hitelrontás.
– Igazad van, igazad van – hagyta rá Johnny. Sötét volt odakinn. A délutáni csendes hószállingózás estére kora téli hózivatarrá vált. Süvöltött és zúgott a szél az ereszek körül. A kocsifelhajtó eltűnt a hófúvások dűneszerű halmai alatt. – De tanú nélkül beszélgettünk, és ezt ez a francos Dees nagyon jól tudja. Nincs, aki rácáfoljon.
– Még annyi mersze sem volt, hogy odabiggyessze a nevét a cikk alá – ágált Herb. – Nézd meg: „a Belső Látás tudósítója”. Ki ez a tudósító? Érd el, hogy felfedje magát.
– Nem lehet – mosolygott Johnny. – Ez olyan, mint odamenni a legkomiszabb utcai verekedőhöz, ágyékodon egy táblával: RÚGJ BELÉM JÓ ERŐSEN! Szent háborút csinálnának belőle, első oldalt, meg minden. Nem, köszönöm. Ami engem illet, még szívességet is tettek nekem. Nem akarom élethivatásommá tenni, hogy megmondjam az embereknek, hova dugta nagypapa a részvénypapírjait, vagy hogy ki fut be negyediknek a Scarborough Downs versenyen. Vagy vedd ezt a sorsjátékot. – Az egyik dolog, ami igen meglepte Johnnyt a kómából történt felépülése után, az az volt, hogy Maine és még vagy tizenkét állam bevezette a számsorsjátékot. – Az elmúlt hónapban hat levelet kaptam olyanoktól, akik azt akarják, írjam meg nekik mik lesznek a legközelebbi kihúzandó számok. Agyrém. Még ha meg tudnám is mondani nekik, mint ahogy nem tudom, mi hasznuk lenne belőle? Az ember nem választhatja meg a számát a maine-i sorsjátékon, azt kapja, amit eladnak neki. Mégis írják a leveleket.
– Nem értem, mi köze ennek ehhez a mocskos cikkhez.
– Ha az emberek úgy hiszik, svindler vagyok, talán békén hagynak.
– Aha – bólintott Herb. – Vagy úgy. – Rágyújtott pipájára. – Soha nem volt ínyedre ez a dolog, ugye?
– Nem – ismerte be Johnny. – Hála isten, eddig nem beszélgettünk erről. Szörnyű, hogy mindenki csakis erről akar beszélgetni. – És nemcsak beszélgetni akarnak, ez nem zavarta volna annyira. De amikor bent járt Slocum boltjában egy rekesz sörért meg kenyérért, a lány megpróbálta úgy elvenni a pénzt, hogy ne érjen a kezéhez. Rémült, ideges tekintetét nem lehetett nem észrevenni. Októberben Herb fölvett egy helybéli diáklányt, hogy hetente végigtakarítsa a lakást. A lány három hét múlva minden indokolás nélkül fölmondott – nyilván figyelmeztette valaki az iskolájában, kinél takarít. Úgy tűnt, minden egyes olyan emberre, aki azt szeretné, hogy Johnny megérintse, tájékoztassa, esik egy olyan, aki leprásnak tekinti. Johnnynak mindig eszébe jutott, hogyan meredtek rá a nővérek, amikor megmondta Eileen Magownnak, hogy ég a háza. Akár a varjak a telefondróton. Eszébe jutott, hogyan húzódott el tőle az a tévériporter a balul sikerült sajtókonferencia után, egyetértett ugyan mindennel, amit Johnny mondott, de nem akarta, hogy hozzáérjen. Ez is, az is egészségtelen dolog.
– Nem, nem beszélgetünk erről – adott igazat Herb. – Azt hiszem, azért, mert anyádat juttatja eszembe. Ő olyan biztos volt benne, hogy te ezt az... akármit valamiféle okból kaptad. Néha eltűnődöm, nem volt-e igaza.
Johnny megvonta a vállát.
– Semmi mást nem akarok, csak normálisan élni. El akarom temetni ezt az átkozott dolgot. És ha ez a förmedvény hozzásegít, annál jobb.
– De azért még képes vagy rá, ugye? – kérdezte Herb. Farkasszemet nézett a fiával.
Johnny egy néhány nappal korábbi estére gondolt. Elmentek együtt vacsorázni; ritka esemény volt ez szürke, spórolós életükben. A Cole-udvarba mentek, a Greybe, a környék talán legjobb, mindig zsúfolt vendéglőjébe. Hideg éjszaka volt, az étterem derűs és meleg. Johnny kivitte a kabátjukat a ruhatárba, és amint ujja végigfutott a vállfákon sorakozó kábátokon üres fogast keresve, egész sor kép villant fel előtte. Máskor hiába tapogathatta volna akár húsz percig is az egyes kabátokat, nem jutott volna semmire. Egy szőrmegalléros női kabát. A hölgynek viszonya volt a férje egyik pókerpartnerével, s halálosan rettegett miatta, de nem tudta, hogyan vessen véget a dolognak. Egy báránybőr béléses cejgvászon zeke: ez az ember is aggódott, ő a fivére miatt, aki súlyosan megsérült egy építkezésen egy héttel azelőtt. Egy kisfiú anorákja – a kisfiú épp aznap kapott a durhami nagyanyjától egy Snoppy tranzisztoros rádiót, és magánkívül volt, mert apja nem engedte, hogy magával hozza az étterembe. És végül egy egyszerű, fekete felöltő, amely jeges rémülettel töltötte el és az étvágyát is elvette. Ennek a kabátnak a tulajdonosa az őrület szélén áll. Eddig még őrizte a látszatot – még a felesége se sejtette –, de a világról alkotott képét lassan mindinkább elsötétítette egy sor paranoiás képzelgés. Olyan volt ennek a kabátnak az érintése, mint egy halom vonagló kígyóé.
– Igen, még mindig képes vagyok rá – ismerte be Johnny. – Bár ne lennék!
– Ezt komolyan gondolod?
Johnny a fekete kabátra gondolt. Akkor este csak turkált az ételben, bámészkodott, megpróbálta kiválasztani azt az embert a tömegből, de nem sikerült.
– Igen – felelte. – Komolyan gondolom.
– Akkor a legjobb, ha elfeledjük – csapott a fia vállára Herb.

3

És körülbelül egy hónapig úgy is tűnt, elfeledik. Johnny fölautózott északra, hogy részt vegyen egy tanári értekezleten a középiskolában, és hogy fölvigye személyes holmija egy részét új lakásába; a lakás kicsi volt, de lakható.
Apja kocsijával ment, és amikor indulni készült, Herb megkérdezte tőle:
– Nem vagy ideges? A vezetés miatt?
Johnny a fejét rázta. A baleset már nemigen foglalkoztatta. Ha történik vele valami, hát történik. És a lelke mélyén biztos volt benne, hogy a villám nem csap kétszer ugyanoda – ha meghal, aligha autóbalesetben.
A hosszú autóút valójában nyugodt és kellemes volt, az értekezlet kicsit olyan, mint egy osztálytalálkozó. Hajdani kollégái egytől egyig odajöttek hozzá, hogy a legjobbakat kívánják. De észre kellett vennie, milyen kevesen adnak kezet, és mintha valami tartózkodás, valami zavar lenne a tekintetükben. Hazafelé menet meggyőzte magát, hogy ez alighanem csak képzelgés. Ha pedig nem, nos... még ennek is van szórakoztató oldala. Ha elolvassák a Belső Látást, majd értesülnek róla, hogy szélhámos, nincs hát miért aggódni.
Az értekezlet után nem volt már más hátra, mint visszamenni Pownalba, kivárni a karácsonyi szünidőt, hogy megjöjjön és elmúljon. A személyes tárgyakat tartalmazó csomagok áradata szinte egy csapásra megszűnt – a sajtó hatalma, magyarázta apjának. Helyettük rövid – és többségükben névtelen – mocskolódó levelek és levelezőlapok érkeztek olyanoktól, akik személyükben érezték becsapva magukat.
„Ott fog maga is égni a P!O!K!O!L!B!A!N! a sötét gaztettéért, hogy be akarta csapni eszt az Amerikai Köztársaságot” – állt az egyikben. Gyűrött vendégfogadói levélpapírra írták, és a pennsylvaniai Yorkban pecsételték le. – „Maga egy nagy Szemfényvesztő és mocskos rohatt Csalló. Áldja meg az Isten az Újságot amiért átlátott magán. Szégyellje magát, tisztelt Uram. A Bibliában az áll, hogy a bűnösök a T!Ü!Z!E!S! Tóban fognak égni és a H!A!S!Z!O!N!L!E!S!Ő!K! örökön ÖRÖKÉ fognak égni! És maga egy Haszon Leső aki eladta a Halhatatlan Lelkét pár mocskoss dollárért. Ezel bevégzem levelemett és Isten óvja hogy egyszer elkapjam magát a Városbann. Ezt írta egy BARÁT (Istené és nem a magáé tisztelt úr)!”
A Belső Látás-ban megjelent cikket követően mintegy húsz nap alatt vagy huszonöt, nagyjából hasonló hangú levél érkezett. Néhány vállalkozó szellem kinyilvánította érdeklődését Johnny iránt, mondván, szívesen lenne a partnere. „Régebben egy bűvész asszisztense voltam – dicsekedett egyikük –, és ki tudtam trükközni egy vén kurvát a bikinibugyijából. Ha valami haknit tervez, számítson rám!”
Azután elapadtak a levelek, ahogy előzőleg a dobozok és csomagok áradata. Egy november végi napon, amikor megnézte a postaszekrényt és már a harmadik egymást követő napon üresen találta, hazafelé ballagva fölidézte Andy Warholnak azt a jóslatát, hogy eljön majd az a nap, amikor Amerikában minden csoda negyedóráig tart. Úgy látszik, az ő negyedórája elmúlt, és ennek nála jobban senki nem örült.
De, mint kiderült, mégsem múlt még el.

4

– Smith? – kérdezte egy hang a telefonban. – Johnny Smith?
– Igen. – A hangot nem ismerte, és téves kapcsolás se lehetett. Ez némiképp rejtélyessé tette a dolgot, hiszen apja vagy három hónapja kért új, titkos számot. December 17-e volt, a karácsonyfájuk ott állt már a nappali szoba sarkában, feszesen beleszorítva a régi állványba. Herb akkor készítette ezt az állványt, amikor Johnny még kissrác volt. Havazott odakinn.
– Bannerman a nevem. George Bannerman, Castle Rock-i seriff. – Megköszörülte a torkát. – Úgy értesültem... szóval, úgy is mondhatjuk, egy ajánlatom van az ön számára.
– Honnan tudta meg a telefonszámomat?
Bannerman újra megköszörülte a torkát.
– Nos, megkaphattam volna a telefontársaságtól is, gondolom, rendőrségi ügyről lévén szó. Valójában azonban az ön egyik barátjától kaptam. Egy orvostól, név szerint Weizaktól.
– Sam Weizak adta meg a számomat?
– Igen, ő.
Johnny teljesen zavartan ült le a telefonzugban. A Bannerman név most már mondott a számára valamit. Csak nemrégiben látta a nevét az egyik újság vasárnapi mellékletében. Seriff a Pownalnál jóval nyugatabbra, a tavak vidékén fekvő Castle megyében. A megyeszékhely Castle Rock, mintegy harminc mérföldnyire esik Norwaytől és húszra Bridgtontól.
– Rendőrségi ügy? – kérdezett vissza.
– Hát azt hiszem, annak mondható, igen. Az iránt szeretnék érdeklődni, elbeszélgethetnénk-e egy csésze kávé mellett...
– Samről?
– Nem. Dr. Weizaknak nincs köze a dologhoz – jelentette ki Bannerman. – Ő felhívott, és megadta a maga nevét. Ez... legalább egy hónapja volt. Őszintén szólva azt hittem, a bolondját járatja velem. De most végképp kifogytunk minden bölcsességünkből.
– Mivel kapcsolatban? Mr....Bannerman rendőrfőnök, nem értem, miről beszél.
– Csakugyan sokkal jobb lenne, ha leülnénk egy kávéra – mondta Bannerman. – Esetleg ma este? Van egy Jon's nevű hely a bridgtoni főúton. Úgy félúton a kettőnk városa között.
– Nem, sajnálom – tiltakozott Johnny. – Tudnom kellene, miről van szó. És hogy lehet, hogy Sam nem szólt nekem?
Bannerman fölsóhajtott:
– Maga aligha olvas újságot.
Épp ellenkezőleg. Megrögzötten olvasta az újságokat, amióta visszanyerte eszméletét, megpróbálta nyomon követni az elmulasztott eseményeket. És igenis látta Bannerman nevét az utóbbi időben. Persze. Hisz Bannerman nagyon kényes poszton áll. Ő irányítja a...
Johnny elvette füléről a kagylót, és döbbenten nézte. Mint egy hüllőt, amelyről épp most derült ki, hogy mérges kígyó.
– Mr. Smith? – szólt vékony hangon a kagyló. – Halló? Mr. Smith?
– Itt vagyok – tette vissza fülére a kagylót Johnny. Dühös volt Sam Weizakra, Samre, aki annak idején azt mondta neki, jobb, ha behúzza a nyakát – erre fogja magát, és telebeszéli ennek a seriffnek a fejét; Johnny háta mögött.
– Az a fojtogatási ügy, ugye?
– Beszélgethetnénk, Mr. Smith? – kérdezte Bannerman hosszú habozás után.
– Nem. Szó se lehet róla. – Most már nemcsak dühös volt. Meg is rémült.
– Nagyon fontos, Mr. Smith. Ma...
– Nem. Azt akarom, hogy hagyjanak békén. Különben is, nem olvassa azt az istenverte Belső Látást? Hamisítvány vagyok.
– Dr. Weizak azt mondta...
– Nem volt joga semmit se mondani! – ordította Johnny. Egész testében reszketett. – Isten áldja! – Lecsapta a kagylót, és gyorsan kimászott a zugból, mintha ezzel megakadályozná, hogy újra csengjen a telefon. Fájni kezdett a feje. Tompa fúró-rágó fájás a halántékában. Talán föl kellene hívnom Sam anyját Kaliforniában, gondolta. Elmondani neki, hol van a fiacskája. Megmondani, hívja föl. Szemet szemért.
Ehelyett a telefonasztalka fiókjában lévő noteszt böngészte. Megtalálta Sam bangori rendelőjének számát, és fölhívta. Mihelyt kicsengett, letette a kagylót, mert megrémült. Miért tette vele ezt Sam? Miért, a szentségit?
A karácsonyfára meredt.
Ugyanazok a régi díszek. Két napja lecipelte őket a padlásról, újra kicsomagolta és újra fölaggatta őket. Fura ügy ez a karácsonyfadíszekkel. Kevés dolog marad érintetlen az évek során. Kevés az olyan szál, kevés az olyan tárgy, amely könnyűszerrel szolgálhatná mind a gyermekkort, mind a felnőttkort. A gyerekruhákat továbbadják, vagy becsomagolják az Üdvhadsereg számára, a Donald kacsás karórának elpattan a hajszálrugója; piros cowboycsizmák elkopnak. A levéltárcát, amit az ember az első táborozás kézimunka-foglalkozásán készített, Lord Buxton-tárca váltja fel, s a piros játék vonatot felnőttesebb játékok – autók, teniszütők vagy esetleg ezek az új tévés játékok. Csak kevés holmi van, ami hű marad az emberhez. Talán néhány könyv, egy szerencsepénz vagy egy folyton gyarapodó bélyeggyűjtemény.
És a szülői ház karácsonyfadíszei.
Ugyanazok a csorba angyalok évről évre, és ugyanaz az ezüstcsillag a csúcsra; az üveggömbök hadseregének életben maradt osztaga (és sose feledjük a hősi halottakat, gondolta – az egyik egy kisgyerek szorongató kezétől halt meg, amaz kicsúszott apa markából, amikor épp föl akarta rakni, és összetört a padlón, s a piros, amelyre a betlehemi csillag van ráfestve, az egyik évben egyszerűen és titokzatosan törött volt, amikor lehoztuk a padlásról, én meg is sirattam), meg maga az állvány. De néha, gondolta Johnny, miközben szórakozottan masszírozta halántékát, úgy tűnik, jobb és irgalmasabb dolog lenne, ha a gyerekkornak még ezekkel az utolsó maradványaival is megszűnne a kapcsolat. Az ember sose ismeri föl azokat a könyveket, amelyek világképet formáltak. A szerencsepénz nem védte meg a hétköznapok egyetlen ostorcsapásától, méltatlanságától és kellemetlenségétől se. És amikor az ember a díszeket nézi, eszébe jut, hogy volt egyszer egy anya a fadíszítő hadművelet irányítói posztján, mindig készen arra, hogy dirigáljon: „egy kicsit följebb”, vagy „kicsit lejjebb”, vagy: „azt hiszem, drágám, túl sok ezüstszálat raktál a bal oldalra”. Az ember nézi a díszeket, és eszébe jut, hogy idén már csak ketten maradtak, kettejüknek kell megbirkózni vele, mert az anyja megzavarodott, és azután meghalt, de a törékeny karácsonyfadíszek még mindig itt vannak, még mindig itt csüngenek a ház mögötti erdőcskéből származó újabb fán. Állítólag többen lesznek öngyilkosok karácsony körül, mint az év összes többi napján. Isten bizony, nem csoda.
Micsoda hatalmat kaptál Istentől, Johnny!
Bizony. Így igaz, Isten igazán nagylelkű. Átlódított egy taxi szélvédőjén, eltörtem a lábam, és majdnem öt évet töltöttem kómában. A lány, akit szerettem, férjhez ment. Van, egy fia, aki az enyém kellene hogy legyen, van egy jogász férje, aki azon töri magát, hogy bejusson Washingtonba, és ott segítsen irányítani a nagy villanyvonatot. Ha néhány óránál tovább vagyok talpon, úgy érzem, mintha valaki végigrántott volna a lábam szárán az ágyékomig egy üvegszilánkot. Isten igazán jó pajtás. Olyan jó pajtás, hogy berendezett itt egy vicces operettvilágot, amelyben egy csomó üveg karácsonyfadísz túlélheti az embert. Rendes kis világ, s egy igazán remek Isten felügyel rá. Nyilván a mi oldalunkon állt Vietnamban, merthogy ő mindig is ilyen volt, az idők kezdete óta.
Terve van veled, Johnny.
Kihúzni a slamasztikából egy balfácán vidéki zsarut, hogy jövőre újraválasszák?
Ne menekülj előle. Ne rejtőzz barlangba.
Megdörgölte a halántékát. Odakinn erősödött a szél. Remélte, apja óvatos lesz a munkából hazajövet.
Fölkelt, és vastag pulóvert húzott magára. Kiment a fészerbe, nézte közben, miként párásítja be a lélegzete a levegőt a szája előtt. Balra nagy farakás állt, amelyet ő hasogatott fel az ősszel, nemrég, egyenletes tűzhelyhosszúságúra. Mellette egy halom gyújtós, az mellett pedig egy rakás régi újság. Leguggolt, és nekiállt kotorászni köztük. Keze hamarosan elgémberedett, de folytatta, és végre rátalált arra, amit keresett. A hat héttel ezelőtti vasárnapi újságra.
Bevitte a házba, lecsapta a konyhaasztalra, és lapozgatni kezdte. A hatodik oldalon talált rá a keresett cikkre, és leült, hogy újraolvassa.
A cikket néhány fénykép illusztrálta, egyikükön egy idős asszony bezár egy ajtót, másikon rendőrkocsi cirkál egy csaknem kihalt utcán, két másik üres üzleteket ábrázol. A főcím: TOVÁBB FOLYIK... A HAJSZA A CASTLE ROCK-i FOJTOGATÓ UTÁN.
A riport beszámol róla, hogy öt évvel ezelőtt egy Alma Frechette nevű fiatal nőt, aki egy helybéli vendéglőben dolgozott, megerőszakoltak és megfojtottak, amikor munkából hazafelé tartott. A nyomozást a főállamügyész és a Castle megyei seriff közösen irányította. Az eredmény: nulla. Egy évvel később idős asszonyt találtak ugyancsak megerőszakolva és megfojtva harmadik emeleti garzonlakásában a Castle Rock-i Carbine Streeten. A gyilkos egy hónapra rá ismét lesújtott; az áldozat ezúttal egy első gimnazista lány volt.
Még alaposabb nyomozás következett. Mozgósították az FBI embereit, eredménytelenül. A következő év novemberében leváltották Carl M. Kelso seriffet, aki majdhogynem a polgárháború óta töltötte be tisztjét, és George Bannermant választották meg, aki a választási kampányban azt ígérte, hogy elfogja a „Castle Rock-i fojtogatót”.
Két év telt el. A fojtogatót ugyan nem fogták el, de további gyilkosságok se történtek. Azután, múlt januárban két kisfiú rátalált a tizenhét éves Carol Dunbarger holttestére. Szülei előzőleg bejelentették lányuk eltűnését. A Dunbarger lánynak rengeteg zűrje volt a Castle Rock-i középiskolában, gyakori mulasztás és csavargás szerepelt a bűnlajstromán, kétszer is elkapták már üzleti tolvajlásokért, és egyszer már elszökött hazulról, és egészen Bostonig jutott. Bannerman és az állam rendőrsége feltételezte, hogy autóstoppolt – és a gyilkos vette föl. A Strimmer patak mellett talált rá a hullára két kisfiú. Az orvosszakértő megállapította, hogy körülbelül két hónapja halott.
Azután most, november másodikán újabb gyilkosság történt. Az áldozat: egy Etta Ringgold nevű közkedvelt tanítónő, a helybéli metodista egyházközség aktivistája, aki kitüntetést kapott az elemi oktatásban elért eredményeiért, s kimagasló szerepet vállalt a jótékonykodásban. Rajongott Robert Browning műveiért; holttestét egy mellékutca csatornalefolyójába gyömöszölték. A Miss Ringgold meggyilkolása miatti felhördülés már New England egész északi részére átterjedt. A gyilkost Albert De Salvóhoz, a bostoni fojtogatóhoz hasonlították – ezek az összehasonlítások igazán nem csendesítették a felbolydult kedélyeket. William Loeb Union Leader című lapja a nem túl távoli Manchesterben, New Hampshire államban segítségért kiáltó vezércikket közölt ezzel a címmel: HASZNAVEHETETLEN RENDŐRÖK TESTVÉRÁLLAMUNKBAN.
Ez az immár hat hete történt eseményről szóló, átható fészer- és tűzifaillatot árasztó vasárnapi melléklet két helybéli pszichiáter szakvéleményét idézte, akik ragaszkodtak nevük titokban tartásához. Egyikük sajátos nemi eltévelyedésről beszélt – olyan késztetésről, amely az orgazmus pillanatában erőszakos cselekmény elkövetésére ösztökél. Derék, fintorodott el Johnny. Megfojtotta őket, s közben elélvezett. Egyre jobban fájt a feje.
A másik diligyógyász rámutatott arra, hogy mind az öt gyilkosságot késő ősszel vagy kora tavasszal követték el. És noha a mániás-depressziós személyiség tettei nehezen rendszerezhetők, az efféle személyeknél eléggé általános, hogy a hangulatváltások az évszakváltáshoz kötődnek. Az illetőnek alighanem április közepétől körülbelül augusztus végéig tart a „levert” időszaka, ekkor kezdődik a gyilkosságok időpontjáig tartó felívelő szakasz.
Mániás vagy „felpörgött” állapotában a kérdéses személy szexuális aktivitása megnő, vakmerő és optimista. „Alighanem úgy véli, a rendőrség nem képes elkapni”, fejezte be a meg nem nevezett elmegyógyász. A cikk oda lyukadt ki, hogy a kérdéses személy eddig jól is mérte fel az esélyeit.
Johnny letette az újságot, órájára pillantott. Apja bármelyik pillanatban itt lehet, gondolta, hacsak a hó föl nem tartja. Odavitte a régi újságot a tűzhelyhez, és belegyűrte a tűztérbe.
Nem az én dolgom. A szentségit ennek a Sam Weizaknak.
Ne rejtőzz barlangba, Johnny.
Nem rejtőzik ő barlangba, nem erről van szó. Egyszerűen csak az történt, hogy kicsit összetörte magát. Elveszíteni az életed egy jókora darabkáját, ez feljogosít az „összetört” státusra, nem?
Meg erre a csuda nagy önsajnálatra, mi?
Le vagy szarva, mondta önmagának. Az ablakhoz ment, és kinézett. Semmi látnivaló, csak a súlyos, szélfútta csíkokban hulló hó. Remélte, apja óvatosan vezet, de azt is remélte, hogy hamarosan beállít, és véget vet ennek a mihaszna lelkizésnek. Újra a telefonhoz ment, és tétován megállt mellette.
Önsajnálat vagy sem, csakugyan elveszítette élete egy jókora darabkáját. Mondhatni, a javát. Kemény munkájába került, hogy visszatérjen. Nem érdemel-e meg egy kis hétköznapi békességet? Nincs-e joga ahhoz, amire épp néhány perccel ezelőtt gondolt – normális élethez?
Nincs ilyen, öregem.
Lehet, hogy nincs, de abnormális élet, ilyen csakugyan van. Az a dolog ott a Cole-udvarban. Megérinteni emberek ruháit, és hirtelen tudomást szerezni félelmeikről, apró titkaikról, csöppnyi diadalaikról – ez abnormális. Képesség is, átok is.
Tegyük fel, találkozik ezzel a seriffel. Semmi garancia nincs rá, hogy bármit is mondhat neki. És tegyük fel, hogy tud. Tegyük csak fel, hogy fölszolgálhatja neki a gyilkost ezüsttálcán. Újra ugyanaz lenne, ami a kórházi sajtóértekezleten, félelmetes cirkusz, cirkusz a sokadik hatványon.
Dalocska szólalt meg sajgó fejében, őrjítő csilingeléssel. Hittanórán tanulta, gyerekkorában: Égj bennem, kicsi fény... Fenn ragyogtatlak én... Égj bennem, kicsi fény... mindig megóvlak én... Kicsi fény, kicsi fény, égj bennem, kicsi fény.:.
Fölemelte a hallgatót, és Weizak rendelőjének számát tárcsázta. Elég reményteljes időpont most, öt után. Weizak biztosan hazament már, és nagymenő neurológusok nem tetetik be otthoni számukat a telefonkönyvbe. A telefon hatszor-hétszer kicsöngött, és már épp le akarta tenni, amikor Sam beleszólt:
– Tessék. Halló?
– Sam?
– John Smith? – Sam nyilvánvalóan megörült, de talán el is bizonytalanodott.
– Igen, én vagyok.
– Mit szólsz ehhez a hóhoz? – kérdezte Sam Weizak talán túlságosan is kedélyesen. – Nálatok is havazik?
– Havazik.
– Itt alig egy órája kezdődött. Azt mondják... John? A seriff miatt? Attól ilyen hűvös a hangod?
– Nos, felhívott – közölte Johnny –, s kíváncsi lettem, mi történt. Miért adtad meg neki a nevem. Miért nem hívtál föl, hogy elmondd... és miért nem előtte hívtál föl, és kérdeztél meg, megadhatod-e a számom?
Weizak felsóhajtott.
– Johnny, talán hazudhatnék is, de semmi értelme. Azért nem kérdeztelek meg előzőleg, mert attól tartottam, nemet mondasz. Utólag pedig azért nem mondtam el, hogy megadtam a számodat, mert a seriff kinevetett, s ha valaki kineveti a javaslatomat, hát feltételezem, hogy nem is fogadja el.
Johnny szabad kezével fájó halántékát tapogatta, lehunyta a szemét.
– De miért, Sam? Tudod, miként vélekedem a dologról. Épp te voltál az, aki azt mondtad, húzzam be a nyakam, és hadd zúgjon el fölöttem a vihar. Te magad mondtad.
– Az az újságcikk vitt rá – magyarázta Sam. – Johnny arrafelé lakik, gondoltam, öt halott nő, gondoltam... – Lassan, akadozón és feszengve beszélt. Johnny sokkal rosszabbul érezte magát attól, hogy ilyennek hallja. Bánta már, hogy fölhívta.
– Ketten közülük tizenéves lányok. Egy fiatal anya. Egy kisgyerekekkel foglalkozó tanítónő, aki Browning verseit szerette. Mind olyan érzelgős dolog, nem? Olyan érzelgős, hogy sose fognak filmet vagy tévéjátékot készíteni róla. Mindazonáltal igaz. Legtöbbet a tanítónőre gondoltam. Egy csatornába gyömöszölve, akár egy szemeteszsák...
– Nem volt jogod, a szentségit, hogy belerángass a bűntudatos képzelgéseidbe – csattant fel Johnny.
– Nem, talán nem.
– Semmi „talán”!
– Johnny, jól vagy? A hangod...
– Nagyszerűen vagyok! – ordította Johnny.
– A hangod nem valami nagyszerű.
– Baromian fáj a fejem, olyan meglepő? Miért nem hagytál békén? Amikor én elmondtam neked, mi van az anyáddal, te nem beszéltél vele. Mert azt mondtad...
– Azt mondtam, vannak dolgok, amiket jobb elveszíteni, mint megtalálni. De ez nem mindig igaz, Johnny. Ez az ember, akárki legyen is, iszonyatosan zavart személy, lehet, hogy megöli magát. Biztos vagyok benne, hogy amikor két évre abbahagyta, a rendőrség azt hitte, öngyilkos lett. De egy mániás-depressziósnak néha hosszú normális periódusai vannak, ezt „normalitás-fennsíknak” hívják; azután visszatér a hangulatváltásokhoz. Meglehet, hogy megölte magát azt követően, hogy meggyilkolta azt a tanítónőt a múlt hónapban. De ha nem, akkor? Lehet, hogy megöl még valakit. Aztán megint valakit. Aztán...
– Hagyd abba!
Sam így szólt:
– Miért hívott föl Bannerman seriff? Mitől gondolta meg magát?
– Nem tudom. Gondolom, a szavazói piszkálják.
– Sajnálom, hogy felhívtam, Johnny, és hogy ez így felizgatott téged. De még inkább sajnálom, hogy nem hívtalak föl és nem számoltam be róla. Hibáztam. Isten a megmondhatója, jogod van hozzá, hogy nyugalomban éld le az életed.
Attól, hogy visszahallotta önnön gondolatait, semmivel se érezte jobban magát. Sőt még keservesebben, még bűntudatosabban, mint eddig.
– Semmi baj – csitította. – Semmi baj, Sam.
– Többé nem mondok semmit senkinek. Bár azt hiszem, olyan ez, mint új lakatot rakni az istállóajtóra lólopás után, de ez minden, amit ígérhetek. Indiszkrét voltam. Egy orvostól súlyos vétek.
– Semmi baj – mondta újra Johnny. Tehetetlennek érezte magát, és Sam feszengése csak rontott a dolgon.
– Találkozunk a közeljövőben?
– Jövő hónapban már fönn leszek Cleavesben, megkezdeni a tanítást. Majd betoppanok.
– Jó lesz. És még egyszer nagyon kérlek, bocsáss meg, John.
Hagyd már abba!
Elbúcsúztak, és Johnny letette a kagylót, bánta már, hogy egyáltalán fölhívta. Talán nem akarta, hogy Sam ilyen készségesen belássa, helytelenül cselekedett. Talán igazában azt akarta, hogy Sam ezt mondja: Persze hogy fölhívtam. Azt akartam, told oda a képed, és csinálj valamit.
Az ablakhoz bandukolt, és kinézett a széljárta sötétségbe. Egy csatornalefolyóba gyömöszölve, akár egy szemeteszsák.
Úristen, hogy fáj a feje.

5

Félóra múlva hazaért Herb, csak rápillantott Johnny falfehér arcára, és megkérdezte:
– Fejfájás?
– Igen.
– Nagyon kellemetlen?
– Nem annyira.
– Meg kellene néznünk az országos tévéhíradót – mondta Herb. – Örülök, hogy idejében hazaértem. Az NBC forgatócsoportja odaát járt Castle Rockban ma délután. Az a riporterlány volt ott, akit olyan helyesnek tartasz, Cassie Mackin.
Hunyorogni kezdett attól, ahogyan Johnny ránézett. Egy pillanatig mintha csupa szemmé vált volna a fia arca, s szinte embertelen fájdalommal tekint rá.
– Castle Rock? Újabb gyilkosság?
– Igen. Ma reggel egy kislányt találtak a városi parkban. Ilyen szomorú esetet még életedben nem hallottál. Azt hiszem, átküldték az iskolából a parkon át a könyvtárba valami anyagért a feladatához. A könyvtárba odaért, de vissza már nem... Johnny, szörnyen nézel ki, fiam.
– Mennyi idős volt?
– Alig kilencéves – felelte Herb. – Azt, aki ilyet tesz, a tökinél fogva kellene felakasztani. Ez az én véleményem.
– Kilencéves – zökkent le a székre Johnny. – Atyaisten.
– Johnny, biztos, hogy nincs semmi bajod? Fehér vagy, mint a fal.
– Jól vagyok. Kapcsold be a híradót.
Hamarosan ott volt előttük John Chancellor, tarsolyában az aznap esti politikai tanulságokkal (Fred Harris kampánya nem kavarta fel túlságosan a kedélyeket), kormányrendeletek (Ford elnök szerint az amerikai városoknak el kell sajátítaniuk egy új költségvetési szemléletet), külföldi események (országos sztrájk Franciaországban) és egy „szívmelengető” beszámoló egy gerincbénulásos kisfiúról, aki egy tehenet nevel.
– Talán kivágták – szólalt meg Herb.
Ám a reklám után Chancellor így szólt:
– Rémület és harag tölti el ma egy nyugat-maine-i város lakóit. Ez a város Castle Rock, az elmúlt öt évben öt förtelmes gyilkosság történt itt – öt nő, életkoruk tizennégytől hetvenegyig terjed, valamennyiüket megerőszakolták és megfojtották. Ma egy hatodik gyilkosság történt Castle Rockban, az áldozat egy kilencéves kislány. Catherine Mackin Castle Rockból tudósít az esetről.
S már ott is volt a riporterlány, úgy festett, mint akit csak kitaláltak vagy elképzeltek, és gondosan belehelyeztek egy valóságos díszletbe. Ott állt a városháza előtt. A ma délután megindult havazás, az, amely estére hóviharrá lett, belepte kabátja vállát, szőke haját:
– Egyre fokozódó hisztériás hangulat nehezedik ma délután erre a kis New England-i városra – kezdte. – Castle Rock lakóit már jó ideje izgatja az az ismeretlen személy, akit a helybéli sajtó a „Castle Rock-i fojtogató”-nak vagy néha a „novemberi gyilkos”-nak nevez. Az idegesség rettegéssé fokozódott – s ezt a szót itt senki se tartja túlzottnak azok után, hogy rátaláltak Mary Kate Hendrasen holttestére, a városi köztéren, nem messze a zenepavilontól, ahol annak idején a novemberi gyilkos első áldozatát, Alma Frechette pincérnőt megtalálták.
Hosszú, úsztatott felvétel a városi köztérről, amely színtelen és halott a hóesésben. Ezt Mary Kate Hendrasen iskolai fényképe követte, a kislány hetykén mosolyog vastag fogszabályozó drótjain át. Haja szép, világosszőke. Ruhája élénkkék. Alighanem a legjobb ruhája, gondolta émelyegve Johnny. Az anyja a legjobb ruhájába bújtatta az iskolai fényképezéshez.
A riporter folytatta – sorolta az előző gyilkosságokat –, de Johnny már a telefonnál volt, először a tudakozót kereste, aztán a Castle Rock-i városi hivatalokat. Lassan tárcsázott, a feje lüktetett.
Herb kijött a nappaliból, és kíváncsian nézett rá:
– Kit hívsz, fiam?
Johnny a fejét rázta, és a kicsengést figyelte a vonal túlvégéről. Fölvették:
– Castle Rock serifijének irodája.
– Bannerman seriffel szeretnék beszélni, kérem.
– Lenne szíves megadni a nevét?
– Johnny Smith vagyok, Pownalból.
– Tartsa, kérem.
Johnny megfordult, hogy lássa a tévét, és Bannermant látta, ma délutáni valójában, vaskos sportkabátban, vállán a megyei seriff jelvényével. Zavart és morc tekintettel állta a riporter kérdéseit. Széles vállú férfi volt, nagy fején göndör, sötét sörénnyel. Keret nélküli szemüvege furcsán nem illett hozzá, mint ahogy általában nem illik nagydarab emberekhez.
– Több szálat követünk – mondta Bannerman.
– Halló? Mr. Smith? – mondta Bannerman.
Ismét a kettősség fura érzete. Bannerman két helyen volt egyszerre. Vagy, ha úgy vesszük, két időben egyazon időben. Johnny hirtelen elszédült. Úgy érezte magát, ahogy azokon az ócska vásári masinákon szokta az ember, a ringlispílen meg a ciklonon, Uram, irgalmazz!
– Mr. Smith? Ott van még, jóember?
– Igen, itt vagyok. – Nyelt egyet. – Meggondoltam magam.
– Derék! Borzasztóan örülök.
– Még mindig meglehet, hogy nem tudok segíteni magának, tudja.
– Tudom. De... aki nem mer, nem nyer. – Bannerman megköszörülte a torkát. – Engem kerékbe törnek ebben a városban, ha megtudják, hogy egy léleklátóval konzultálok.
Johnny arcán alig észrevehető mosoly futott át:
– Méghozzá egy hitele vesztett léleklátóval.
– Tudja, merre van Jon kocsmája Bridgtonban?
– Megtalálom.
– Találkozhatunk ott nyolc órakor?
– Igen, azt hiszem.
– Köszönöm, Mr. Smith.
– Kérem.
Letette. Herb figyelmesen nézte. Háta mögött tovább pörgött az esti híradó képsora.
– Már felhívott előzőleg, mi?
– Igen, felhívott. Sam Weizak mondta neki, hogy én esetleg segíthetek rajta.
– És gondolod, hogy segíthetsz?
– Nem tudom – felelte. Johnny –, de a fejfájásom már enyhült egy kicsit.

6

Tizenöt perc késéssel érkezett a bridgtoni Jon-féle vendéglőbe; láthatólag ez volt az egyetlen hely Bridgton főutcáján, amely még nyitva tartott. A hóekék nem tudtak lépést tartani a havazással, s néhol hófúvások torlaszolták el az utat. A 302-es és a 117-es út kereszteződésénél a villogólámpa ide-oda himbálódzott a süvöltő szélben. Jon vendéglője előtt egy rendőrségi cirkálóautó állt, ajtaján aranyszín felirata: CASTLE MEGYE SERIFFJE. Leparkolt mögötte, és bement.
Bannerman egy csésze kávéval és egy tálka chilimártással ült az egyik asztalnál. A tévéhíradó félrevezető volt. Ez az ember nem nagy – hanem óriási. Johnny odament hozzá, és bemutatkozott.
Bannerman fölállt, és megrázta a kezét. Amint Johnny sápadt, nyúzott arcára nézett, meg vékony testére, amely mintha lebegne kétsoros tengerészkék gyapjúkabátjában, ez volt az első gondolata: Ez a fickó beteg – aligha húzza soká. Valóságos élet csak Johnny szemében volt – nyílt, élénkkék szemében, amelyet határozottan éles és őszinte kíváncsisággal szegezett Bannerman tekintetének. Amikor kezük egymáséba csapódott, Bannerman meglepődött. Olyasmit érzett, mondta később, mint amikor az embert megrázza egy csupasz villanyhuzal. Azután elmúlt.
– Örülök, hogy eljött – üdvözölte Bannerman. – Kávét?
– Nem kérek.
– Nincs kedve egy tálka chilimártáshoz? Átkozottul jól készítik el itt a chilit. Nem volna szabad ennem a fekélyem miatt, de mégis eszem. – Észrevette Johnny arcán a megütközést, és elmosolyodott: – Tudom, nem vág össze, ekkora marhanagy ember, és fekélye van, mi?
– Azt hiszem, fekélye bárkinek lehet.
– Irtó rendes, hogy eljött – mondta újra Bannerman. – Mitől gondolta meg magát?
– A híradótól. Az a kislány. Biztos, hogy ugyanaz a pasas volt?
– Ugyanaz a pasas volt. Ugyanaz a módszer. És ugyanaz a sperma.
A pincérnő odajött, a seriff Johnny arcát kémlelte:
– Kávét? – kérdezte.
– Teát – felelte Johnny.
– És hozzon neki egy tálka chilit is, kisasszony – rendelkezett Bannerman. Amikor a pincérnő távozott így szólt:
– Az orvosa azt mondja, hogy maga, ha megérint valamit, néha fogalmat kap arról, honnan való, kié lehetett, meg minden.
Johnny elmosolyodott:
– Hát – kezdte –, magával csak kezet ráztam, és már tudom, hogy van egy Rusty nevű ír szettere. Azt is tudom, hogy a kutya öreg, meg fog vakulni, és maga szerint ideje lenne elaltatni, de nem tudja, hogyan magyarázza ezt meg a kislányának.
Bannerman visszaejtette kanalát a chilibe – plotty. Tátott szájjal bámult Johnnyra:
– Az istenért, ezt belőlem tudta meg? Most?
Johnny bólintott.
Bannerman a fejét rázta, és ezt motyogta:
– Más dolog hallani valamiről, és megint más... nem fárasztja ez ki magát?
Johnny meglepetten nézett Bannermanra. Ezt a kérdést még sosem tették föl neki:
– De. De igen, kifáraszt.
– De tudta. Úgy éljek.
– Nézze, seriff...
– George. Csak egyszerűen George.
– Oké. Én meg Johnny vagyok, egyszerűen Johnny. George, amit viszont nem tudok magáról, az megtölthetne öt kötetet. Nem tudom, hová valósi, hova járt rendőriskolára, vagy kik a barátai, vagy hol lakik. Azt tudom, hogy van egy kicsi lánya, a neve olyasmi, mint Cathy, de nem egészen. Nem tudom, hogy mit csinált a múlt héten, vagy milyen sört szeret, vagy melyik a kedvenc tévéműsora.
– A lányom neve Katrina – érzékenyedett el Bannerman. – Ő is kilencéves. Mary Kate az osztálytársa volt.
– Tehát azt igyekszem elmagyarázni, hogy ez a... tudás néha igencsak behatárolt dolog. A holtsáv miatt.
– Holtsáv?
– Ez olyan, mint amikor a jelek egy része elakad – magyarázta Johnny. – Utcákat, címeket soha nem tudok megjegyezni. A számok is nehezek, de néha előjönnek. – A pincérnő visszajött Johnny chilijével és teájával. Ó megkóstolta a chilit, és biccentett Bannerman felé. – Igaza van. Jólesik. Különösen ilyen estén, mint ez a mai.
– Lásson neki – tanácsolta Bannerman. – Hű, de szeretem a jó chilit. A fekélyem szentségel miatta. Le vagy szarva, fekély, mondom neki. És belapátolom.
Egy pillanatig csendben voltak. Johnny a chilijét kanalazta, Bannerman pedig kíváncsian figyelte. Feltételezte: Johnny megtudta valahonnan, hogy neki van egy Rusty nevű kutyája. Még azt is megtudhatta, hogy Rusty öreg és csaknem vak. Lépjünk tovább: ha tudta Katrina nevét, lehet, hogy ezt az „olyasmi, mint Cathy, de nem egészen” szöveget csak azért mondta, hogy megtoldja egy kis habozó realizmussal. De miért? És semmi se magyarázza azt a különös, áramütésszerű érzést, amikor Johnny megfogta a kezét. Ha csalás, hát istentelenül ügyes csalás.
Odakinn fütyült és sivított a szél, s megremegtette a kis épületet. Hózuhatag korbácsolta az utca túloldalán a Pondicherry Bowling Lanes cégtábláját.
– Hallja ezt?! – szólalt meg Bannerman. – Lehet, hogy egész éjjel így megy. Nekem aztán ne mondja, hogy enyhülnek a telek.
– Tudnak valamit? – kérdezte Johnny. – Valamit a keresett pasassal kapcsolatban?
– Talán – felelte Bannerman, és megrázta a fejét.
– De nagyon keveset.
– Mondja el.
Bannerman előadta neki. Az elemi iskola és a könyvtár egymással szemközt áll a főtér két oldalán. Bevett szokás, hogy átküldik a diákokat, ha könyvre van szükségük egy feladathoz vagy dolgozathoz. A tanítótól kilépőt kapnak, ezt a könyvtáros szignálja, mielőtt visszaküldi őket. A tér közepe táján a talaj bemélyül egy kissé. A lejtő nyugati oldalán van a zenepavilon. Magában a mélyedésben két tucat pad, ahol a rezesbanda hangversenyei alatt vagy az őszi sportünnepeken ülni szoktak az emberek.
– Úgy hisszük, odaült, és várta, hogy arra jöjjön egy gyerek. Így a tér egyik oldala felől se látszik. A gyalogösvény a bemélyedés északi oldalán halad, a padok közelében.
Bannerman lassan rázta a fejét.
– A legpocsékabb az, hogy a Frechette lányt épp a zenepavilon padlóján ölték meg. Emiatt leszedik a fejem a márciusi tanácsülésen, mármint ha még itt leszek márciusban. Persze megmutathatok majd nekik egy feljegyzést, amelyet a polgármesternek címeztem, s melyben őrt kértem, aki az áthaladókra vigyáz a téren tanítási órák alatt. Nem mintha a gyilkos miatt aggódtam volna, ne éljek, ha miatta. Soha, a legvadabb álmaimban se gondoltam, hogy másodszor is visszatérne ugyanarra a helyre.
– A polgármester visszautasította a kérést?
– Nincs elég pénz rá – felelte Bannerman. – Természetesen ő is átpasszolhatja a felelősséget a városi tanácstagokra, azok meg majd megpróbálják énrám visszapasszolni, s a fű kinő Mary Kate Hendrasen sírján, és... – pillanatnyi szünetet tartott, vagy talán torkán akadt az, amit épp mondani akart. Johnny együttérzőn nézte lehajtott fejét.
– Nem sokat segített volna – folytatta szárazon Bannerman. – Az őrök, akiket alkalmaznak, nagyrészt nők, és ennek a görénynek, akit hajszolunk, alighanem mindegy, öregek-e ezek vagy fiatalok.
– Maga szerint az egyik padon várakozott? Bannerman úgy vélte. Tucatnyi friss cigarettacsikket találtak a padok szélén és még négyet a zenepavilon mögött, egy üres dobozzal együtt. Sajnos Marlborót, az egyik legnépszerűbb márkát. A dobozról ujjlenyomatokat próbáltak venni, de semmire se jutottak.
– Egyáltalán semmire? – kérdezte Johnny. – Elég különös, nem?
– Ezt miért mondja?
– Nos, az ember úgy hinné, a gyilkos kesztyűt viselt még akkor is, ha nem törődött az ujjlenyomatokkal, hiszen hideg volt odakinn; de föl lehetne tételezni, hogy aki eladta neki a cigarettát...
Bannerman elvigyorodott:
– Magának jó feje van ehhez a munkához – mondta –, viszont nem dohányos.
– Nem – bólintott Johnny. – Diákkoromban szívtam valamennyit, de a balesetem után nem szoktam vissza.
– A férfiak a zsebükben tartják a cigarettát. Előveszik, kihúznak egyet, visszateszik. Ha az emberen kesztyű van és nem hagy friss nyomot, akkor többszöri rágyújtás után végül is simára csiszolja a celofános dobozborítást. Érti? És még egy dolgot nem vett figyelembe, Johnny. Mondjam-e, hogy mit?
Johnny átgondolta, azután így szólt:
– Lehet, hogy a cigarettacsomag egy kartonból került elő. Ezeket a kartonokat pedig gép csomagolja.
– Ez az – helyeselt Bannerman. – Magának tényleg van tehetsége ehhez a munkához.
– Milyen bélyegző volt a csomagon?
– Maine-i – válaszolta Bannerman.
– Tehát ha a gyilkos és a cigarettázó azonos... – mondta elgondolkodva Johnny.
Bannerman megvonta a vállát. – Persze elvileg megeshet, hogy nem azonos. De megpróbáltam elképzelni, ki másnak volna kedve egy hideg, borús téli délelőttön a főtér padján üldögélni, méghozzá oly sokáig, hogy tizenkét vagy tizenhat cigarettát szívjon el, és nem sikerült elképzelnem.
Johnny a teáját kortyolgatta. – A többi gyerek, aki átment a téren, egyikük se látott semmit?
– Semmit – felelte Bannerman. – Minden gyerekkel beszéltem, akinek könyvtári kilépője volt ma délelőtt.
– Ez még sokkal különösebb, mint az ujjlenyomatügy. Maga nem így találja?
– Én istentelenül ijesztőnek találom. Nézze, a pasas ott ül, s amit vár: egyetlen gyerek, egyetlen kislány, egyedül. Hallja, hogy jönnek a gyerekek. És mindannyiszor a zenepavilon mögé bújik...
– Lábnyomok? – kérdezte Johnny.
– Semmi. Ma délelőtt nem volt hótakaró. Csak fagyott talaj. Tehát ott ez a tébolyult gennygóc, akinek le kellene metélni a tojásait, és fölszolgálni neki vacsorára, szóval ott lapul a zenepavilon mögött. Reggel nyolc-ötvenkor Peter Harrington és Melissa Loggins ment arra. A tanítás akkor már húsz perce tartott. Mikor elmentek, ő visszamegy a padjához. Kilenc óra tizenötkor újra a zenepavilon mögé bújik. Ezúttal két kislány jön, Susan Flarhaty és Katrina Bannerman.
Johnny úgy tette le a teásbögréjét, hogy csak úgy csattant. Bannerman levette a szemüvegét, és vadul törölgetni kezdte.
– A maga lánya is átment ott ma délelőtt? Jézusom!
Bannerman visszatette a szemüvegét. Arca komor volt, dühtől tompa. És fél, látta meg rajta Johnny. Nem attól fél, hogy a választók leváltják, vagy hogy a Union Leader újabb vezércikket közöl a nyugat-maine-i mihaszna zsarukról, hanem azért fél, mert ha a lánya történetesen egyedül megy át a könyvtárba ma délelőtt...
– A lányom – mondta elérzékenyülve Bannerman. – Azt hiszem, alig tíz méterre haladt el attól az... állattól. Tudja, milyen érzés ez?
– El tudom képzelni.
– Nem, ne higgye, hogy el tudja képzelni. Úgy érzem magam ettől, mint aki majdnem belelépett egy üres liftaknába. Mintha otthagytam volna a vacsorára föltálalt gombát, és valaki más halt volna bele a gombamérgezésbe. És piszkosnak érzem magam tőle. Mocskosnak. Azt hiszem, ez a magyarázata annak, hogy végül is fölhívtam magát. Most bármit megtennék, hogy elkapjam ezt a pasast. Bármit.
Odakinn irdatlan narancssárga hóeke bontakozott ki a hóból, horrorfilmbeli jelenésként. Leparkolt, és két férfi szállt ki belőle. Átjöttek az úton, be Jonhoz, és leültek a bárpult mellé. Johnny kiitta a teáját. Már elment a kedve a chilitől.
– A pasas visszamegy a padjához – folytatta Bannerman –, de nem hosszú időre. Kilenc óra huszonöt körül hallja, amint a Harrington fiú és a Loggins lány visszamegy a könyvtárból. Erre újra visszatér a zenepavilon mögé. Ez kilenc-huszonöt táján kellett hogy legyen, mert a könyvtáros kilenctizennyolckor írta alá a kilépőjüket. Kilenc-negyvenötkor három ötödikes fiú haladt el a zenepavilon mellett a könyvtár felé. Egyiküknek dereng, hogy látott „valami manust” a pavilon túloldalán. Ez az egész személyleírásunk. „Valami manus.” Talán közzé kellene tennünk, nem gondolja? Keresünk valami manust.
Bannerman kurta, ugatásszerű nevetést hallatott.
– Kilenc-ötvenötkor a lányom és Susan barátnője halad el, útban vissza az iskola felé. Azután, úgy öt perccel tíz után Mary Kate Hendrasen jött arra... egyedül. Katrina és Sue még találkozott is vele, amint jött lefele az iskola lépcsőjén, ők meg fölfelé tartottak. Üdvözölték egymást.
– Jóságos isten – motyogta Johnny. Végigsimította a haját.
– Végül pedig: tíz óra harminc. A három ötödikes fiú jön visszafelé. Egyikük meglát valamit a zenepavilon dobogóján. Mary Kate az, melegítőjének nadrágja és bugyija lerángatva, vér mindenütt a lábszárán, az arcán... az arcán...
– Nyugodjék meg – tette a kezét Bannerman karjára Johnny.
– Nem, nem tudok megnyugodni – tiltakozott Bannerman. Csaknem mentegetődzve beszélt. – Soha nem láttam még ilyet, tizennyolc évi rendőri munkám során. Megerőszakolta azt a kicsi lányt, és ez már elég is lett volna ahhoz... elég lett volna, tudja, ahhoz, hogy megölje... az orvosszakértő azt mondta, hogy ahogyan csinálta... átrepesztett valamit, és az...igen, alighanem az is, hát... megölte volna... de nem hagyta abba, megfojtotta. Kilencéves, megfojtva és ott hagyva... ott hagyva a zenepavilon dobogóján, lerángatott bugyival.
Bannerman hirtelen elsírta magát. Könnyek borították el szemét a szemüveg mögött, és két patakban csurogtak végig arcán. A pultnál a bridgtoni útkarbantartás két embere a Szuperkupáról beszélgetett. Bannerman ismét levette a szemüvegét, és zsebkendőjével fölitatta könnyeit. Válla rázkódott és hullámzott. Johnny várt, s közben céltalanul kavargatta a chilijét.
Bannerman egy idő múltán elrakta a zsebkendőjét. Szeme vöröslött, s Johnny arra gondolt, milyen furcsán csupasz az arca a szemüveg nélkül.
– Elnézést – sóhajtotta. – Nagyon hosszú volt ez a nap.
– Semmi baj – mondta Johnny.
– Tudtam, hogy rám fog jönni, de azt hittem, kihúzom, míg hazaérek a feleségemhez.
– Hát azt hiszem, azt kivárni túl sok időbe tellett volna.
– Maga együttérző hallgató. – Bannerman újra fölrakta a szemüvegét. – Nem, több ennél. Magában van valami. Ne éljek, ha tudom, micsoda, de van valami.
– Más kiindulópont?
– Semmi. Én viszem a balhé nagyját, de az állami rendőrség se nagyon tündökölt. Se a főügyész különnyomozója, se a dédelgetett FBI-emberünk. A megyei orvosszakértő meg tudta állapítani a sperma típusát, de ennek semmi hasznát se vesszük a meccs jelenlegi állásánál. Ami a legjobban megzavar, az az, hogy az áldozatok körme alatt nincs hajszál vagy bőrdarabka. Nyilván mind viaskodtak, de egyetlen csöpp bőrdarabkánk sincs. Az ördög áll ennek a pasasnak az oldalán. Nem ejtett el egy gombot vagy egy papírfecnit, nem hagyott egyetlen árva nyomot se. Van egy elmeorvosunk Augustából, ugyancsak az államügyész jóvoltából, és ez azt mondja, ezek az ipsék elárulják magukat előbb vagy utóbb. Szép kis vigasz. Mi van, ha utóbb... mondjuk, tizenkét holttest múlva?
– A cigarettadoboz Castle Rockban van?
– Igen.
Johnny fölállt:
– Hát akkor induljunk.
– Az én kocsimmal?
Johnny elmosolyodott, a szél erősödött, sivított odakinn:
– Ilyen éjszakákon nem árt, ha rendőrrel van az ember – felelte.

7

A hóvihar tombolt, másfél órájukba került, amíg Bannerman cirkálójával eljutottak Castle Rockba. Húsz perccel múlt tíz, amikor beléptek a városháza előcsarnokába és leverték a havat csizmájukról.
Hat riporter várakozott a hallban, egy honatya borzadályos képmása alatt ültek, s korábbi éjszakai virrasztásokról meséltek egymásnak. Azon nyomban fölpattantak, és körülvették Bannermant és Johnnyt.
– Bannerman seriff, igaz, hogy áttörés történt a nyomozásban?
– Jelenleg semmit sem mondhatok – válaszolta egykedvűen Bannerman.
– Az a hír járja, hogy őrizetbe vett egy oxfordi férfit, igaz ez?
– Nem. Elnézésüket kérem...
Figyelmük hirtelen Johnnyra terelődött, s neki az a bizonytalan érzése támadt, hogy legalább két arc ismerős a kórházi sajtókonferenciáról.
– Szent isten! – kiáltott föl egyikük. – Maga Johnny Smith, ugye?
Johnny hirtelen bolondos késztetést érzett rá, hogy elhúzza a csíkot, akár egy gengszter a szenátusi bizottság kihallgatásán.
– Igen – felelte. – Én vagyok.
– Az a látnok hapsi? – kérdezte egy másik.
– Ide figyeljenek, hagyjanak bemenni! – emelte meg a hangját Bannerman. – Nincs jobb dolguk, mint...
– A Belső Látás szerint maga csaló – szólalt meg egy bundás fiatalember. – Igaz ez?
– Nem mondhatok mást, mint hogy a Belső Látás azt ír, amit akar – felelte Johnny. – Ide figyeljen, tényleg...
– Tagadja a Belső Látás cikkét?
– Nézze, tényleg nem mondhatok semmi mást.
Míg áthaladtak a tejüveg ajtón a seriff hivatalába, a riporterek versenyezve rohantak az ügyeletesi iroda falán lévő két telefonautomatához.
– Most aztán benne vagyunk a szarban – mondta boldogtalanul Bannerman. – Esküszöm az Úristenre, nem hittem, hogy itt lesznek még ilyen időben. A hátsó bejáraton kellett volna behoznom magát.
– Ó, hát nem tudta? – kérdezte keserűen Johnny. – Mi szeretjük ám a hírverést. Mi léleklátók mind odavagyunk a hírverésért.
– Nem, ezt nem hiszem – válaszolta Bannerman. – Legalábbis magáról nem. Nos, ami történt, megtörtént. Nincs mit tenni.
De Johnny lelki szemeivel már látta a címeket, a kis külön fűszert a máris vígan rotyogó fazékban: HELYBÉLI LÉLEKLÁTÓT VONT BE A FOJTOGATÁSI NYOMOZÁSBA A CASTLE ROCK-i SERIFF. „LÁTÓ” KUTAT A NOVEMBERI GYILKOS UTÁN. SMITH TILTAKOZIK: RÁGALOM A CSALÁST BEISMERŐ CIKK.
Két rendőr ült a külső irodahelyiségben, egyikük horkolva aludt, a másik kávézott, és búsan meredt egy halomnyi jelentésre.
– A felesége kirugdosta az ágyából? – kérdezte Bannerman fanyarul az alvó rendőr felé biccentve.
– Most ért vissza Augustából – magyarázta a másik. Szinte gyerek volt még; szeme alatt sötét karikák a kimerültségtől. Kíváncsian pillantott Johnnyra.
– Johnny Smith, Frank Dodd. Az az alvóbaba meg Roscoe Fisher. Johnny biccentett.
– Roscoe azt mondja, a főügyész maga akarja kézbe venni az ügyet – jelentette Dodd Bannerman-nak. Haragos és dacos volt a tekintete, s valahogy szánalmas is. – Szép kis karácsonyi ajándék, mi?
Bannerman Dodd tarkójára tette a kezét, és szelíden megrázta a fiút. – Túl sokat tépelődsz, Frank. És túl sokat foglalkozol az üggyel.
– Csak azon tépelődöm, hogy kell lenni valaminek ezekben a jelentésekben... – megvonta a vállát, azután egyik ujjával átpörgette a papírokat. – Valaminek.
– Menj haza, és pihenj kicsit, Frank. És vidd haza alvóbabát is. Semmi másra nincs már szükségünk, csak hogy az egyik fotós lefényképezze így, álmában. S aztán ezzel a képaláírással küldje szét a lapoknak: „Folyik a megfeszített nyomozás Castle Rockban”, mi meg mehetünk utcát söpörni.
Bannerman bevezette Johnnyt az irodájába. Az íróasztalt elborították a papírok. Az ablakpárkányon kis triptichon állt, Bannerman, a felesége és Katrina lánya fényképével. Diplomája szépen bekeretezve a falon, mellette azonos keretben a Castle Rock-i Híradó címoldala, amely bejelenti megválasztását.
– Kávét? – kérdezte Bannerman, miközben az iratszekrényt nyitotta.
– Nem, köszönöm. Kitartok a tea mellett.
– Mrs. Sugarman féltékenyen őrzi a teáját – közölte Bannerman. – Sajnos mindennap hazaviszi. Kínálhatnám magát üdítővel, de akkor végig kellene csinálnunk újra a vesszőfutást, vissza az automatához. Úristen, bárcsak már hazamentek volna.
– Semmi baj.
Bannerman egy kis, összekapcsolt borítékkal jött vissza. – Ez az – mondta. Habozott egy pillanatig, azután átadta a borítékot.
Johnny megfogta, de nem nyitotta ki azonnal:
– Feltéve, hogy megérti: nem biztos, hogy megy. Néha sikerül, néha nem.
Bannerman fáradtan vállat vont, és megismételte:
– Aki nem mer, nem nyer.
Johnny kinyitotta a kapcsot, és kirázta a borítékból az üres marlborós dobozt. Piros-fehér doboz. Bal kezébe fogta, és nézte a szemközti falat. Szürke fal. Ipari szürke fal. Piros-fehér doboz. Ipari szürke doboz. Áttette a cigarettásdobozt a másik kezébe, majd két marokra fogta. Várt valamire, valaminek a jöttére. Semmi se jött. Tovább szorongatta, reménytelenül is reménykedve, mit se törődve azzal, hogy jól tudta: ami jön, nyomban jön.
Végül visszaadta a cigarettásdobozt. – Sajnálom.
– Nem habzik, mi?
– Nem.
Kopogtatás hallatszott az ajtón. Roscoe Fisher dugta be a fejét. Kicsit szégyenkezett. – Hazamegyünk Frankkel, George. Úgy hiszem, rajtakaptál, amint szundiztam.
– Amíg nem a járőrkocsi volánjánál kaplak rajta... – így Bannerman. – Üdvözlöm Deenie-t.
– Átadom. – Fisher gyorsan odapillantott Johnnyra, aztán becsukta az ajtót.
– Nos – szólt Bannerman. – Gondolom, érdemes volt legalább megpróbálni. Hazaviszem magát...
– Oda akarok menni a térre – jelentette ki hirtelen Johnny.
– Nem, semmi értelme. Félméteres hó alatt van.
– Meg tudja találni azt a helyet?
– Természetesen. De mire megyünk vele?
– Nem tudom. Menjünk oda.
– Ezek a riporterek utánunk jönnek, Johnny. Ez olyan biztos, mint a kétszerkettő.
– Az előbb valami hátsó ajtóról beszélt.
– Igen, de az a vészkijárat. Bejönni lehet rajta, de ha távozunk, megszólal a riasztócsengő.
Johnny füttyentett.
– Hát akkor hadd jöjjenek utánunk.
Bannerman elgondolkodva nézte néhány pillanatig, azután rábólintott:
– Oké.

8

Mihelyt kiléptek az irodából, a riporterek nyomban fölpattantak és körülvették őket. Johnnynak erről egy kutyatenyészet jutott eszébe odaát Durhamben; egy furcsa öregasszony skót juhászkutyákat tartott. Ha az ember arra járt a horgászbotjával, a kutyák csaholva és acsarkodva nyomban nekirohantak, s általában halálra rémisztették. Meg-megmarták, de valójában nem haraptak.
– Tudja már, ki tette, Johnny?
– Van egyáltalában sejtelme róla?
– Jöttek sugallatai, Mr. Smith?
– Seriff, a maga ötlete volt, hogy léleklátót vonjon be a nyomozásba?
– Bannerman seriff, tud-e erről a fejleményről a főügyészség?
– Gondolja, hogy megoldja, Johnny?
– Seriff, maga kérte fel ezt az embert?
Bannerman lassan, vaskosan nyomakodott át köztük, s közben húzta föl kabátja cipzárját.
– Nem nyilatkozom, nem nyilatkozom. – Johnny nem szólt semmit.
A riporterek összeverődtek, Johnny és Bannerman pedig lement a behavazott lépcsőn. Csak amikor megkerülték a járőrkocsit és nekivágtak, hogy átgázoljanak az úton, akkor kapcsolt az egyikük, hogy a térre mennek. Néhányan visszarohantak a kabátjukért. Mások, akik kabátban voltak, lebukdácsoltak utánuk a városháza lépcsőin, és kiáltoztak utánuk, akár a gyerekek.

9

Villanófények rebbentek a havas sötétségben. A szél üvöltött, hordta a havat.
– Nem fog maga ott szart se látni – mondta Bannerman. – Azt se... a kurva életbe! – Kis híján fölbukott: az egyik riporter, vaskos kabátban és bizarr baszk sapkában nekizuhant.
– Elnézést, seriff – restelkedett. – Csúszós. Otthon felejtettem a kalucsnim.
Előttük sárga nejlonkötél bontakozott ki a homályból. Hozzáerősítve egy vadul himbálódzó tábla: RENDŐRSÉGI NYOMOZÁS.
– Az eszét is otthon felejtette – förmedt rá Bannerman. – Most pedig vissza, mindenki! Itt maradni!
– A főtér közterület, seriff! – kiáltotta az egyik riporter.
– Így van, ez pedig rendőrségi ügy. Itt maradnak e mögött a kötél mögött, vagy zárkában töltik az éjszakát.
Zseblámpája fénysugarával megmutatta nekik a kötelet, azután fölemelte, hogy Johnny átbújhasson alatta. Lementek a lejtőn a padok hóborította domborulatáig. A riporterek a hátuk mögött a kötélnél gyülekeztek, s úgy világítottak lámpáikkal, hogy Johnny és George Bannerman furcsa rivaldafényben haladt.
– Vakrepülés – jegyezte meg Bannerman.
– Itt úgysincs mit látni – mondta Johnny. – Vagy van?
– Nem, még nem. Megmondtam Franknek, leveheti azt a kötelet bármikor. Most örülök neki, hogy nem jutott hozzá. Oda akar menni a zenepavilonhoz?
– Még nem. Mutassa meg nekem, hol voltak a cigarettacsikkek.
Még egy kicsit továbbmentek, s aztán Bannerman megállt. – Itt – mutatta, és lámpáját egy padra vetette, amely alig volt több, mint a buckák közül kiemelkedő halovány domborulat. Johnny levette a kesztyűjét, és berakta a kabátzsebébe. Azután letérdelt, és megpróbálta lesöpörni a havat a pad üléséről. Bannermant megint megdöbbentette, milyen betegesen sápadt ez az ember. Amint a pad előtt térdelt, vezeklőnek látszott, kétségbeesetten imádkozó embernek.
Johnny keze fázott, csaknem teljesen meggémberedett. Olvadt hó csurgott végig az ujjain. Hozzáfért a pad ütött-kopott, viharvert lapjához. Nagyon tisztán látta, akárha nagyítóüvegen át. Valaha zöld volt, de a festék nagy része lepattogzott és lekopott róla. Két rozsdás fémpánt tartotta össze az ülést a támlával.
Két kézzel ragadta meg a padot, és hirtelen hátborzongató érzés áramlott át rajta. Még soha nem érzett meg semmit ekkora intenzitással, és nem is fog többé, csak majd egyetlen alkalommal. Lebámult a padra, szemöldökét összevonta, szorosan markolta. Ez egy...
(nyári pad)
Sok száz különféle ember üldögélt már itt másmás alkalommal, hallgatta az „Ég áldja Ameriká”-t meg a „csillagos-sávos lobogónk”-at, a Castle Rock-i „Pumák” cserkészcsapatának harci dalát. Zöld nyári lombok, az ősz füstös párája, akár a kukoricafosztás emléke, és gereblyés embereké a lágy szürkületben. A nagy katonadob dübörgése. Fényes aranyszín trombiták és harsonák. Iskolazenekari egyenruhák...
Kedélyes polgárok üldögélnek itt, figyelnek, tapsolnak, műsorfüzeteket tartanak maguk előtt, amelyek a Castle Rock-i középiskola nyomdájában készültek.
De ma reggel a gyilkos ült itt. Johnny érezte a gyilkost.
Sötét faágak a szürke hóégboltba metszve, akár a rovásírás. Itt ül (ülök) cigarettázva, várakozva, kellemes jóérzéssel, mintha át tudná (tudnám) ugrani a világ tetejét, és páros lábbal földet érni. Dalt dúdolva. Valami Rolling Stones-számot. Hogy mit, az nem jön elő, de teljesen világos, hogy minden... minden?
Minden rendben. Minden rendben van, minden szürke, és a havat várja, én meg...
– Síkos vagyok – motyogta Johnny. – Síkos vagyok, akár a kígyó.
Bannerman előrehajolt, nem értett egy szót sem az üvöltő szélben. – Tessék?
– Síkos – ismételte Johnny. Fölnézett Bannermanra, és a seriff akaratlanul is hátrált egy lépést. Johnny szeme hideg volt és valahogy embertelen. Sötét haja vadul röpködött sápadt arca körül, fölöttük a téli szél rikoltozott a fekete légben. Keze mintha összeforrt volna a paddal.
– Olyan kibaszottul síkos vagyok – mondta érthetően. Diadalmas mosoly formálódott az arcán. Keresztülnézett Bannermanon. Bannerman hitt benne. Senki emberfia nem tudna így szerepet játszani vagy színlelni. És a legszörnyűbb az volt a dologban... hogy emlékeztette őt valakire. A mosoly... a hangszín... már nem Johnny Smith volt az, egy másik ember lépett a helyébe. És Johnny vonásai mögött, szinte megfogható közelségben, másik arc ólálkodott. A gyilkos arca.
Ismerős arc.
– Sose kaptok el, mert túl síkos vagyok nektek. – Fölnevetett, nevetése bizakodó volt, enyhén gúnyolódó. – Mindig ezt veszem föl, és ha karmolnak... vagy harapnak... nem férnek hozzám, egyetlen porcikámhoz se... mert olyan SÍKOS vagyok! – Hangja diadalmas, őrült sikoltássá magasodott, amely versengett a szél zajával, és Bannerman még egy lépést hátrált, húsa tehetetlenül zsibbadt, heréje megfeszült és az ágyékához tapadt.
Hagyjuk abba, gondolta. Nyomban hagyjuk abba. Könyörgöm.
Johnny a pad fölé hajtotta a fejét. Olvadó hó csöpögött csupasz ujjai közül.
(Hó. Néma hó, titkos hó -)
(Anya ruhaszárító csipeszt tett rá, hogy tudjam, milyen érzés az. Milyen érzés, ha elkapok valami nyavalyát. Egy nyavalyát valamelyik koszos kamatyolótól, ezek mind koszos kamatyolók, meg kell őket állítani, lestoppolni, igen, stop, a stop, a STOP – JAJ ISTENEM A STOPTÁBLA! -)
Újra kisgyerek volt. Megy iskolába a néma, titokzatos hóban. És egy férfi bontakozik ki a fehérségből, szörnyű férfi, szörnyű, fekete, vigyorgó férfi, olyan fényes szemmel, akár egy negyeddolláros, és piros STOP táblát szorít kesztyűs kezében... ő!... ő!... ő!
(Ó ISTENEM NE... NE ENGEDD HOGY ELKAPJON... MAMI... NE ENGEDD HOGY ELKAPJOOOON...)
Johnny fölsikoltott, és hátrahőkölt a padtól, kezét hirtelen arcához nyomta. Bannerman iszonyúan megrémült, odamászott mellé. A kötél mögött a riporterek fölmorajlottak.
– Johnny! Hagyja abba! Ide figyeljen, Johnny...
– Síkos – motyogta Johnny. Sebzett, rettegő arccal nézett föl Bannermanra. Lelki szemével még mindig látta azt a fekete alakot, a fényes érmeszemével, amint kibontakozik a hóból. Ágyéka tompán lüktetett a ruhacsipesz okozta fájdalomtól, a csipesztől, amelyet a gyilkos anyja tett rá. Akkor ő nem volt még gyilkos, ó, nem, nem görény, nem gennygóc, vagy szennygóc, vagy minek nevezte Bannerman, akkor még csak ijedt kisfiú volt, akinek ruhacsipeszt raktak a... a...
– Segítsen fölkelni – motyogta. Bannerman talpra segítette.
– Most pedig a zenepavilonba – szólt Johnny.
– Nem, azt hiszem, vissza kellene mennünk, Johnny.
Johnny vakon félretolta, és megindult a zenepavilon felé, az előtte magasodó kerek árnyék felé. Kihaltan domborodott és homálylott a sötétben. Bannerman futva utolérte:
– Johnny, ki az? Tudja már, ki?...
– Azért nem találtak soha szövetfoszlányt a nők körme alatt, mert esőkabátot viselt – mondta Johnny. Zihálva törtek elő a szavai. – Esőkabátot, csuklyával. Síkos, nejlon esőkabátot. Nézze csak át újra a jelentéseket, és meglátja. Esett vagy havazott minden alkalommal. Azok nagyon is karmolászták. Viaskodtak vele. Nagyon is. De az ujjaik lecsúsztak, lesiklottak róla.
– Ki, Johnny? Kicsoda?
– Nem tudom. De megtudom.
Belebotlott a zenepavilonhoz fölvezető hat lépcsőfok közül az elsőbe, karját csapkodva próbálta megőrizni az egyensúlyát, és el is vesztette volna, ha Bannerman meg nem fogja. Azután már fönn is voltak a dobogón. Itt vékonyabb volt a hóréteg, épp csak hogy beporozta, a csúcsos tető védte. Bannerman a padlóra irányította zseblámpáját, Johnny pedig négykézlábra ereszkedett, és lassan kúszni kezdett. Keze vérvörös volt. Bannerman arra gondolt, hogy most már olyan, akár a nyers hús.
Johnny hirtelen megtorpant egy pontnál, és megmerevedett, akár egy kutya. – Itt – motyogta. – Itt csinálta.
Különféle érzések, érzetek áramlottak belé. Az izgalom rezes íze, amelyet csak fokoz annak a lehetősége, hogy megláthatják. A kislány vonaglik, sikoltani próbál, ő egyik kesztyűs kezével befogja a száját. Őrületes izgalom. Sose kaptok el, én vagyok a láthatatlan, ez már elég mocskos neked, mami?
Johnny zihált, a feje ide-oda rázkódott.
Tépődő ruhák. Melegség. Valami folyik. Vér? Ondó? Vizelet?
Egész testében reszketett. Haja az arcába hullott. Az ő arca. Az ő mosolygó, nyílt arca, az esőköpeny csuklyájának kerek keretébe foglalva, amint keze (kezem) a kislány nyaka köré szorul az orgazmus pillanatában, és szorítja... és szorítja... és szorítja.
Karjából kiszállt az erő, s a képzetek halványulni kezdtek. Előrecsúszott, elterült a dobogón, zokogott. Amikor Bannerman megérintette a vállát, fölkiáltott, el akart kúszni, arcán tébolyult félelem.
Azután apránként fölengedett. Fejét nekivetette a zenepavilon mellvédjének, és lehunyta a szemét. Borzongott. Nadrágját, kabátját belepte a hó. – Tudom, ki az – mondta.

10

Negyedórára rá Johnny, alsónadrágra vetkőzve, ismét Bannerman belső irodájában ült, a hősugárzó mellett. Még mindig fázott és pocsékul festett, de már nem reszketett.
– Biztos, hogy nem kér kávét?
Johnny a fejét rázta:
– Ki nem állhatom.
– Johnny... – Bannerman leült. – Csakugyan tud valamit?
– Tudom, ki ölte meg őket. A végén maga is rájött volna. Még látta is, esőkabátban, abban a fényes, mindent fedő esőkabátban. Mert ő kíséri át a gyerekeket reggelente. Van egy irányítótárcsája, és ő kíséri át a gyerekeket reggel.
Bannerman elhűlten meredt rá:
– Frankról beszél? Frank Doddról? Elment az esze!
– Frank Dodd ölte meg őket – jelentette ki Johnny. – Frank Dodd ölte meg valamennyiüket.
Bannermanon látszott, nem tudja, kinevesse-e Johnnyt, vagy rúgjon bele egy jókorát. – Életemben nem hallottam még ennél nagyobb marhaságot – mondta végül. – Frank Dodd remek rendőr és remek ember. Jövő novemberben megpályázza a városi rendőrfőnöki tisztet, méghozzá az én áldásommal. – Arckifejezésében most derű keveredett a fáradt lekicsinyléssel. – Frank huszonöt éves. Ez azt jelenti, hogy akkor kellett volna elkezdenie ezt az őrültséget, amikor még csak tizenkilenc éves volt. Nagyon szolidan él, az édesanyjával, aki nincs valami jól: magas vérnyomása van, pajzsmirigy-túltengése és enyhe diabétesze. Melléfogott, Johnny. Frank Dodd nem gyilkos. Az életem teszem fel rá.
– A gyilkosságok leálltak két évig – mondta Johnny. – Hol volt akkor Frank Dodd? A városban volt?
Bannerman odafordult felé, a fáradt derű elszállt arcáról, és most csak keménynek látszott. Keménynek és dühösnek. – Hallani se akarok többet erről. Jól mondta az elején magáról; csaló, nem más. Nos, megkapta a sajtóhírverését, de ez nem jelenti azt, hogy végig kell hallgatnom, amint megrágalmaz egy derék rendőrtisztet, valakit, akit én...
– Egy olyan embert, akit maga szinte a fiának tekint – szólt halkan Johnny.
Bannerman ajka elvékonyult, arcából elszállt az a pír, amelyet az utcán szedett föl. Mint akit gyomorszájon vágtak. Azután elmúlt, arca kifejezéstelen lett.
– Hordja el magát innen – parancsolta. – Vitesse haza magát valamelyik riporter haverjával. Tarthat sajtókonferenciát is, ahogy már szokta. De esküszöm az élő Istenre, a szentséges Istenre, hogy ha Frank Dodd nevét szóba hozza, kitekerem a nyakát. Megértette?
– Hát persze, az én újságíró haverjaim! – fakadt ki váratlanul Johnny. – Így igaz! Nem látta, hogyan válaszolgattam a kérdéseikre? Hogy igyekeztem, hogy a jobbik profilomat kapják lencsevégre? Hogy ügyeltem, hogy helyesen írják le a nevem?
Bannerman meglepődött, azután ismét megkeményedett.
– Halkítsa le a hangját!
– Eszemben sincs! – kiáltotta Johnny élesen. – Azt hiszem, elfelejtette, ki hívott kit? Fölfrissítsem az emlékezetét? Maga hívott engem. Ilyen nagyon akartam idejönni!
– Ez nem jelenti azt, hogy joga van...
Johnny elindult Bannerman felé, mutatóujját rászegezte, akár egy pisztolyt. Jó néhány hüvelykkel alacsonyabb volt, és alighanem könnyebb is vagy negyven kilóval, Bannerman mégis hátralépett – akárcsak lenn a téren. Johnny arca fakóvörösre pirult.
– Nem, igaza van, az, hogy maga hívott engem, nem számít – mondta. – De maga nem akarja, hogy Dodd legyen az! Lehet akárki más, bárkit elkaphatunk, de a derék jó Frank Dodd nem lehet. Mert Frank derék fiú, Frank gondját viseli az anyjának, Frank fölnéz a jó öreg Bannerman seriffre. Ó, Frank maga a vérző Krisztus a keresztfáról, kivéve, amikor épp öreg hölgyeket és kicsi lányokat erőszakol meg és fojtogat, és lehetett volna a maga lánya is, Bannerman, hát nem érti, lehetett volna a maga lánya is... lehetett volna a maga saját lá...
Bannerman megütötte. Az utolsó pillanatban visszafogta az ütés erejét, de az még így is elég kemény maradt ahhoz, hogy hátralökje Johnnyt, aki belebotlott egy széklábba, és elterült a padlón. Arcából vér szivárgott ott, ahol Bannerman gyűrűje felsértette.
– Ezt saját magának köszönheti – szólt Bannerman, de hangjából hiányzott az igazi meggyőződés. Eszébe jutott, hogy életében most ütött meg először nyomorékot. Vagy majdnem nyomorékot.
Johnny feje könnyű volt. Hangja mintha valaki másé lett volna, egy rádióbemondóé vagy filmszínészé:
– Térdre kellene borulnia, és úgy köszönnie meg Istennek, hogy Dodd nem hagyott nyomokat, mert ahogy maga érez iránta, hát átsiklott volna a szeme rajta. És bűnrészesként felelősnek érezhette volna magát Mary Kate Hendrasen haláláért.
– Aljas hazugság – jelentette ki lassan és érthetően Bannerman. – Én a saját testvéremet is letartóztatnám, ha ő lenne a tettes. Keljen fel a padlóról! Elnézést, hogy megütöttem.
Fölsegítette Johnnyt, és megnézte a karcolást az arcán.
– Hozom az elsősegélydobozt, és teszek rá kis jódot.
– Hagyja csak – felelte Johnny. Hangjából elszállt a harag. – Azt hiszem, kicsit felcukkoltam magát, nem?
– Mondom: nem lehet Frank. Maga nem hajhássza a reklámot, oké. Ebben nem volt igazam. A pillanat heve. De a sejtelmei vagy égi sugallatai vagy mi a csudái ezúttal félrevezették.
– Akkor ellenőrizze – követelte Johnny. Tekintete elkapta Bannermanét, és nem engedte. – Ellenőrizze. Bizonyítsa be, hogy tévedtem. – Nyelt egyet. – Vesse össze az időpontokat Frank munkarendjével. Meg tudja csinálni?
Bannerman duzzogva felelt:
– Tizennégy-tizenöt évre utána tudok nézni a beosztásoknak. Azt hiszem, össze tudom vetni.
– Akkor vesse össze.
– Uram... – Megállt. – Johnny, ha ismerné Franket, nevetne önmagán. Komolyan. Nem csak én mondom, kérdezzen meg akárkit.
– Ha tévedek, készséggel beismerem.
– Ez őrület – motyogta Bannerman, de odament a raktárfülkéhez, amelyben a régi kartonokat őrizték, és kinyitotta az ajtaját.

11

Két óra telt el. Már éjjel egy órára járt. Johnny előzőleg fölhívta apját, és közölte vele, talál majd egy helyet Castle Rockban, ahol megalszik; a vihar nekivadult, hazaautózni szinte lehetetlen.
– Mi folyik ott? – kérdezte Herb. – El tudod mondani?
– Inkább nem mondanám a telefonba.
– Rendben, Johnny. De vigyázz magadra.
– Jó.
Csakugyan kimerült. Emlékezete szerint ama kezdeti, Eileen Magownnal végzett gyógytornagyakorlatok óta nem volt ilyen fáradt. Derék nő, jutott eszébe. Derék, barátságos nő, legalábbis amíg meg nem mondtam neki, hogy leég az otthona. Utána kimért lett és zavart. Igaz, megköszönte, de – hozzáért-e valaha is azt követően? Nem. És ugyanez lesz Bannermannal is, ha túl leszünk ezen. Kár. Akárcsak Eileen, ez is rendes ember. De a népek nagyon idegesek lesznek olyanok közelében, akik csak megérintenek dolgokat, és nyomban mindent megtudnak őróluk.
– Ez nem bizonyít semmit – közölte most épp Bannerman. Duzzogó, kisfiús dac volt recsegő hangjában. De nagyon fáradt volt.
Egy vázlatos táblázatot néztek, amelyet Johnny fektetett föl egy körlevél hátára. Bannerman íróasztalán egymásra hányva hevert hét- vagy nyolcdoboznyi régi beosztási kartoték, Bannerman iratrendező kosara tetején pedig ott voltak Frank Dodd kartonjai 1971-ig visszamenőleg, mikor is a fiú munkába állt a seriff hivatalában. A táblázat így festett:

„Az időpontok a halál feltételezett időpontjai, az állami orvosszakértő szerint.”
– Nem, ez nem bizonyít semmit – látta be Johnny a halántékát simogatva. – De nem is zárja ki őt.
Bannerman rámutatott a táblázatra:
– Amikor Miss Ringgoldot megölték, szolgálatban volt.
– Igen, ha csakugyan október 29-én ölték meg. De lehetett az 28-a vagy 27-e is. És még ha szolgálatban volt is, kiben kelt gyanút egy rendőr?
Bannerman nagyon gondosan nézegette a kis táblázatot.
– És a kihagyás? – kérdezte Johnny. – A kétévnyi kihagyás?
Bannerman átpörgette az időbeosztási kartonokat. – Frank itt volt, szolgálatban, végig 1973-ban és 74-ben. Maga is látta.
– Ezek szerint nem jött rá a kényszer ezekben az években. Legalábbis tudomásunk szerint.
– Tudomásunk szerint nem tudunk semmit – ellenkezett Bannerman.
– De mi a helyzet 1972-vel? 1972 végével és 1973 elejével? Erről az időszakról nincsenek kartotékjai. Szabadságon volt?
– Nem – felelte Bannerman. – Frank meg egy Tom Harrison nevű fiú a Körzeti igazságszolgáltatás és joggyakorlat elnevezésű tanfolyamon vett részt a Colorado Egyetem pueblói tanszékén. Ez az egyetlen hely az országban, ahol ilyesmivel szolgálnak. Nyolchetes tanfolyam. Frank és Tom október 15-étől majdnem karácsonyig volt ott. Ennek egyik részét az állam fizeti, a másik részét a megye, harmadik részét pedig az 1971-és törvény értelmében az Egyesült Allamok kormánya. Én választottam ki Harrisont, ő most a rendőrség főnöke odaát Gates Fallsban, és Franket. Frank majdnem el se ment, mert félt magára hagyni az anyját. Őszintén szólva azt hiszem, hogy az anyja megpróbálta lebeszélni a dologról. Én vettem rá a fiút. Hivatásos rendőrtiszt akar lenni, és ilyesmi, mint ez a Körzeti igazságszolgáltatás tanfolyam, marha jól mutat az ember életrajzában. Emlékszem, amikor Tom meg ő hazajött decemberben, Franknek volt egy kis vírusos fertőzése, pocsék színben volt. Azt mondta, ott, marhaországban senki nem tud úgy főzni, mint a mamája.
Hirtelen elhallgatott. Mintha zavarta volna valami abban, amit az imént mondott.
– Egy hét betegszabadságot vett ki az ünnepek körül, azután rendbejött – folytatta szinte védekezőn. – Legkésőbb január tizenötödikén már itt volt. Nézze meg az időbeosztási kartotékokat.
– Nem kell megnéznem. Mint ahogy azt se kell megmondanom magának, mi legyen a következő lépése.
– Nem – ismerte be Bannerman. A kezét nézte. – Mondtam, hogy jó feje van magának ehhez a szakmához. Ebben igazam volt, talán magam se hittem, mennyire.
Fölemelte a telefont, és elővett egy kék kötéses vaskos telefonszámjegyzéket íróasztala felső fiókjából. Anélkül hogy feltekintett volna, belelapozott, és közben így szólt Johnnyhoz:
– Ez is ugyanannak a törvénynek köszönhető. Benne van az Egyesült Államok minden megyéjének minden seriffhivatala. – Megtalálta a keresett számot, és hívta.
Johnny fészkelődött székén.
– Halló – szólt Bannerman. – A pueblói seriff hivatalával beszélek?... Rendben. A nevem George Bannerman, a nyugat-maine-i Castle megye seriffje vagyok... igen, ezt mondtam. Maine állam. Kivel beszélek, kérem?... Rendben, Taylor rendőrtiszt, a helyzet a következő. Gyilkosságsorozat zajlott nálunk, megerőszakolás-fojtogatás, hat eset az utóbbi öt év során. Valamennyi késő ősszel vagy tél elején történt. Van itt egy... – Egy pillanatra fölnézett Johnnyra, tekintete sebzett volt és gyámoltalan.
Azután újra a telefont nézte. – Van egy gyanúsítottunk, aki 1972. október 15-étől... öö, úgy hiszem, december 17-éig Pueblóban tartózkodott. Amit tudni szeretnék: szerepel-e maguknál ebben az időszakban történt felderítetlen gyilkosság, áldozat nőnemű, meghatározatlan korú, megerőszakolva, a halál oka: fojtogatás. Tudni szeretném továbbá a merénylő spermatípusát, ha történt ilyen bűnesetük és vettek spermamintát. Tessék?... Igen, oké. Köszönöm... Itt leszek, várom. Viszonthallásra, Taylor rendőrtiszt.
Letette. – Most ellenőrzi az adataimat, azután utánanéz és visszahív. Kér egy csésze... nem, nem iszik, ugye.
– Nem – felelte Johnny. – Beérem egy pohár vízzel.
Odament a nagy vízhűtő tartályhoz, s teletöltött egy papírpoharat. Odakinn üvöltött és dörömbölt a vihar.
A háta mögött Bannerman nyugtalanul így szólt:
– Hát igen. Abban igaza volt: ezt a fiút elfogadtam volna sajátomul. A feleségem császármetszéssel hozta világra Katrinát. Több terhessége nem lehet, az orvos szerint belehalna. Elköttette a petefészkét, én pedig vasectomiát csináltattam a biztonság kedvéért.
Johnny az ablakhoz ment, és kinézett a sötétségbe, kezében pohár vizével. Nem volt semmi látnivaló a havon kívül, de ha megfordul, Bannerman abbahagyná – ennek felismeréséhez nem kellett léleklátónak lenni.
– Frank apja a vasútnál dolgozott, és baleset következtében halt meg, amikor Frank úgy ötéves volt. Részeg volt, össze akart csatolni két vagont, olyan állapotban, amikor talán azt se veszi észre az ember, ha levizeli a saját lába szárát. Két kocsi közé szorult. Azóta Frank kellett legyen a férfi a háznál. Roscoe azt mondja, járt egy lánnyal a középiskolában, de Mrs. Dodd egykettőre véget vetett a dolognak.
Meghiszem azt, gondolta Johnny. Egy nő, aki ilyet képes tenni...azt a ruhaszárítócsipesz-dolgot... a saját fiával... az ilyen nő semmitől se riad vissza. Nyilván majdnem olyan őrült, mint a fia.
– Tizenhét évesen eljött hozzám, és megkérdezte, van-e olyasmi, hogy félállású rendőr. Azt mondta, ez az egyetlen dolog, amihez igazán kedvet érez, gyerekkora óta. Azon nyomban belopta magát a szívembe. Fölvettem, hogy dolgozzék a ház körül, s a saját zsebemből fizettem. Annyit fizettem, amennyit tudtam. Sosem panaszkodott a bér miatt. Az a fajta srác volt, aki ingyen is dolgozna. Egy hónappal az érettségi előtt beadta a pályázatát, de az idő tájt nem volt üresedés nálunk. Így aztán beállt Donny Haggar benzinkútjához, és esti rendőrképző tanfolyamra járt be Gorhamba. Azt hiszem, Mrs. Dodd ennek is véget akart vetni, úgy találta, túl sokat van egyedül, vagy ilyesmi, de Frank ezúttal szembeszegült vele... az én bátorításomra. 1971-ben vettük föl, s azóta nálunk dolgozik. Most ilyet hallok magától, és Katrinára gondolok, aki arra járt tegnap délelőtt, épp elment az illető mellett, aki tette... és ez olyan, mint valami mocskos incesztus, majdnem. Frank járt az otthonomban, evett az asztalunknál, egyszer-kétszer vigyázott Katie-ra... maga meg ilyent mond nekem...
Johnny megfordult. Bannermanon nem volt szemüveg, újra a szemét törölgette:
– Ha maga csakugyan ilyesmiket lát, sajnálom érte. Maga szerencsétlen nyomorék, olyan, mint az a kétfejű borjú, amelyet egyszer egy vásáron láttam. Elnézést. Szar dolog ilyet mondani, tudom.
– A Biblia szerint Isten szereti minden teremtményét – szólt Johnny. Kissé bizonytalan volt a hangja.
– Aszongya? – bólogatott Bannerman, és a kis vörös foltokat törölgette az orrán, amelyekre a szemüveg támaszkodott. – Hát ezt elég furcsán mutatja ki, nem?

12

Úgy húsz percre rá megszólalt a telefon, és Bannerman fürgén fölkapta. Alig szólt. Figyelt. Johnny nézte, mint öregszik meg az arca. Letette, és hosszan, némán nézte Johnnyt.
– 1972. november 12-én – mondta. – Egyetemista lány. Egy szántóföldön találták meg, az országút mellett. Ann Simmons volt a neve. Megerőszakolták és megfojtották. Huszonhárom éves. Ondómintát nem vettek. Ez még mindig nem bizonyíték, Johnny.
– Nem hiszem, hogy magának a szíve mélyén még több bizonyítékra lenne szüksége – felelte Johnny. – És ha szembesíti őt azzal, ami a kezében van, azt hiszem, megtörik.
– És ha nem?
Johnny visszaemlékezett a zenepavilon dobogóján átélt látomásra. Az visszapattant rá, akár egy őrült, halálos bumeráng. A szorító érzés. A fájdalom, ami kellemes, a fájdalom, ami fölidézte a ruhaszárító csipesz fájdalmát, a fájdalom, ami mindent igazol, visszamenőleg.
– Vetesse le vele a nadrágját – szólt Johnny. Bannerman csak nézte.

13

A riporterek még mindig ott voltak az előcsarnokban. Tulajdonképpen aligha indulhattak volna el, még akkor se, ha nem gyanítanak áttörést az ügyben, vagy legalábbis újabb bizarr fejleményt. A városból kivezető utak járhatatlanok voltak.
Bannerman és Johnny a raktárfülke ablakán mászott ki.
– Biztos benne, hogy ez a módja? – kérdezte Johnny, és a vihar máris azon volt, hogy letépje szájáról a szavakat. Sajgott a lába.
– Nem – felelte egyszerűen Bannerman –, de azt hiszem, magának jelen kell lennie. Azt hiszem, Franknek lehetőséget kellene kapnia, hogy belenézzen a maga arcába, Johnny. Jöjjön. Doddék csak két sarokra laknak innen.
Nekivágtak, csuklyásan-csizmásan, két árnyék a hózuhatagban. Bannerman kabátja alatt ott volt a szolgálati pisztolya. A bilincset az övére csatolta. Alig mentek egy sarkot a mély hóban, Johnny erősen sántítani kezdett, de zordan összeszorította a száját.
Bannerman mégis észrevette. Beálltak egy autókereskedés ajtómélyedésébe.
– Mi a baja?
– Semmi – felelte Johnny, feje is fájni kezdett újra.
– Dehogyisnem. Akárha két törött lábon járna.
– Megműtötték a lábamat, miután magamhoz tértem a kómából. Az izmok elhaltak. Olvadozni kezdtek, ahogy dr. Brown kifejezte magát. Az ízületek elsorvadtak. Amennyire tudták, rendbe hozták műanyagokkal...
– Akárcsak a „hatmillió dolláros ember”-t?
Johnnynak eszébe jutottak az otthoni ebédlőszekrény legfelső fiókjában sorakozó kórházi számlák.
– Igen, olyasmi. És ha túl sokáig vagyok talpon, megmerevedik. Ennyi az egész.
– Szeretne visszamenni?
Meghiszem azt, hogy szeretnék. Visszamenni, és rá se gondolni többé erre a vérfagyasztó ügyre. Bárcsak ne jöttem volna ide soha. Nem az én gondom. Ezé az ipséé, aki kétfejű borjúhoz hasonlított.
– Nem, jól vagyok – mondta.
Kiléptek az ajtómélyedésből, a szél megragadta őket, és végig akarta gördíteni az üres utcán. A szélnek nekidőlve csörtettek az ívlámpák hótompította fényében. Befordultak egy mellékutcába, és öt háznyira Bannerman megállt egy kicsi, csinos, New England-i emeletes háznál. Akárcsak az utca többi háza, ez is sötét volt, lezárt ablaktáblákkal.
– Ez az a ház – mondta Bannerman, furcsán színtelen hangon. Átverekedték magukat a hófúváson, amelyet a szél a tornácnak vágott, és fölmásztak a lépcsőn.

14

Mrs. Henrietta Dodd nagydarab asszony volt, irdatlan hústömeg fogta körül. Johnny még sosem látott betegebb kinézetű nőt. Sárgásszürke volt a bőre. Keze, akár a kígyóbőr, valami ekcémaszerű kiütéstől. Szemében, e püffedt tokjából kivillogó résben volt valami, ami kínosan emlékeztette anyja szemére, ilyen volt Vera Smith azokban az időszakokban, amikor magával ragadta a vallási téboly. Ő nyitott ajtót nekik, miután Bannerman állhatatosan dörömbölt majd öt percen át. Johnny ott álldogált mellette a sajgó lábán, s arra gondolt, ez az éjszaka sosem fog véget érni. Csak folytatódik tovább, míg a hó valamennyiüket maga alá nem temeti.
– Mit akarsz itt éjnek évadján, George Bannerman? – kérdezte gyanakodón. Mint sok más kövér asszonyé, az ő hangja is magas, zúgó fuvolahang volt; kicsit úgy szólt, mint egy palackba szorult légy vagy méh hangja.
– Frankkel kell beszélnem, Henrietta.
– Akkor beszélj vele reggel – szólt Henrietta Dodd, és az arcukba akarta vágni az ajtót.
Bannerman kesztyűs kezével elkapta a lendülő ajtót.
– Sajnálom, Henrietta. Most kell beszélnem vele.
– Márpedig én nem ébresztem föl! – kiáltotta, és nem mozdult el az ajtóból. – Különben is halálosan mélyen alszik. Megesik éjszakánként, hogy rázom a csengőt, a szívem néha borzalmasan ver, és azt hiszed, jön? Nem, csak alszik tovább, egy reggel arra ébred majd, hogy nem a francos rántottáját készítem, hanem holtan fekszem az ágyamban. Megöl a szívroham! Mert te agyondolgoztatod! – Sanyarú diadalmosolyt eresztett meg, föltárult a sötét titok, hadd tudja meg ország-világ: – Egész nap, egész éjjel, váltott műszakban, részegeket hajkurászni éjszaka, és akármelyiküknek lehet egy .22-ese az ülése alatt, kijárni a kocsmákba és lebujokba, ó, ott aztán űzik ám az ipart, de mit törődsz te azzal! Tudom én, mi folyik ezeken a helyeken, tudok azokról az ócska, repedtsarkú nőcskékről, akik egy korsó sör áráért szívesen megfertőznek gyógyíthatatlan kórral egy olyan helyes fiút, mint az enyém!
Hangja, e fuvolahang röpködött-zúgott. Johnny feje, ellenpontként, kongott-lüktetett. Szerette volna, ha az asszony elhallgat már. Tudta, hallucináció, csak attól van, hogy kifogott rajta ennek az iszonyatos éjszakának a fáradtsága és stressze, de mindinkább úgy tűnt neki, hogy az anyja áll ott, s bármely pillanatban elfordul Bannermantól, őrá néz, és az Isten adta csodálatos képességéről kezdi győzködni őt.
– Mrs. Dodd... Henrietta... – kezdte Bannerman türelmesen.
A nő ekkor Johnny felé fordult, és szemügyre vette okos-buta kis disznószemével.
– Ez meg ki?
– Különleges megbízott – vágta rá Bannerman. – Henrietta, vállalom a felelősséget Frank felébresztéséért.
– Óóóó, a felelősséget! – huhogta gúnyosan, és Johnny végre rádöbbent: ez az asszony fél. A félelem lüktető, zajos hullámokban áradt belőle, ettől fáj egyre jobban Johnny feje. Vajon Bannerman nem érzi? – A feeleelőőssééget! Milyen szééép tőled, Istenem! Hát én pedig nem ébresztem föl a fiamat éjnek évadján, George Bannerman, úgyhogy te is meg a különleges megbízottad is takarodhattok vissza a rohadt papírjaitokhoz!
Újra megpróbálta becsukni az ajtót, ezúttal Bannerman teljesen belökte. Hangjából ingerült düh, a mögül iszonyatos feszültség áradt.
– Nyisd ki, Henrietta, most már komolyan mondom.
– Ezt nem teheted! – kiáltotta az asszony. – Ez nem rendőrállam! Leváltatlak! Hol a házkutatási parancsod?
– Nincs, de mégis beszélni fogok Frankkel – kiáltotta Bannerman, és benyomult az asszony mellett.
Johnny követte, szinte öntudatlanul. Henrietta Dodd utánakapott. Johnny megmarkolta az asszony csuklóját – és irtózatos kín lobbant fel a fejében, eltörpítette a fejfájás komor dübögését. És a nő is megérezte. Egy pillanatra, mely pillanat végtelennek tűnt, iszonyú és teljes megértéssel meredtek egymásra. Egy pillanatra mintha összeforrtak volna. Azután az asszony hátrahanyatlott, szörnymelléhez kapott.
– A szívem... a szívem... – Köntöse zsebében turkált, és előhúzott egy orvosságos fiolát, több kis tabletta a padlóra szóródott, míg egyet a tenyerébe vett. Nyelve alá dugta. Johnny csak állt, elnémult iszonyattal meredt rá. Úgy érezte, forró, vérrel teli hólyag lett a feje.
– Maga tudta? – suttogta.
A nő kövér, ráncos szája nyílt-csukódott, nyílt és csukódott. Hang nem jött belőle. Egy partra vetett hal szája.
– Maga egész idő alatt tudott róla?
– Maga ördög! – rikácsolta a nő. – Maga szörnyeteg... sátán... jaj, a szívem... jaj, meghalok... azt hiszem, meghalok... hívj orvost... George Bannerman, ne merészelj fölmenni, ne merészeld fölkelteni a kisfiamat!
Johnny eleresztette, öntudatlanul is kabátjához dörgölte a kezét, mint aki piszokfolttól akar megszabadulni, és fölbotorkált a lépcsőn Bannerman mögött. Odakinn a szél úgy zokogott az ereszcsatornákon át, akár egy elveszett gyerek. Félúton visszapillantott. Henrietta Dodd egy szalmafonatú székben ült, szétterpedt húshegy, zihált, két kezével fogta két irdatlan mellét. Johnny még mindig úgy érezte, duzzad a feje, és félálomban ezt gondolta: Hamarosan szétpukkan, és ezzel vége is lesz. Hála Istennek.
Ócska, elnyűtt futószőnyeg fedte a keskeny folyosó padlóját. A tapétán penészfoltok. Bannerman egy csukott ajtón dörömbölt. Idefenn legalább tíz fokkal hidegebb volt.
– Frank? Frank! George Bannerman vagyok! Ébredj, Frank!
Nem jött válasz. Bannerman elfordította az ajtógombot és belökte az ajtót. Keze a fegyvere agyához kapott, de nem húzta elő. Frank Dodd szobája üres volt.
Ott álltak ketten az ajtóban egy pillanatig, néztek befelé. Gyerekszoba volt. Az ugyancsak penészfoltos tapétát táncoló bohócok és hintalovak díszítették. Gyerekméretű szék állt ott, nagy alvós baba ült benne, és nézett rájuk fényes üres szemével. Az egyik sarokban játékosláda. A másikban keskeny deszkaágy, takarója visszahajtva. Az egyik támlára akasztva, ide nem illően lógott Frank Dodd pisztolya, a tokjában.
– Úristen – szólt halkan Bannerman. – Hát ez meg mi?
– Segítség – áramlott föl Mrs. Dadd hangja. – Segíts...
– Az anyja tudta – mondta Johnny. – A kezdettől tudta, a Frechette lánytól kezdve. Frank elmondta neki. Ő meg fedezte a fiát.
Bannerman lassan kihátrált a szobából, és kinyitott egy másik ajtót. Szeme káprázott és égett. Vendégszoba volt, lakatlan. Kinyitott egy beépített szekrényt, amely üres volt, csak egy tálcányi D-Con patkányölő állt a padlóján. Még egy ajtó. Ez a hálószoba nem volt berendezve, és oly hideg volt, hogy Bannerman lélegzete meglátszott. Körülnézett. Volt még egy ajtó, a lépcső felső végénél. Odament, Johnny követte. Ez az ajtó zárva volt.
– Frank? Itt vagy? – rázta az ajtógombot. – Nyisd ki, Frank!
Nem jött válasz. Bannerman fölemelte a lábát, és rúgott egyet, közvetlenül az ajtógomb alatt találta el az ajtót. Reccsenés hallatszott, amely úgy visszhangzott Johnny fejében, mint egy kőpadlóra ejtett fémtányér.
– Úristen – szólalt meg Bannerman fakó, elfulladó hangon. – Frank.
Johnny belátott Bannerman válla mellett; túl sokat is látott. Frank Dodd a lecsukott vécéülőkén tanyázott. Meztelenül, csak fényes fekete esőkabátja volt a vállára vetve; az esőkabát fekete csuklyája (hóhércsuklya, gondolta ködösen Johnny) himbálódzott, akár valami groteszk, leeresztett fekete léggömb. Valahogy sikerült elvágnia a saját torkát – Johnny ezt sose tartotta volna lehetségesnek. A mosdó sarkán egy csomag Wilkinson-penge. A padlón az egyik penge csillogott eszelősen. Szélén vércseppek gyöngyöztek. Áthasított nyaki vénájából és verőeréből mindenfelé szétspriccelt a vér. Tócsákban állt a padlóra lelógó esőkabát redői közt. Vér volt a zuhanyozó függönyén, amelyen kacsák díszelegtek, esernyővel a fejük fölött. Vér volt a mennyezeten.
Frank Dodd nyaka körül madzagon egy tábla, rajta rúzzsal írt betűk: BEISMEREM.
Johnny fejében a fájdalom fortyogó, elviselhetetlen csúcsra ért. Rebbenő kezével belekapaszkodott az ajtófélfába.
Tudta, gondolta összefüggéstelenül. Tudta valahogy, amikor meglátott. Tudta, hogy mindennek vége. Hazajött. És megtette.
Fekete karikák a szeme előtt, terjeszkednek, pokoli hullámgyűrűkként.
Micsoda képességet kaptál Istentől, Johnny.
(BEISMEREM)
– Johnny? Messziről.
– Johnny, rosszul v...
Homály. Minden elhomályosul. Ez jó. Még jobb lett volna, ha egyáltalában nem tér magához a kómájából, sohasem. Minden érdekeltnek jobb lett volna. Pedig rajta is állt a dolog.
– .. Johnny...
Frank Dodd följött ide az éjjel, és valahogy elvágta a torkát, ahogy mondani szokás, fültől fülig, miközben a vihar tombolt odakinn, mintha a föld minden sötét hatalma szabadult volna el. Szétpruccant, ahogy az apja mondta volt azon a tizenkét évvel ezelőtti télen, amikor a vízcsövek az alagsorban befagytak és szétvetődtek. Szétpruccant. Szét ám. Egészen a mennyezetig.
Alighanem fölsikoltott, de utólag nem volt biztos benne. Lehet, hogy csak a feje sikoltott. De sikoltani akart; kisikoltani szívéből az iszonyatot, a szánalmat és a szenvedést.
Ekkor előreesett a sötétségbe, hálásan nyugtázta. Elvesztette az eszméletét.

15

A New York Times 1975. december 19-i számából:

A MAINE-I LÁTNOK ELVEZETTE A SERIFFET
A GYILKOS RENDŐR LAKÁSÁRA A TETTHELY
FÖLKERESÉSE UTÁN

(A Times különtudósítója) Meglehet: a pownali John Smithnek csakugyan nincsenek látnoki képességei, ám George F. Bannerman Castle megyei seriffet nehéz lenne meggyőzni erről. A kis nyugat-maine-i Castle Rock városkában történt hat gyilkosság miatti kétségbeesésében Bannerman seriff fölhívta telefonon Mr. Smitht, és megkérte, jöjjön el Castle Rockba, és, ha lehet, segítsen neki. Mr. Smith idén nyáron országos feltűnést keltett, amikor ötvenöt hónapnyi eszméletlensége után fölépült mély kómájából, s a Belső Látás című hetilap szélhámosnak bélyegezte; ám Bannerman seriff a tegnapi sajtókonferenciáján csak ennyit volt hajlandó mondani: „Mi itt Maine-ben nem sokat adunk azoknak a New York-i riportereknek a véleményére.”
Bannerman seriff szerint Mr. Smith négykézláb kúszott végig a hatodik gyilkosság színhelyén, a Castle Rock-i főtéren. Ennek következtében néhány enyhébb fagyási sebet kapott, valamint közölte a gyilkos nevét: Franklin Dodd serifihelyettesét, aki öt éve dolgozik a Castle megyei seriffhivatalban, akárcsak maga Bannerman.
Mr. Smith néhány hónapja feltűnést keltett, amikor váratlanul megérezte, hogy gyógytornásznőjének lakása lángra lobbant. A megérzés színtiszta valóságnak bizonyult. Az ezt követő sajtókonferencián egy riporter kiprovokálta, hogy...

Newsweek, 1975. december 24. 41. oldal:

AZ ÚJ HURKOS

Alighanem az ország első igazi látnoki képességgel rendelkező emberét fedezték fel Peter Hurkos óta – Hurkos Németországban született. Képes volt rá, hogy mindent elmondjon azoknak a kérdezőknek magánéletéről, akiknek megérintette a kezét, ékszereit vagy egyéb személyes tárgyait.
John Smith félszeg és szerény fiatalember, a közép-maine-i Pownal városkából. Idén nyerte vissza eszméletét egy autóbalesetet követő több mint négyévi kómából. (1. fotó) Dr. Sam Weizak neurológus szerint Smith „teljesen elképesztő gyógyulást produkált”. Jelenleg enyhe fagyási sebekből és négyórás eszméletvesztésből lábadozik, miután bizarr módon rátalált egy régóta megoldatlan gyilkosságsorozat tettesére Castle...

1975. december 27.

Drága Sarah,
Apa is, én is nagyon örültünk ma délután érkezett levelednek. Igazán jól vagyunk, úgyhogy ne aggódj tovább, oké? De köszönöm a törődésed. A „fagyási sebeket” nagyon is eltúlozta a sajtó. Csak néhány folt bal kezem három ujjának hegyén. Az eszméletvesztés pedig alig volt több, mint az „érzelmi túlterhelés” okozta ájulás, ahogy Weizak mondja. Igen, ő maga jött oda, és ragaszkodott hozzá, hogy a portlandi kórházba vigyen. Már az is megérte a beléptidíjat, hogy az ember nézhette, amint tevékenykedik. Kierőszakolta, hogy kapjon egy konzultációs szobát, egy EEG-gépet és hozzá egy technikust. Azt mondja, nem talál agykárosodást vagy folyamatban lévő agykárosodásra utaló elváltozást. Egész vizsgálatsorozatot akar, ezek némelyike teljesen inkvizíciósan cseng. – „Vond vissza nézeteidet, eretnek, vagy kapsz tőlünk még egy pneumo-agyröntgent!” (Haha, és szívogassuk-e még mindig azt a nyamvadt kokaint, aranyoskám?) Egyébként visszautasítottam a további szivattyúzásra és döfködésre vonatkozó szíves ajánlatokat. Apa elég pipás rám, amiért lemondtam a vizsgálatokat, folyton párhuzamot próbál vonni az én ellenkezésem és anyámé közé, aki nem volt hajlandó szedni a magas vérnyomás elleni orvosságot. Nagyon nehéz megértetni vele, hogy amennyiben Weizak csakugyan találna valamit, kilenc az egyhez lenne az esélye annak, hogy tenni is tud ellene.
Igen, én is láttam a Newsweek cikkét. Az a képem a sajtókonferencián készült, csak körülmetélték. Nem úgy fest, mint akivel szívesen találkoznál egy sötét sikátorban, mi? Haha! Szent Habakuk (ahogy kis barátnőd, Anne Straffordszokta volt mondani), bárcsak ne írták volna meg ezt az ügyet! A csomagok, levlapok és levelek újra áradni kezdtek. Egyiket se nyitom fel többé, hacsak nem ismerős a feladó; csupán rájuk írom: „Vissza a feladónak.” Túlságosan szánalmasak, túlságosan teli vannak reménységgel és gyűlölettel és hittel és hitetlenkedéssel, és valahogy mind anyámat juttatja az eszembe.
Nos, nem szeretnék rosszkedvűnek tűnni, nincs olyan nagy baj. De nem akarok gyakorló látó lenni, nem akarok turnékra menni, vagy fellépni a tévében (valami NBC-s ürge, ki tudja, hogyan, megszerezte a telefonszámunkat, és azt tudakolta, foglalkozom-e a gondolattal, hogy „részt veszek a Carson-show-ban”. Nagy ötlet, mi? Don Rickles behúz egyet-kettőt, egy színésznőcske megmutatja a popsiját, én pedig mondok néhány jóslatot. Finanszírozza a General Foods).
Nem akarok semmi efféle S+Z+A+R+T csinálni. Amire igazán vágyom: visszamenni Cleaves Millsbe, és beleveszni egy középiskolai angoltanári lét homályába. A látnoki képességeket pedig focimeccsekre fenntartani.
Egyelőre ez minden, azt hiszem. Remélem, neked, Waltnak és Dennynek boldog karácsonyotok volt, és várakozással néztek az előttünk álló derék bicentenáriumi választási év elé (legalábbis Walt biztosan így néz elébe, ezt annak alapján gondolom, amit meséltél róla), örömmel hallom, hogy hitvesedet jelölték a szenátusba, de jól szoríts, Sarah, mert 76 nem egészen úgy fest, mintha az elefántcímeres párt zászlaját kapná fel a szél. Köszönd meg ezt a kedves jó Nixonnak.
Apám jókívánságait küldi, kéri, tolmácsoljam a köszönetét a Dennyről küldött képekért, a kisfiú csakugyan mély nyomot hagyott benne. Én is a legjobbakat kívánom. Köszönöm, hogy írtál, köszönet a fölös (fölös, de jóleső) aggodalmadért, jól vagyok, és alig várom, hogy visszatérhessek az igába.

Szeretettel kíván minden jót
Johnny.

Utóirat: Utoljára mondom, öcsi, szokjá'mán le arról a francos kokainról.

1975. december 29.

Kedves Johnny.
Azt hiszem, ez a legnehezebb, legkeservesebb levél, amit tizenhat évnyi iskolavezetői ténykedésem során írnom kellett – nemcsak mert jó barát vagy, hanem azért is, mert istentelenül jó tanár. Nincs mód rá, hogy megédesítsem a keserű pirulát. Így hát meg se próbálom.
Tegnap este rendkívüli értekezletet tartott az iskolatanács (két tag kérésére, akiket nem akarok megnevezni, de már akkor a tanács tagjai voltak, amikor itt tanítottál, és azt hiszem, alighanem kitalálod a nevüket), s a tanács 5:2 arányban megszavazta, hogy bontsuk fel a szerződésedet. Az indok: túlságosan vitatható személy lettél, semhogy eredményes tanár váljék belőled. Kis híján beadtam a lemondásom; undorított a dolog. Ha Maureen és a gyerekek nem lennének, azt hiszem, be is adtam volna. Ez a torzszülött határozat túltesz a „Nyúlcipő” avagy a „Zabhegyező” iskolai betiltásán is. Ez rosszabb. Ez botrányos.
Mindezt elmondtam nekik, de akárha patagónul vagy hottentottául beszéltem volna. Semmi mást nem látnak, csak azt, hogy a fényképed benne volt a Neewsweek-ben meg a New York Times-ban, és hogy a Castle Rock-i esettel foglalkoztak az országos telekommunikációs eszközök. Túlságosan vitatható!
Öt vénember, olyanfajták, akiket jobban érdekel a haj hosszúsága, mint a tankönyvek, jobban foglalkoztatja őket, hogy megtudják, nem szív-e valaki füvet a tanári karban, mint az, hogy valami huszadik századi taneszközt szerezzenek a természettudományi szertárnak.
Írtam egy kemény hangú tiltakozó levelet a főtanácsnak, és azt hiszem, némi győzködéssel rávehetem Irving Finegoldot, hogy ő is aláírja. De nem lennék őszinte, ha azzal áltatnálak: van rá remény, hogy ez az öt begyepesedett vénember megváltoztassa az álláspontját.
Szívből tanácsolom, hogy szerezz ügyvédet, Johnny. Te jóhiszeműen írtad alá azt a papirost, és úgy hiszem, kipréselheted belőlük a fizetésed minden centjét, akár beteszed a lábad egy Cleaves Mills-i osztályterembe, akár nem. És hívj fel, ha kedved van beszélgetni.

Nagyon sajnálom, tiszta szívemből:
barátod, Dave Pelsen

16

Johnny állt a postaláda mellett, Dave levelére meredt, s csak nézte hitetlenkedőn. 1975 szilvesztere volt, tiszta és csípős hideg nap. Orrlyukain finom fehér sugárként gőzölgött ki a levegő.
– A francba – suttogta. – Ó, a keserves francba!
Dermedten, a dolgot még alig felfogva hajolt le, hogy lássa, mi egyebet hozott neki a postás. A láda, mint rendesen, most is zsúfolásig tele volt. Még szerencse, hogy Dave levelének kilógott a sarka.
Zizegő fehér papírlap szólította fel, látogasson be a postahivatalba a csomagokért, a szűnni nem akaró csomagokért. A férjem elhagyott 1969-ben, itt egy pár zoknija, mondja meg, hol az a gazember, hogy legalább a gyerektartást bevasaljam rajtad A kisbabám megfulladt tavaly, itt a csörgője, kérem. Írja meg nekem, boldog-e az angyalok között. Nem kereszteltettem meg, mert az apja nem engedte, és most megszakad a szívem érte. A vég nélküli litánia.
Micsoda képességet kaptál Istentől, Johnny!
Az indok: túlságosan vitatható személy lettél, semhogy eredményes tanár váljék belőled.
Hirtelen eszelős indulattal rángatni kezdte a leveleket, nagy alakú borítékokat a ládából, néhányat leejtett a hóba. Halántéka körül már ott gomolygott az elkerülhetetlen fejgörcs, mint két sötét felhő, amely lassan közeledik, és körülöleli fájdalommal. Hirtelen könnyek csordultak le arcán, és az erős, állhatatos hidegben szinte azon nyomban, csillogó patakká dermedtek.
Lehajolt az elejtett levelekért; könnyein át megkettőződve-megháromszorozódva látta meg az egyik vastag fekete tollal írt címzését: JOHN SMITH LELLEK LÁTÓ.
Lellek látó, ez vagyok én. Keze vadul reszketni kezdett, és mindent leejtett, Dave levelét is. Az lebegve szállt alá, akár egy falevél, és nyomtatott fejlécével fölfele ért földet a többi levéllel, az összes többi levéllel együtt. Tehetetlen könnyein át Johnny meglátta a fejlécet, s a jelmondatot a fáklya alatt:
TANÍTANI, TANULNI, TUDNI, SZOLGÁLNI.
– Szolgáljátok a seggemet, vén gazemberek – horkant fel Johnny. Letérdelt, és egyujjas kesztyűjével söpörgette a leveleket. Ujjai tompán sajogtak, a fagyási sebek lüktettek bennük, és Frank Dodd emléke, aki egy vécéülőkén lovagolt az öröklétbe, véres szőke hajjal. BEISMEREM.
Összeterelte a leveleket, és hallotta saját hangját, amint újra meg újra, akár egy elakadt hanglemez ezt motyogja:
– Megöltök, emberek, megöltök engem, hagyjatok békén, hát nem látjátok, hogy megöltök?
Összeszedte magát. Így nem lehet viselkedni. Az élet megy tovább. Így vagy úgy, de megy tovább, ez biztos.
Johnny visszaindult a ház felé, s tűnődött: mit is tehet most. Talán akad majd valami. És akárhogy is: beteljesítette anyja próféciáját. Ha Isten küldetést bízott rá, hát ő teljesítette.
Rendezte a számlát.

II. A NEVETŐ TIGRIS

Tizenhetedik fejezet

1

A fiú lassan olvasott, ujjával követte a szavakat. Hosszú, barna futballistalábát kinyújtóztatta a medence partján álló padon a júniusi tiszta napfényben.
– „Az ifjú Danny ju... Juniper... ifjú Danny Juniper meghalt, és alig hisz... hiszem, hogy lenne a világon bárki, aki szerint ne éré... éred... édre...” – ó, a fene megeszi, nem megy.
– „Alig lenne e világon bárki, aki szerint ne érdemelte volna meg a halált” – szólt Johnny Smith. – Ez egy kicsit bonyolultabb megfogalmazása annak, hogy nem kár Dannyért.
Chuck kellemes arcán ismerős érzelmek futottak át: derű, bosszankodás, szégyenkezés s csöpp morcosság. Azután fölsóhajtott, és újra belemélyedt Max Brand vadnyugati regényébe.
– „Megérdemelte a halált. De az én nagy targ... targ... targa...”
– Tragédiám – segített Johnny.
– „De az én nagy tragédiám abban állt, hogy épp akkor halt meg, amikor a világnak tett nagy szolgálattal jóvá akarta tenni öd-ödr-ördögi ténykedése egy részét. Ez természetesen nagyon merg... nagyon mengre... meggerd...”
Chuck becsukta a könyvet, fölnézett Johnnyra, és ragyogó mosolyt eresztett meg.
– Hagyjuk abba mára, Johnny, mi a véleményed? – Chuck a legmegnyerőbb mosolyát vetette be, alighanem ugyanazt, amivel a csapata legszebb lányrajongóit az ágyba döntötte New Hampshire-szerte. – Hát nem klassz ez a medence? De még milyen klassz. Dől a veríték arról a nyizga, alultáplált testedről.
Johnny kénytelen volt elismerni – legalábbis magában –, hogy a medence bizony klassz. Az 1976-os, bicentenáriumi választási év nyarának első néhány hete szokatlanul meleg és párás volt. Hátuk mögül, a nagy, kecses fehér ház túloldala felől a fűnyíró zaja hallatszott, Ngo Phat, a vietnami kertész nyírta azt a részt, amelyet Chuck az unalom negyedének nevezett. Ettől a zajtól az embernek kedve lett volna meginni két pohár hideg limonádét, azután ledőlni és aludni.
– Csak semmi méltatlan megjegyzés a sovány testemre – figyelmeztette. – Azonkívül csak most kezdtük a fejezetet.
– Igen, de előtte kettőt elolvastunk már. – Hízelgés.
Johnny felsóhajtott. Általában sikerült lekötnie Chuckot, de ma délután nem ment. A srác már derekasan végigküzdötte magát azon a részleten, amelyben John Sherburne felállította őreit az Amity börtön körül, a sátáni Vörös Sólyom pedig kitört, és megölte Danny Junipert..
– Na jó, akkor fejezzük még be ezt az oldalt – alkudta ki. – A szó, amelyen elakadtál: „megrendített”. Nincs ebben semmi ördöngösség, Chuck.
– Rendes vagy! – A mosoly széthúzódott. – És semmi kérdezés, rendben?
– Hát... talán egy kevés.
Chuck duzzogott, de már csak játékból; könnyen boldogult a szöveggel, és ezt tudta jól. Kinyitotta a puha fedelű könyvet a képnél, amelyen a fegyveres rabló átverekszi magát egy csapat kocsmatölteléken, s olvasni kezdett a maga lassú, akadozó módján... egészen más hang volt ez, mint a normális beszédhangja, akár egy másik fiatalemberé is lehetett volna:
– „Ez természetesen nagyon merg... megrendített. De mindez... mindez semmi se volt ahhoz képest, ami szegény Tom Keyn... Kenyon ágyánál várt rám. Lövést kapott, és már majdnem meghallott, amikor oda...”
– Meghalt – helyesbítette nyugodtan Johnny. – Szövegösszefüggés, Chuck. Figyelj a szövegösszefüggésre.
– Majdnem meghallott – kuncogott Chuck. Azután folytatta:
– „...és már majdnem meghalt, amikor odaré... ódat... amikor odaértem.”
Johnny érezte, mint lopódzik belé a szánalom Chuck iránt, miközben nézi A tűzagyú című könyv fölé görnyedő fiút: e jó ponyvaregény szélsebesen olvastatja magát – s ehelyett tessék, Chuck itt ül, és nehézkesen mozgó ujjal követi Max Brand egyszerű, világos prózáját. A fiú apja, Roger Chatsworth, a Chatsworth Fonó- és Szövőüzem tulajdonosa igen nagy menő volt Dél-New Hampshire-ben. Övé volt ez a tizenhat szobás durhami ház; a személyzet öt tagból állt, köztük Ngo Phatból, aki hetenkint egyszer bejárt Porthsmouthba, az Egyesült Államok állampolgárságára előkészítő tanfolyamra. Chatsworth egy 1957-es nyitható tetejű, újjávarázsolt Cadillackel járt. Kedves, tiszta szemű negyvenkét éves felesége Mercedesszel. Chucknak Corvette-je volt. A családi vagyon valahol ötmillió dollár közelében járt..
S a tizenhét éves Chuck – gondolta gyakran Johnny – olyan volt, amiről Isten a szíve mélyén álmodozhatott, amikor életet lehelt a porhüvelybe. Elbűvölően szép emberpéldány. Száznyolcvankettes magasságával kilencven kilót nyomott. Arca talán nem volt elég érdekes ahhoz, hogy igazán odafigyeljenek rá, de sehol egy pattanás vagy szeplő; a szeme meglepően zöld volt – amitől Johnny-nak az egyetlen másik általa ismert s hasonlóképpen igazán zöld szemű valakire kellett gondolnia, Sarah Hazlettre. A középiskolában Chuck volt az első számú híresség, szinte nevetséges módon az. Ő volt a baseball- és a labdarúgócsapat kapitánya, a harmadikosok diákelnöke a most befejeződött tanév végéig és az iskolatanács megválasztott elnöke az ősszel kezdődő tanévben. És ami a legmeglepőbb, mindez nem szállt a fejébe. Herb Smith szavával, aki járt náluk egyszer, hogy megnézze Johnny új búvóhelyét, Chuck „rendes” fickó. Herb szótárában nem volt ennél magasabb kitüntetés. Ráadásul a fiú valamikor még elképesztően gazdag rendes fickó is lesz.
És most itt ült, komoran meredt könyvére, akár magányos őrhelyén egy géppuskás, s úgy lövöldözte le egyenként a szavakat, ahogy elébe kerültek. Fogta Max Brand izgalmas, pergő történetét a sodródó John Sherburne-ről, azaz „Tüzagyú”-ról, s a kiközösített komancs indiánnal, Vörös Sólyommal vívott küzdelméről – s ezt valami masszává változtatta, amely így körülbelül annyira tűnt izgalmasnak, mint egy félvezetőkről és rádióalkatrészekről szóló kereskedelmi reklám.
Pedig Chuck nem volt buta. Matematikából jók voltak az osztályzatai, memóriája kitűnő, s kézügyességével se volt baj. A baja csak az volt, hogy nagy nehézségébe került a nyomtatott szavak tárolása. Szókincse jó volt, a hangzókat elméletileg felfogta, gyakorlatilag nem; és néha hibátlanul felolvasott egy mondatot, s azután, ha az ember felszólította, hogy mondja el saját szavaival, teljesen képtelen volt rá. Chuck apja attól tartott, hogy fia diszlexiás, de Johnny úgy vélte, nem az – sosem találkozott még igazi diszlexiás gyerekkel, noha sok szülő ebbe a szóba kapaszkodott, hogy gyereke olvasási nehézségeit magyarázza vagy mentse. Chuck baja általánosabbnak tűnt – meghatározatlan, általános olvasásfóbiának.
Ez a baj Chuck utóbbi öt iskolai éve során egyre nyilvánvalóbbá vált, de szülei – és maga Chuck – csak akkor kezdte igazán komolyan venni, amikor sportvezetői megválaszthatósága került veszélybe.
És nem is ez volt a legrosszabb. A jövő tél Chuck számára az utolsó pillanat, hogy letegye a felvételi vizsgáit, ha 1977 őszén egyetemre akar menni. A matek nem okozott túl nagy problémát, de a vizsgák többi része... nos... ha a kérdéseket élőszóban olvassák fel neki, jó átlagos teljesítményt ér el. Ötszáz pontot, minden nehézség nélkül. Ám a vizsgákra nem lehet felolvasót magával vinni, még ha az ember papája a legnagyobb fej is New Hampshire üzleti életében.
– „De úgy találtam, ez az ember mev... megváltozott. Tudta, mi vár rá, és red... rekdv... rendkívül bátor volt. Nem kért semmit, nem bánt meg semmit. Mindaz a félelem és igéd... idegesség, amely oly sokáig trat... tatr... tartotta hatalmában, amíg ismeretlen sorsa ellen haka... baka... dakaozott... hadakozott...”
Johnny annak idején a Maine Times-ban látta meg a házitanítót kereső hirdetést, és különösebb remény nélkül jelentkezett rá. Előzőleg, február közepén Kitterybe költözött, mert mindennél nagyobb szüksége volt rá, hogy elkerüljön Pownalból, a naponta zsúfolásig telő postaládától, a riporterektől, akik mind nagyobb számban kezdtek odatalálni a házhoz, a sebzett tekintetű asszonyoktól, akik csak „beugrottak”, mert „véletlenül épp erre jártak” (az egyiküknek, aki csak beugrott, mert véletlenül épp erre járt, marylandi rendszámtáblája volt; a másik pedig arizonai jelzéssel érkezett egy elnyűtt vén Forddal). A kezüktől, amint felé nyújtogatják, hogy érintse meg őket.
Kitteryben fedezte fel először azt, hogy egy ilyen jellegtelen név, mint John Smith – középső névkezdőbetű nélkül –, mekkora előnyökkel jár. A harmadik napon jelentkezett egy bisztrószakácsi állásra, ezt azokra a konyhai tapasztalataira alapozta, amelyeket az egyetem menzáján és egy nyári tóparti fiútábor szakácsaként szerzett. A büfé tulajdonosa, egy Ruby Pelletier nevű belevaló özvegyasszony átolvasta a jelentkezését, és így szólt:
– Hallja, maga jócskán túlképzett ahhoz, hogy vagdalt húst sütögessen. Ugye, tudja, hapsikám?
– Bizony az vagyok – felelte Johnny. – Fogtam, és kiképeztem magam a munkaerőpiacról.
Ruby Pelletier csípőre rakta a kezét, hátravetette a fejét és hahotázott. – Gondolja, hogy képes lesz összerántani magát éjjel kettőkor, amikor tizenkét CB-cowboy fékez itt le egyszerre, és rántottat, szalonnát, hurkát, bundás kenyeret és palacsintát rendelnek?
– Úgy hiszem, talán.
– Én meg úgy hiszem, talán azt se tudja, mi a túróról beszélek, de nem bánom, próbálja meg, diplomás haverom. Hozzon egy orvosi papírt, hogy ne legyen hézag az egészségügyiekkel, hozzon nekem egy kóser igazolást. Egyből alkalmazom.
Johnny így is tett, és az első rumlis két hét után (amelynek során fájdalmas hólyagokat is beszerzett a jobb kezére, mert kicsit túl gyorsan ejtette a hasábburgonyás rácskosarat a rotyogó zsiradékkal teli serpenyőbe) ő kerekedett a munka fölé, s nem megfordítva. Amikor meglátta Chatsworth hirdetését, elküldte életrajzát a megadott postafiókszámra. Az életrajzban fölsorolta speciális tanulmányait, köztük egy féléves szemináriumot, amely tanulási nehézségekkel és olvasási problémákkal foglalkozott.
Április végén, mikor második hónapját töltötte a büfében, levelet kapott Roger Chatsworthtól, aki fölkérte, jelenjék meg ismerkedő beszélgetésen május ötödikén. Johnny elrendezte a szükséges előkészületeket, hogy szabadnapot kapjon, s egy szép tavaszi délutánon két óra tízkor ott ült Chatsworth dolgozószobájában, kezében magas, jégkockával megrakott kóláspohárral, és hallgatta, amint Roger a fia olvasási problémáiról beszél.
– Gondolja, hogy ez diszlexia? – kérdezte Roger.
– Nem. Általános olvasásfóbiának tűnik.
Chatsworth hunyorgott egy kicsit:
– Jackson-jelenség?
Johnnyra ez nagy hatást tett – ami nem is csoda. Michael Carey Jackson olvasási-nyelvtani szakember volt a Dél-Kaliforniai Egyetemen, és kilenc évvel ezelőtt meglehetős felbolydulást keltett egy könyvvel, amelynek ez volt a címe: Az olvasni-nem-tudás. A könyv tömérdek olvasási problémát írt le, amelyeket azóta Jackson-jelenség néven tartottak számon. A könyv nem volt rossz, ha az ember át tudta rágni magát a tudományos szaknyelven. Az, hogy Chatsworth ezek szerint átrágta magát rajta, sokat mondott Johnnynak arról, mennyire elszánta rá magát ez az ember, hogy megoldja fia olvasási problémáját.
– Olyasmi – bólogatott Johnny. – De vegye tekintetbe, hogy még nem is találkoztam a fiával és nem hallottam őt olvasni.
– Tanfolyamra jár, hogy bepótolja a tavalyi anyagot. Amerikai írók, egy kilenchetes történelmi blokk és mindenekfölött állampolgári ismeretek. A vizsgán azért húzták meg, mert nem tudta felolvasni ezt az átkozott szöveget. Van magának New Hampshire-i tanári bizonyítványa?
– Nincs – felelte Johnny –, de nem gond szerezni.
– És hogyan birkózna meg a dologgal?
Johnny körvonalazta, miként akar foglalkozni vele. Sok hangos olvasást írna elő Chucknak, erőteljesen támaszkodva olyan nagy hatású anyagokra, mint a mesék, tudományos-fantasztikus, vadnyugati regények és fiúknak szóló autós könyvek. És az a lazítási technika, amely Jackson könyvében szerepel.
– Gyakran épp a nagyratörők szenvednek a legjobban tőle – mondta Johnny. – Túlságosan igyekeznek, és ettől blokkolnak le. Ez egyfajta lelki dadogás, amely...
– Ezt Jackson mondja? – vágott a szavába Chatsworth. Johnny elmosolyodott:
– Nem, ezt én mondom.
– Oké. Folytassa.
– A diák, ha néha teljesen ki tudja mosni az agyát közvetlenül az olvasás után, és nem érzi a kényszert, hogy azonnal elmondja a dolgot, az áramkörök szinte maguktól kitisztulnak. Amikor ez megtörténik, a diák kezdi újragondolni a támadás fővonalát. Ez egy pozitív gondolkodásmód, amely...
Chatsworth szeme felcsillant. Johnny épp az ő személyes filozófiájának alapkövét érintette, talán a legtöbb, maga erejéből magasra került ember hitének alapkövét:
– Semmi se olyan sikeres, mint a siker – mondta.
– Nos, igen. Valami efféle.
– Mennyi idejébe telne, hogy megkapja a New Hampshire-i bizonyítványát?
– Nem többe, mint ami ahhoz kell nekik, hogy feldolgozzák a jelentkezésemet. Talán két hétbe.
– Akkor tehát kezdhetne huszadikán? Johnny pislogott:
– Úgy érti, föl vagyok véve?
– Ha akarja ezt az állást, föl van véve. Lakhat a vendégházban. Így legalább nem áradnak ide a nyavalyás rokonok a nyáron, nem is beszélve Chuck barátairól; márpedig azt akarom, hogy a fiú komolyan nekigyürkőzzék. Havi hatszáz dollárt fizetek magának, nem fejedelmi fizetés, de ha Chuck jól halad, maga tekintélyes prémiumot is kap tőlem. Tekintélyeset. – Chatsworth levette a szemüvegét, és megdörgölte az arcát. – Szeretem a fiam, Mr. Smith. Segítsen nekünk egy kicsit, ha tud.
– Megpróbálom.
Chatsworth visszatette a szemüvegét, és újra fölvette az asztalról Johnny életrajzát:
– Maga borzasztó hosszú ideje nem tanított. Nem felelt meg magának a dolog?
Na, most jön, gondolta Johnny.
– Megfelelt – válaszolta –, de baleset ért.
Chatsworth szeme rászaladt a Johnny nyakán lévő hegekre, ahol az elhalt inakat részben kipótolták.
– Karambol?
– Igen.
– Súlyos?
– Igen.
– Úgy látom, már rendbe jött – mondta Chatsworth. Fogta az életrajzot, bevágta egy fiókba, és a kérdezősködés ezzel bámulatos módon, de véget ért. Így hát öt év után Johnny újra tanított, noha az osztálylétszám csupán egy főből állt.

2

– „Ami engem illet, aki köv... közö... közvetve okoztam közelgő halálát, erőtlenül megfogta a kezem, és meb... mebeg... megbocsátón mosolygott föl rám. Nehéz pillanat volt, s mikor eljöttem, úgy éreztem, több kárt okoztam a világban, mint amennyit valaha is jóv... jóvátehetek.”
Chuck összecsapta a könyvet. – Ennyi. Aki utolsónak ugrik a vízbe, az a fogó.
– Tarts ki még egy percig, Chuck.
– Áhhhh... – Chuck visszazöttyent, arcán már összeállt az a kifejezés, amelyet Johnny a fiú na-most-jönnek-a-kérdések arckifejezésének tartott. A türelmes jó kedély fölülkerekedett, de alatta néha egy másik Chuckot is látott: az mogorva volt, aggodalmas és ijedt. Nagyon is ijedt. Mert ez a világ az olvasni tudóké, s Amerika írástudatlanjai vak sikátorban botorkáló dinoszauruszok. Chuck épp elég értelmes volt ahhoz, hogy tudja ezt. És nagyon is félt, mi történhet vele, amikor ősszel újrakezdődik a tanítás.
– Csak egy-két kérdést, Chuck.
– Minek töröd magad? Tudod, hogy úgyse fogok tudni válaszolni rájuk.
– Ó, dehogynem. Ezúttal menni fog.
– Soha nem értem, amit olvasok, ezt már tudnod kellene. – Chuck morcos volt és boldogtalan. – Még azt se tudom, minek töröd magad, hacsak nem a lóvéért.
– Most azért sikerül megválaszolnod a kérdéseket, mert nem a könyvvel függenek össze.
Chuck fölpillantott. – Nem a könyvvel? Akkor minek kérded? Azt hittem...
– Csak a kedvemért, oké?
Johnny szíve erősen vert, és nem is nagyon lepte meg, hogy fél. Már hosszú ideje tervezgette ezt, csak a körülmények szerencsés együttállására várt. Ez most oly közel került, hogy közelebb már aligha fog. Mrs. Chatsworth nem lődörög erre aggodalmasan, amivel csak még idegesebbé teszi Chuckot. A fiú egyetlen haverja se lubickol a medencében, s hozza őt még inkább zavarba, amiért hangosan olvas, mint egy nehézfejű negyedik elemista. És ami a legfontosabb, az apa, akinek Chuck a világon a leginkább akart imponálni, nincs idehaza, Bostonba ment, a New England-i Környezetvédelmi Bizottság vízszennyeződéssel foglalkozó ülésére.
(Kivonat Edward Stanney könyvéből, melynek címe: Tanulási akadályozottságok áttekintése.
„Az alany, Rupert J. egy mozi harmadik sorában ült. Ő volt a legközelebb a vászonhoz, hat sorral közelebb a többieknél, s csak ő volt abban a helyzetben, hogy észrevegye: kis tűz lobbant fel a padlón felhalmozódott szemétben. Rupert J. fölállt, és elkiáltotta magát: 'T-T-T-T...', s a mögötte ülők ráüvöltöttek, hogy üljön le és maradjon csöndben.
– Milyen érzés volt? – kérdeztem Rupert J.-t.
– Ezer évig se tudnám elmagyarázni, milyen érzés volt – válaszolta. – Megrémültem, de még a rémületnél is erősebb érzés volt, hogy csődöt mondok. Hasznavehetetlennek éreztem magam, aki nem alkalmas rá, hogy az emberi fajhoz tartozzék. A dadogástól mindig is ez volt az érzésem, de most meg tehetetlennek is éreztem magam.
– Volt-e még valami?
– Igen, irigységet éreztem, mert valaki más fogja észrevenni a tüzet, és... érti...
– Másé lesz a dicsőség, hogy jelentette a tüzet?
– Igen. Én láttam meg a kezdődő tüzet. Én voltam az egyetlen. És semmi mást nem tudtam mondani, csak azt, T-T-T-T, akár egy ostoba törött lemez. Méltatlan vagyok az emberi fajhoz, ez a legmegfelelőbb kifejezés.
– És hogyan törte át az akadályt?
– Egy nappal előtte volt az anyám születésnapja. Hat szál piros rózsát vettem neki a virágüzletben. És csak álltam ott, mindenki üvöltött rám, én meg ezt gondoltam: ki fogom nyitni a számat, és amilyen hangosan csak tudom, ezt kiáltom: RÓZSÁK! Előkészítettem ezt a szót.
– És azután mit csinált?
– Kinyitottam a szám, és teli tüdőből ezt kiáltottam: TŰZ!”)
Nyolc éve már, hogy Johnny ezt az esetleírást olvasta Stanney tankönyvének bevezetőjében, de azóta se felejtette el. Mindig úgy vélte, hogy Rupert J. beszámolójának kulcsszava ez: tehetetlen. Ha az ember úgy érzi, a szexuális aktus az adott pillanatban a legfontosabb dolog a földön, akkor tízszeres-százszoros a kockázata, hogy lekókad a pénisze. És ha úgy érzi, az olvasás a legfontosabb dolog a földön...
– Mi a középső neved, Chuck? – vetette oda.
– Murphy – válaszolta kis vigyorral Chuck. – Hogy honnan a csudából? Ez az anyám lánykori neve. Ha ezt elárulod Jacknek vagy Alnak, kénytelen leszek súlyos kárt tenni a nyizga testedben.
– Ne félj – nyugtatta Johnny. – Mikor van a születésnapod?
– Szeptember nyolcadikán.
Johnny gyorsabban kezdte hajigálni a kérdéseket, nem adott lehetőséget Chucknak, hogy gondolkodjék, de hát ezek nem is olyan kérdések voltak, amelyeken gondolkodni kellene.
– Mi a barátnőd neve?
– Beth. Ismered Betht, Johnny...
– Mi az ő középső neve?
Chuck vigyorgott:
– Alma. Elég iszonyatos, mi?
– Mi az apai nagyapád neve?
– Richard.
– Melyik volt a kedvenc csapatod idén az Amerikai Ligában?
– A Yankeek. Messze a legjobbak.
– Kit szeretnél elnöknek?
– Örülnék, ha Jerry Brown lenne.
– Tervezed, hogy eladod a Corvette-et?
– Idén nem. Talán jövőre.
– Ez a mamád ötlete?
– Eltaláltad. Azt mondja, olyan gyors, hogy elveszi a lelke nyugalmát.
– Hogyan csapta be Vörös Sólyom az őröket és ölte meg Danny Junipert?
– Sherburne nem vette észre azt a csapóajtót, amely a börtön padlására vezet – vágta rá gondolkodás nélkül Chuck, és Johnnyt hirtelen elborította a diadalérzet, úgy hatott rá, mint egy nagy adag hirtelen benyakalt whisky tisztán. Sikerült. Rávette Chuckot, hogy rózsákról beszéljen, és ő jókora, egészséges ordítással ezt kiáltotta: tűz!
Chuck teljesen elképedve nézte:
– Vörös Sólyom a világítóablakon át jutott a padlásra. Egy rúgással kinyitotta a csapóajtót. Lelőtte Danny Junipert. Lelőtte Tom Kenyont is.
– Így igaz, Chuck.
– Visszaemlékeztem – motyogta, és azután tágra nyílt szemmel nézett Johnnyra, szája sarkából vigyor indult el:
– Kicseleztél, hogy visszaemlékezzem!
– Csak kézen fogtalak, és megkerültettem veled valamit, ami örökösen az utadba állt – magyarázta Johnny. – De akármi is az, még mindig ott van, Chuck. Ne áltasd magad. Ki az a lány, akire Sherburne bukott?
– Úgy hívták... – Szeme befelhősödött kissé, és kelletlenül rázta a fejét. – Nem emlékszem. – Hirtelen indulattal a combjára csapott:
– Nem emlékszem semmire! Olyan istentelenül buta vagyok!
– Nem emlékszel, elmondták-e neked valaha, hogyan ismerkedett meg a mamád a papáddal?
Chuck fölnézett rá, és kicsit elmosolyodott. Mérges piros folt volt a combján, ott, ahová csapott.
– Persze. Anya az Avis autókölcsönzőnél dolgozott, lenn Dél-Karolinában. Kikölcsönzött a papámnak egy defektes kocsit. – Chuck fölnevetett. – Még mindig azt állítja, csak azért ment hozzá az apámhoz, mert másodszorra jobban vigyáz az ember.
– És ki volt az a lány, aki iránt Sherburne érdeklődött?
– Jenny Langhorne. Épp elég nagy baj volt ez neki. Mert Jenny a Gresham lánya. Vörös hajú. Akárcsak Beth. Neki... – elakadt a szava, és úgy bámult Johnnyra, mintha az egy nyulat húzott volna elő a mellényzsebéből. – Megint sikerült neked!
– Nem. Neked sikerült. Egyszerű félreirányítási csel. Miért mondtad, hogy Jenny Langhorne épp elég nagy baj John Sherburne-nek?
– Hát azért, mert Grasham a nagymenő abban a városban...
– Melyik városban?
Chuck kinyitotta a száját, de semmi se jött ki rajta. Hirtelen elkapta a tekintetét Johnny arcáról, és a medencét nézte. Azután elmosolyodott, és újra ránézett:
– Amity. Akárcsak a Cápa-filmben.
– Jó! Hogyan jutott eszedbe a neve?
Chuck vigyorgott.
– Ennek semmi értelme, de arra gondoltam, hogy megpróbálok bekerülni az úszócsapatba, s egyszer csak megvolt. Micsoda trükk. Micsoda óriási trükk.
– Oké. Azt hiszem, ez elég lesz mára. – Johnny elfáradt, megizzadt, és nagyon, nagyon jól érezte magát. – Áttörést hajtottál végre, ha netán elkerülte volna a figyelmedet.
– Johnny?
– Tessék?
– Ez mindig menni fog?
– Ha szokásoddá teszed, akkor igen – mondta Johnny. – És valahányszor megkerülöd azt az akadályt, ahelyett hogy nekirontasz, bele a közepébe, mindig leveszel belőle egy kicsit. Azt hiszem, nemsokára javulást veszel majd észre az olvasásodban is. Tudok még néhány kis trükköt. – Elhallgatott. Amit most mondott Chucknak, az nem a teljes igazság volt, inkább egy kis szuggesztió.
– Kösz – mondta Chuck. A türelmes jó kedély maszkja eltűnt, a csupasz hála lépett a helyébe. – Ha átsegítesz ezen, én... hát, azt hiszem, megcsókolom a lábad is. Néha annyira rettegek, úgy érzem, becsapom az apámat...
– Chuck, tisztában vagy vele, hogy ez is a problémádhoz tartozik?
– Igen?
– Bizony. Te... túl-lendülsz. Túl-futsz. Mindent túl-csinálsz. És ez nemcsak lélektani akadály lehet, tudod-e. Egyesek szerint bizonyos olvasási problémák, Jackson-jelenség, olvasási fóbia, miegyéb... egyfajta lelki anyajegy. Zárt áramkör, továbbítási hiba, holts... – Hirtelen összeszorította a száját.
– Tessék? – kérdezte Chuck.
– Holtsáv – felelte lassan Johnny. – Mindegy. Az elnevezések nem számítanak. Csak az eredmények. Az eltérítési trükk igazság szerint nem is trükk. Csak az agyad egy parlagon heverő részének mozgósítása, hogy végezze el annak a kis hibás résznek a munkáját. Számodra ez azt jelenti, hogy a gondolat szóbeli sínjére térj át, valahányszor nekifutsz egy ütközőnek. Tulajdonképpen csak azt csinálod, hogy az agyad egy más helyéről szeded elő a gondolatot. Meg kell tanulnod átkapcsolni.
– De meg tudok-e tanulni? Gondolod, hogy tudok?
– Tudom, hogy tudsz.
– Rendben. Akkor megtanulok. – Chuck ugrott egy mély hasast, s aztán felbukkant, finom csöppecskékben rázta le hosszú hajáról a vizet. – Gyere be! Nagyszerű!
– Rögvest – felelte Johnny, de ebben a pillanatban elégedett volt pusztán attól is, hogy ott állt a medence csempés partján, és nézte, mint úszik Chuck erőteljesen a medence mélyebbik felébe. A sikerét ízlelgette. Nem volt ekkora jó érzése, amikor hirtelen tudta, hogy Eileen Magown konyhafüggönye tűzet kapott, nem volt ekkora jó érzése, amikor leleplezte Frank Dodd nevét. Ha tehetséget kapott Istentől, hát a tanítás tehetségét kapta, s nem pedig azt, hogy olyasmiket tud, amiket tudni nem az ő dolga. Erre született – s ezt már akkor tudta, amikor Cleaves Milssben tanított, még 1970-ben. S ami még fontosabb: a gyerekek is tudták ezt.
– Ott akarsz állni, mint egy kirakatbábu? – kérdezte Chuck. Johnny beugrott a medencébe.

Tizennyolcadik fejezet

1

Warren Richardson, mint mindig, ma is háromnegyed ötkor jött ki kis irodaépületéből. Lement a parkolóba, begyömöszölte száz kilóját Chevy Caprice-e kormánya mögé, és elindította a motort. Mindezt a napi menetrendje szerint. Ami nem tartozott menetrendjéhez: a visszapillantó tükrében egy arc tűnt fel hirtelen – olajos bőrű, borostás arc, melyet hosszú haj keretezett, és éppoly zöld szempár ékesített, mint Sarah Hazletté vagy Chuck Chatsworthé. Warren Richardson gyerekkora óta nem ijedt meg ennyire, szíve erősen és bizonytalanul vert.
– ...pot kívánok – hajolt előre az ülésre Sonny Elliman.
– Ki... – ez volt minden, amit Richardson ki tudott nyögni, rémült lihegéssel jött belőle ez a szó is. Szíve olyan erősen vert, hogy sötét foltok táncoltak-lüktettek szeme előtt a szívverése ritmusára. Attól tartott, infarktust kap.
– Nyugi – szólt a hátulsó ülésen rejtőző férfi. – Nyugodjék meg, apuskám. Eressze el magát.
És Warren Richardsont abszurd érzés töltötte el. Hála. Ez az ember, aki ráijesztett, nem ijeszti már meg többé. Nyilván rendes ember, nyilván...
– Ki maga? – sikerült ezúttal kinyögnie.
– Jó barát – felelte Sonny.
Richardson hátra akart fordulni, mire harapófogó keménységű ujjak markoltak petyhüdt nyakába. A fájdalom pokoli volt. Richardson görcsös, ziháló vinnyogással szívta be a levegőt.
– Nem kell megfordulnia, jóember. Lát maga engem a visszapillantó tükrében annyira, amennyire látnia kell. Értve vagyok?
– Igen – lihegte Richardson. – Igen, igen, igen, csak eresszen el!
A harapófogó lazult, s őt irracionális módon ismét hála öntötte el. De most már nem volt kétsége, hogy a hátsó ülésen ülő ember veszedelmes, s hogy okkal ül az ő kocsijában, bár azt nem tudta kitalálni, miért akarna valaki is...
És azután mégiscsak kitalálta, miért akarna valaki, vagy legalábbis miért merészelne valaki; ez nem olyasmi, amit bármely hétköznapi hivatalnokjelölt megtenne, de Greg Stillson nem hétköznapi, Greg Stillson őrült, és...
Warren Richardson nagyon halkan bőgni kezdett.
– Beszédem van magával, apuskám – szólt Sonny. Hangja nyájas volt és sajnálkozó, de szeme a visszapillantó tükörben zöld derűvel csillogott. – Beszélnem kell magával, méghozzá komolyan.
– Stillsonról van szó, ugye? Ugye...
A harapófogó újra megmarkolta, a férfi ujjai Richardson nyakába fúródtak, s ő magas hangon fölsikított.
– Neveket nem mondunk – mondta a hátsó ülésen ülő rémséges alak, ugyanazon a szívélyes-sajnálkozó hangon. – A következtetéseit vonja le, de a neveket tartsa meg magának. A hüvelykujjam épp a nyaki verőerén van, egy ujjam pedig a vénáján, s ha akarom, nyomban kicsinálom magát.
– Mit óhajt? – kérdezte Richardson. Hangja nem nyöszörgés volt, de valami hasonló: soha életében nem volt nagyobb nyöszöröghetnékje. Nem tudta elhinni, hogy ez a parkolóban történik vele, a New Hampshire állambeli Capital Cityben lévő ingatlanügynöksége mögött, egy derűs nyári napon. Látta a városháza vöröstéglás tornyát díszítő órát. Tíz perc múlva öt. Odahaza Norma most teszi be a sütőbe párolódni a sertéscombot, szépen nyakon öntve Shake'n Bake mártással. Sean nyilván nézi a tévében a Sesame Street-et. Őmögötte meg ott ül egy férfi, aki azzal fenyegeti, hogy elzárja az agyába áramló vér útját, és idiótát csinál belőle. Nem, ez nem igaz; ez lázálom. Az a fajta lázálom, amelytől az ember felnyög éjszakai álmában.
– Nem óhajtok én semmit – felelte Sonny Elliman. – Minden attól függ, maga mit óhajt.
– Nem értem, miről beszél. – De félt, hogy nagyon is érti.
– Arról a cikkről a New Hampshire Journal-ban, a különös ingatlanüzelmekről – mondta Sonny. – Nyilván nincs sok mondanivalója ezekről, Mr. Richardson, ugye? Különösen... bizonyos személyek.
– Én...
– Például az a szöveg Capital Mallról. Teli célzásokkal vesztegetésekről meg fenyegetésekről meg arról, hogy kéz kezet mos. Meg a többi baromság. – Az ujjak újra megfeszültek Richardson nyakán, s ezúttal csakugyan fölnyögött. De hiszen az ő nevét nem is írták le abban a cikkben, ő csak „jól tájékozott hírforrás” volt. Honnan tudták meg? Honnan tudta meg Greg Stillson?
A mögötte ülő férfi most hadarni kezdett Warren Richardson fülébe, lélegzete meleg volt és csiklandozó.
– Maga bajba kever bizonyos embereket azzal, hogy efféle baromságokat beszél, tudja-e, Mr. Richardson? Mondjuk, olyan embereket, akik közéleti tisztségekre pályáznak. Közéleti tisztségekre pályázni olyan, mint bridzsezni, értem? Az ember sebezhető. Besározódhat, s a sár rajta ragad, különösen manapság. Most még nincs baj. Ezt örömmel mondom magának, mert ha csakugyan baj lenne, akkor maga itt most a fogait szedegetné ki az orrából, és nem csevegdélne velem.
Richardson, bárhogy vert is a szíve, bárhogy félt is, így szólt:
– Ez a... személy... maga megbolondult, fiatalember, ha azt hiszi, hogy megvédheti. Olyan linkül csinálta az illető, akár egy kuruzslószerrel házaló vándorkereskedő egy déli városban. Előbb vagy utóbb...
Őrlő hüvelykujj nyomódott a fülébe. A fájdalom iszonyatos volt, elviselhetetlen. Richardson feje az ablakhoz csapódott, s ő felkiáltott. Vakon a kocsi kürtjének nyomógombja után kapott.
– Ha megnyomja azt a kürtöt, megölöm – suttogta a hang.
Richardson keze lehullott. A hüvelykujj nyomása enyhült.
– Jóember, Q rudacskát kellene használni fültisztításra – szólt a hang. – Csupa fülzsír lett a hüvelykujjam. Csuda randa.
Warren Richardson elsírta magát. Könnyek csurogtak le kövér arcán.
– Kérem, ne bántson többet – mondta. – Kérem, ne. Kérem.
– Ahogy mondtam – magyarázta Sonny. – Minden azon múlik, amit maga óhajt. Nem tartozik magára, mit mondanak mások ezekről... a bizonyos személyekről. Magára az tartozik, hogy vigyázzon a szájára. Magára az tartozik, hogy gondolkodjék, mielőtt beállít az a pasas a Journal-tól. Elgondolkodhatna rajta, milyen könnyű rájönnünk, ki is az a „jól tájékozott hírforrás”. Vagy azon is elgondolkodhatna, mekkora kalamajka lenne, ha a háza le találna égni. Vagy elgondolkodhatna még azon is, mennyit fizetne egy plasztikai műtétért, ha valaki akkumulátorsavat találna önteni a felesége arcába.
A Richardson mögött ülő férfi már lihegett. Hangja, akár az őserdei vadé.
– Vagy azon is elgondolkodhatna, fogja már föl, milyen könnyű lenne valakinek elkapni és elvinni a kisfiát, amikor az hazajön az óvodából.
– Elhallgasson! – kiáltotta rekedten Richardson. – Elhallgasson, szemét gazember!
– Csak azt mondom, gondolkodjék el rajta, mit is óhajt – ismételte meg Sonny. – Egy választás az egész Amerikára szóló valami, tudja? Különösen a bicentenárium évében. Mindenkinek jól kell éreznie magát. Márpedig senki se érzi jól magát, ha ostoba szarjankók, mint maga, nekiáll rágalmazgatni. Ostoba irigy szarjankók, mint maga.
A kéz elengedte, mindenestül. A hátsó ajtó kinyílt. Ó, Istennek hála, Istennek hála.
– Szóval gondolkodjék szépen – ismételte el Sonny Elliman. – Nos, egyetértünk?
– Igen – suttogta Richardson. – De ha maga azt hiszi, hogy Gr... hogy bizonyos személyt, aki ilyen taktikát használ, megválasztanak, akkor nagyon téved.
– Nem – mondta Sonny, – Maga az, aki téved. Mert mindenki jól fogja érezni magát. Gondoskodjék róla, hogy maga se maradjon ki a vigalomból.
Richardson nem válaszolt. Mereven ült a kormány mögött, nyaka lüktetett, s az órát bámulta a városháza épületén, mintha az maradt volna meg az élet egyetlen épeszű tényezőjének. Öt perc múlva öt. A sertéscomb már sül.
A hátsó ülésen ülő férfi már csak egyvalamit szólt, azután már ott se volt, sietősen lépkedett elfelé, hosszú haja libegett inggallérján, nem nézett vissza. Megkerülte az épület sarkát, azután eltűnt.
Az utolsó dolog, amit Richardsonnak mondott, ez volt:
– Q rudacska.
Richardson egész testében rázkódni kezdett, és jókora időbe telt, amíg indítani tudott. Az első világos érzése düh volt, iszonyatos düh. Azzal együtt jött az ösztönzés: egyenesen Capital City rendőrségére hajt (amely az óra alatti épületben székel), és jelenti a történteket – a feleségére és fiára vonatkozó fenyegetéseket, a testi erőszakot –, és hogy ez kinek a felbujtására történt.
Vagy elgondolkodhatna még azon is, mennyit fizetne egy plasztikai műtétért... vagy milyen könnyű lenne valakinek elkapni és elvinni a kisfiát...
De minek? Minek vállalni a kockázatot? Amit ő annak a skriblernek mondott, az a puszta, leplezetlen igazság volt. Dél-New Hampshire-ben mindenki tudja, hogy Stillson hamiskártyás módra üzletel, olyan gyors profitokat kaszál, amelyek a börtönbe juttathatnák, nem előbb vagy utóbb, hanem előbb vagy még előbb. A kampánya kész elmebaj. És most ez az erőszaktaktika! Ezzel senki se jut messzire Amerikában, különösen nem New Englandben.
De verje ki más a tamtamot.
Valaki, akinek kevesebb a vesztenivalója.
Warren Richardson elindította a kocsiját, hazament a sertéssültjéhez, és nem szólt egy szót se. Valaki más majd bizonyára véget vet a dolognak.

Tizenkilencedik fejezet

1

Néhány nappal Chuck első nagy frontáttörése után Johnny Smith a vendégház fürdőszobájában állt, s Norolco arcvizet öntött arcára. Mostanság, valahányszor közelről a tükörbe nézett, az a furcsa érzése támadt, mintha nem önmagát, hanem saját bátyját látná. Homlokán mély barázdák húzódtak. Két másik ránc a száját fogta körül. Ami a legkülönösebb, ott volt az a fehér csík a hajában. Őszülni kezdett, szinte egyik napról a másikra.
Lecsapta a borotválkozókészletét, és átment a konyhával kombinált nappaliba. Egy korty fényűzés, gondolta, és elmosolyodott. Mostanában újra természetesnek kezdte érezni a mosolygást. Bekapcsolta a tévét, kivett egy kólát a hűtőből, és letelepedett, hogy megnézze a híradót. Roger Chatswortht csak késő estére várták haza, és holnap Johnny különös örömmel jelenti majd neki, hogy fia komoly haladást ért el.
Johnny nagyjából kéthetenként meglátogatta apját. Herb örült Johnny új állásának, és mohó érdeklődéssel hallgatta, amit fia Chatsworthékról mesél, a Durham egyetemi városban lévő házról, Chuck problémáiról. Johnny cserébe meghallgatta apja beszámolóját arról az ingyenmunkáról, amelyet Charlene MacKenzie házán végez a szomszédos New Gloucesterben.
– A férje irtó jó orvos volt, de nem valami nagy ezermester – mondta Herb. Charlene és Vera annak idején jó barátnők voltak, mielőtt Vera mindjobban belegabalyodott a fundamentalizmus idegen oldalhajtásaiba. Ez eltávolította egymástól a két asszonyt. Charlene férje 1973-ban meghalt szivrohamban. A ház szinte már rádőlt arra az asszonyra – mesélte Herb. – A legkevesebb, amit tehetek. Szombatonként kijárok oda, és mielőtt hazajövök, megvacsoráztat. Meg kell mondjam neked, Johnny, jobban főz, mint te.
– És csinosabb is – mondta nyájasan Johnny.
– Hogyne, jóképű asszony, de semmi olyasmiről nincs szó. Anyád még alig egy éve van a sírban...
De Johnny azt gyanította, hogy talán mégiscsak olyasmiről van szó, és titokban nagyon is örült neki. Nem lelkesedett a gondolatért, hogy apja egyedül öregedjék meg.
A televízióban Walter Cronkite épp az esti politikai híreket szolgálta föl. Most, hogy az előválasztások véget értek, s a konvenciókig már alig volt hátra néhány hét, úgy tűnt, hogy Jimmy Carternek nem jön össze a demokrata párti jelölés. Ford volt az, aki politikai élethalálharcot folytatott Ronald Reagan kaliforniai exkormányzóval és ex-tv-show-mannel. Olyan szoros volt a küzdelem, hogy a riporterek a maguk egyéni jelöltjeiket sorolták. S Sarah Hazlett nemrég ezt írta rendszertelenül érkező leveleinek egyikében: „Walt azért szurkol, hogy Ford fusson be. Mint állami szenátorjelölt, máris frakkszárnyakban gondolkodik, amikbe kapaszkodjék. És azt mondja, Reagannek nincs, legalábbis itt Maine-ban.”
Johnny, mialatt Kitteryben szakácskodott, rászokott, hogy hetente többször is bejárkáljon Doverba vagy Portsmouthba vagy New Hampshire valamelyik közeli kisebb városába. Az elnökjelöltségre pályázók jöttek-mentek errefelé; egyedülálló lehetőség nyílt rá, hogy itt lássa azokat, akik fej-fej mellett haladnak, s még a hatalom ama csaknem királyi kellékei nélkül, amelyek később bármelyiküket körülvehetik majd. Valamelyest hobbijává vált ez, bár szükségszerűen rövid életű hobbivá; amikor New Hampshire-ben véget ér az első küldöttválasztási időszak, a jelöltek továbbindulnak majd Floridába, anélkül, hogy hátrapillantanának. És néhányan közülük természetesen el is temetik majd politikai becsvágyukat valahol Portsmouth és Keene között. Johnny sose volt politikus alkat – a vietnami időszakot leszámítva –, most azonban éberen figyelt a politikára a Castle Rock-i ügy jótékony utóhatásaként, s ebben szerepet játszott sajátos képessége, keresztje, vagy mije is.
Ennek kapcsán kezet rázott Morris Udallal és Henry Jacksonnal. Fred Harris hátba veregette. Ronald Reagan gyors és gyakorlott politikuspillantást vetett rá, és így szólt:
– Járuljon az urnához, és segítsen nekünk, ha tud. – Johnny beleegyezőleg bólogatott, mert nem látta értelmét, hogy kiábrándítsa Mr. Reagant a feltételezéséből, miszerint vérbeli New Hampshire-i választópolgárral van dolga.
Csaknem negyedórán át csevegett Sarge Shriver-rel a hatalmas Newington Mall főbejáratánál. A frissen fodrászolt, arcszesz- és kétségbeesés-illatot árasztó Shrivert csak egyetlen segítő kísérte, röplapoktól duzzadozó zsebekkel, meg egy biztonsági ember, aki lopva vakargatta pattanását. Shrivert szemmel láthatólag rendkívüli örömmel töltötte el, hogy felismerik. Egy-két perccel azelőtt, hogy Johnny búcsút vett tőle, egy helyi hivatalt betölteni akaró jelölt jött oda Shriverhez, és megkérte, írja alá a jelölőpapírját. Shriver szívélyesen mosolygott.
Johnny mindőjükről megérzett valamit, de nem sok sajátosat. A jelöltek, úgy látszik, annyira rituális aktussá tették a kézfogást, hogy igazi valójuk eltűnt egy kemény plexiréteg mögött. Johnny, noha a legtöbbjüket látta – Ford elnök kivételével –, csak egy ízben érezte a megérzésnek azt a hirtelen, villamos ütését, amelyet Eileen Magownnal asszociált, és teljesen más módon Frank Dodd-dal.
Hajnali háromnegyed hét volt akkor. Johnny az öreg Plymouthjával érkezett Manchesterbe. Estétől reggel hatig dolgozott. Fáradt volt, de a csöndes téli hajnal túlságosan is szép volt ahhoz, hogy átaludja. És kedvelte Manchestert. Manchestert a keskeny utcáival és megviselt téglaépületeivel, a régimódi gyapjúmosó üzemekkel, amelyek viktoriánus gyöngyszemekként sorakoztak a folyó mentén. Aznap reggel nem politikai vadászatra jött; azt hitte, cirkál majd az utcákon egy darabig, míg meg nem telnek tömegekkel, míg meg nem törik február hideg, csöndes varázslata, azután visszatér Kitterybe, és szundít egy kicsit.
Befordult egy sarkon, s épp három meghatározhatatlan csukott kocsi állt le egy cipőgyár előtt, a parkolni tilos sávban. A kapunál, a sövény mellett Jimmy Carter állt és rázott kezet a műszakra érkező nőkkel és férfiakkal. Azok éthordókat vagy papírzacskóba csomagolt ebédet vittek, fehér felhőket lélegeztek ki, vastag kabátokba burkolóztak, arcuk álomittas. Carternek mindegyikükhöz volt néhány szava. Mosolya, amely akkor még nem vált oly közismertté, mint később, fáradhatatlan volt és friss. Orra piroslott a hidegtől.
Johnny a tömb túlsó végén parkolt le, és odament a gyárkapuhoz, cipője ropogott, csikorgott a sűrű hóban. A Carter mellett álló titkosszolgálati ügynök gyorsan szemrevételezte, azután továbbengedte – legalábbis így látszott.
– Én bárkire rászavazok, akit az adómérséklés foglalkoztat – közölte épp egy kopott síanorákba öltözött férfi. Az anorák állagából ítélve akkumulátorsav ömlött az egyik kabátujjára. – Ezek az istenverte adók kikészítenek, nem viccelek.
– Na, hát gondunk lesz erre – felelte Carter. – Az adózás felülvizsgálása az egyik legelső dolgunk lesz, ha bejutok a Fehér Házba. – Derűs magabiztosság volt a hangjában, ami feltűnt Johnnynak, és kicsit zavarba ejtette.
Carter derűs és szinte elképesztően kék szeme Johnnyra vetődött. – Üdvözlöm – szólt oda neki.
– Hello, Mr. Carter – köszöntötte Johnny. – Nem itt dolgozom. Csak erre jöttem kocsival, és megláttam önt.
– Nos, örvendek, hogy megállt. Elnökjelöltségre pályázom.
– Tudom.
Carter odanyújtotta a kezét. Johnny megfogta.
Carter belekezdett:
– Remélem, ön is... – és elhallgatott.
Itt volt a fölvillanás, a hirtelen, nagy erejű áramütés, mint amikor az ember az elektromos aljzatba dugja az ujját. Carter tekintete áthatóbbá vált. Nézték egymást Johnnyval, igen hosszúnak tűnő időn át.
A titkosszolgálati embernek nem tetszett a dolog. Carter felé indult, és hirtelen kigombolta a kabátját. Valahol a hátuk mögött, millió mérföldnyire a hátuk mögött a cipőgyár hétórás szirénája fújta egyetlen, hosszú füttyét a fagyos kék hajnalba.
Johnny elengedte Carter kezét, de még mindig nézték egymást.
– Ez meg mi a csuda volt? – kérdezte nagyon halkan Carter.
– Nyilván siet valahová, nem? – kérdezte hirtelen Johnnytól a titkosszolgálat embere. Rátette a kezét Johnny vállára. Igen nagy volt a keze. – Egészen biztosan dolga van.
– Semmi baj – szólt Carter.
– Önből elnök lesz – közölte Johnny.
A titkosrendőr keze még mindig Johnny vállán volt, nem oly súlyosan, de még mindig ott volt, és őneki is jutott valami belőle. A titkosszolgálati embernek
(tekintet)
nem tetszett a tekintete. Úgy vélte, hogy
(merénylőtekintet, őrülttekintet)
hideg és furcsa, és ha ez az ipse akár csak a kabátzsebébe nyúl, ha akár csak úgy sejlik, hogy oda akar nyúlni, akkor ő leteremti a járdára. A titkosszolgálat embere pillanatról pillanatra alakuló helyzetértékelése mögött egyszerű, őrjítő gondolat-litánia szólt
(marylandi borostyánok marylandi borostyánok marylandi borostyánok)
– Igen – szólt Carter.
– Szorosabb versengés lesz, mint bárki hinné... szorosabb, mint akár ön is hiszi, de ön győzni fog. Az a másik kiüti önmagát. Lengyelország. Lengyelország üti ki.
Carter csak nézte, arcán félmosollyal.
– Van önnek egy kislánya... Washingtoni nyilvános elemibe jár majd. Az iskola neve... – De ez a holtsávban volt. – Azt hiszem... egy felszabadított rabszolgáról elnevezett iskolába fog járni.
– Szeretném, ha indulna, pajtás – mondta a titkosrendőr. Carter ránézett, a titkosrendőr lecsillapodott.
– Örültem, hogy megismertem önt – mondta Carter. – Kicsit megzavart, de nagyon örültem.
Johnny hirtelen ismét önmaga volt újra. Elmúlt. Tudatosult benne, hogy fázik a füle, és hogy ki kell mennie.
– Minden jót – szólt lankadtan.
– Köszönöm. Önnek is.
Johnny visszaballagott a kocsijához, tisztában volt vele, hogy a titkosszolgálati ember még mindig rajta tartja a szemét. Bódultan hajtott el. Carter nem sokra rá végzett a New Hampshire-i versengéssel, és Floridában folytatta.

2

Walter Cronkite már beszámolt a politikusokról, és rátért a libanoni polgárháborúra. Johnny fölkelt, föltöltötte kóláspoharát. Odakoccintotta a tévékészülék tetejéhez. Egészségedre, Walt. A három V-re, Vég, végzés, végzet. Mi is lenne velünk ezek nélkül? Halk kopogtatás hallatszott. – Bújj be – kiáltotta Johnny, Chuckra számított, netán meghívásra, autózzanak együtt át Somersworthba. De nem Chuck volt, hanem Chuck apja.
– Üdv, Johnny – szólt. Kifakult kék farmer és nyűtt vászon sporting volt rajta, kívülkötősen. – Bemehetek?
– Hogyne. Azt hittem, csak későn jön meg.
– Nos, Shelley fölhívott. – Shelley a felesége volt. Roger bejött, becsukta az ajtót. – Chuck fölkereste. Elbőgte magát, akár egy kisgyerek. Elmondta neki, hogy sikerült magának, Johnny. Azt mondta, úgy hiszi, minden rendben lesz.
Johnny letette a poharát.
– Találtunk egy módszert, amelyen elindulhatunk – mondta.
– Chuck elém jött a repülőtérre. Nem láttam őt ilyennek... mióta is? Tízéves kora óta? Tizenegy éves kora óta? Amikor megkapta tőlem azt a .22-est, amire öt évig várt. Felolvasott nekem egy cikket az újságból. A javulás csaknem... kísérteties. Azért jöttem, hogy megköszönjem.
– Köszönje Chucknak – mondta Johnny. – Alkalmazkodó fiú. Egyre nagyobb az önbizalma. Végre belehergelte magát, hogy képes rá, és most ráhajtott. Nem tudom jobban megfogalmazni.
Roger leült:
– Ő azt mondja, maga arra tanítja, hogy kapcsoljon át.
Johnny mosolygott:
– Igen, úgy hiszem.
– Le fogja tudni tenni a felvételi vizsgáit?
– Nem tudom. És nem szívesen látnám, hogy hazardírozik és veszít. Az a vizsga súlyosan kényszerítő szituáció. Ha bent lesz abban az előadóteremben, tesztpapírral maga előtt, kezében egy IBM-ceruzával, és ledermed, az csakugyan hátravetheti. Gondolkodott-e már egy jó, egyéves előkészítő iskolán? Mint mondjuk a Pittsfield-akadémia?
– Eljátszogattunk ezzel a gondolattal, de őszintén szólva mindig úgy véltem, hogy ez csak a halogatása annak, ami úgyis elkerülhetetlen.
– Épp ez az egyik olyan dolog, ami gondot okoz Chucknak. Az az érzés, hogy „ha törik, ha szakad” helyzetbe kerül.
– Soha nem erőltettem Chuckot.
– Szándékosan: nem. Tudom. És ő is tudja. Másfelől viszont maga gazdag, sikeres ember, aki summa cum laude diplomázott. Azt hiszem, Chuck kicsit úgy érzi magát, mint aki Hank Aaron után krikettezik.
– Ez ellen semmit se tehetek, Johnny.
– Azt hiszem, egy év az előkészítőben, negyedik után, az otthontól távol, talán kellő távlatba helyezi számára a dolgokat. És jövő nyáron dolgozni szeretne menni a maga egyik üzemébe. Ha az én gyerekem lenne, és ha üzemeim lennének, én hagynám.
– Chuck erre vágyik? Hogy lehet, hogy nekem sosem mondta?
– Mert nem akarta, hogy seggnyalónak tartsa – felelte Johnny.
– Ezt ő mondta magának?
– Igen. Azért akar ott dolgozni, mert úgy véli, a gyakorlati tapasztalat később hasznára válhat. Ez a gyerek a maga lába nyomát akarja követni, Mr. Chatsworth. Maga elég jókora lábnyomokat hagyott maga után. Az olvasási akadályok nagy része ezzel függött össze. Lámpalázas.
Bizonyos értelemben hazudott. Chuck utalgatott ezekre a dolgokra, néhányat közvetve el is árult, de olyan nyílt nem volt, mint amennyire Johnny ezt Roger Chatsworthszal elhitette. Legalábbis nem szavakban. Johnny azonban időnként hozzáért a fiúhoz, s így jutott jelzésekhez. Átnézte a fényképeket, amelyeket Chuck a tárcájában őrzött, és ezekből megtudta, mit érez Chuck az apja iránt. Voltak dolgok, amelyeket sosem lett volna képes elmondani a most vele szemközt ülő, kellemes, de elég távolságtartó férfinak. Chuck még a földet is bálványozta, amelyen az apja jár. A fiút a könnyed-könnyelmű külseje mögött (az apjáéhoz olyannyira hasonlító külseje mögött) marta az a titkos meggyőződés, hogy sose felel meg a mércének. Apja annak idején egy hanyatló gyapjúmosó tízszázalékos részesedéséből építette föl New England textilnagyhatalmát. Úgy hitte, apja szeretete azon múlik, képes-e ő is hasonlóképp hegyeket elmozdítani. Sportolni. Bejutni egy jó egyetemre. Olvasni.
– Mennyire biztos ebben az egészben, Johnny? – kérdezte Roger.
– Nagyon is. De hálás lennék, ha nem mondaná el Chucknak, hogy beszélgettünk erről. Amiket elmondok, azok az ő titkai. – És igazabbak, mint ahogy valaha is megtudnád.
– Jól van. Chuckkal meg az édesanyjával megbeszéljük ezt az előkészítőiskola-ötletet. Addig is, ez a magáé. – Sima fehér borítékot vett elő farmerzsebéből, és átadta Johnnynak.
– Ez mi?
– Nyissa ki, és nézze meg. Johnny kinyitotta. A borítékban egy ötszáz dollárról szóló csekk volt.
– Ó, hohó! Ezt nem fogadhatom el.
– De elfogadhatja, és el is fogja fogadni. Prémiumot ígértem magának, ha célba ér, és én meg szoktam tartani, amit ígérek. Lesz majd még egy, amikor elmegy.
– Igazán, Mr. Chatsworth, én csak...
– Csitt. Mondok én magának valamit, Johnny. – Előredőlt. Sajátságos mosolyt eresztett meg, és Johnny hirtelen úgy érezte, belát e kellemes külső mögé, belelát ebbe a férfiba, aki mindezt megteremtette – a házat, a telket, az úszómedencét, az üzemeket. És természetesen a fia olvasási fóbiáját, amelyet alighanem hisztérikus neurózisnak lehetne minősíteni. – Én azt tapasztaltam, Johnny, hogy a földön élő emberek kilencvenöt százaléka egyszerűen tehetetlen. Egy százaléka szent, egy százaléka hülye. A többi három százalékot azok teszik ki, akik megteszik, amiről úgy vélik, hogy megtehetik. Én ebbe a három százalékba tartozom, és maga is. Maga megérdemelte ezt a pénzt. Vannak embereim a gyárakban, akik tizenegyezer dollárt visznek haza évente, s alig tesznek többet érte, mint ha a pöcsükkel játszadoznának. De én nem kesergek. Én világfi vagyok, s ez azt jelenti, hogy tudom, mi irányítja a világot. Az üzemanyagkeverék: egy rész magas oktánszám és kilenc rész merő lószar. Maga nem az utóbbiba tartozik. Úgyhogy vágja csak zsebre azt a pénzt, és legközelebb értékelje valamivel magasabbra magát.
– Rendben van – felelte Johnny. – Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nincs mire fordítanom.
– Kórházi számlákra?
Johnny fölpillantott Roger Chatsworthra, szeme beszűkült.
– Mindent tudok magáról – magyarázta Roger. – Gondolja, hogy nem nyomozok utána valakinek, akit házitanítónak alkalmazok a fiam mellé?
– Arról is tud, hogy...
– Maga állítólag valamiféle léleklátó. Segített kinyomozni egy gyilkossági ügyet Maine-ben. Legalábbis ezt írták az újságok. Volt egy tanári állása januárra, de amikor a neve belekerült a lapokba, elejtették magát, akár egy forró krumplit.
– Maga tudta? Mióta?
– Tudtam, még mielőtt ideköltözött.
– És mégis fölvett?
– Házitanítóra volt szükségem, vagy nem? Maga olyannak látszott, aki képes megbirkózni a feladattal. Azt hiszem, kitűnő ítélőképességről adtam tanúbizonyságot, amikor szerződtettem.
– Hát, köszönet – szólt Johnny. Rekedt volt a hangja.
– Mondtam már, hogy nem kell köszöngetnie.
Miközben beszélgettek, Walter Cronkite végzett a nap érdemleges híreivel, és rátért az „egy ember megharapott egy kutyát” jellegű színes hírekre, amelyek néha a híradó végén bukkannak fel. Épp ezt mondta: – ...a New Hampshire-i választópolgároknak az idén van egy független képviselőjelöltjük...
– Szóval jól fog jönni a pénz – mondta Johnny. – És...
– Pszt. Ezt hallani szeretném.
Chatsworth előrehajolt, keze a térde közt himbálódzott, arcán a várakozás kellemes mosolya. Johnny megfordult, hogy a tévére nézzen.
– ...Stillson – közölte Cronkite. – Nem vitás, hogy ez a negyvenhárom éves biztosítási és ingatlanügynök az 1976-os kampány egyik legkülöncebb résztvevője. Mégis: a harmadik választókerület republikánus képviselőjelöltje, Harrison Fisher, és demokrata párti ellenfele, David Bowes most egyaránt begyulladt, mert a közvélemény-kutatások szerint Greg Stillson kényelmesen megelőzi őket. George Herman számol be erről bővebben.
– Ki az a Stillson? – kérdezte Johnny.
Chatsworth nevetett. – Jaj, látnia kell ezt az ipsét, Johnny. Teljesen flúgos. Mégis elhiszem, hogy a harmadik választókerület józan elektorátusa novemberben Washingtonba küldi. Hacsak tényleg földhöz nem veri magát, és habzani nem kezd a szája. És ezt se tartom egészen kizártnak.
A tévén most jóképű fiatalember jelent meg, nyitott nyakú fehér ingben. Egy szupermarket parkolóhelyén álló, földíszített emelvényről beszélt, kisebb tömegnek. A fiatalember a tömeg lelkére beszélt. A tömeg nem nagyon jött tüzbe. Megszólalt George Herman hangja:
– Ez David Bowes, New Hampshire harmadik választókerületének demokrata párti szenátorjelöltje, úgy is mondhatnánk, áldozata. Bowes meredek küzdelemre számított, mert a New Hampshire-i harmadik választókerület sosem volt demokrata, még az 1964-es nagy Johnson-villámháború idején sem. Azt hitte, hogy ez az ember lesz a versenytársa.
A képernyőn most egy hatvanöt körüli férfi jelent meg. Egy fényűző kampányfinanszírozási banketten beszélt. Közönsége kövérkés, tisztességes és székrekedéses alakokból állt, amely kinézet mintha a régi nagy párthoz tartozó vidéki üzletemberek kiváltsága lenne.
– Ez pedig Harrison Fisher – mondta Herman. – A harmadik választókerület szavazói 1960 óta kétévenként mindig őt küldik Washingtonba. A képviselőház jelentős alakja, öt bizottság tagja, s a Parkok és Víziutak kongresszusi bizottságának elnöke. Mindenki arra számított, hogy könnyedén üti majd ki a nyeregből az ifjú David Bowest. Ám se Fisher, se Bowes nem számolt az induló fekete lóval. Íme, a fekete ló.
A kép váltott.
– Szent isten! – kiáltotta Johnny.
Chatsworth mennydörgőn felröhögött mellette, a térdét csapkodta. – Ez nem igaz, ez a pasas!
Itt aztán nem unottan ácsorgó parkolóhelyközönség volt látható. Se kényelmes adakozók a Portsmouth Hilton Gránitterméből. Greg Stillson a lakhelyén, Ridgeway városában állt egy szabadtéri dobogón. Háta mögött szobor emelkedett: az Unió katonája, kezében puska, ellenzős sipkája a szemébe húzva. Az utcát lelkesen ünneplő tömeg torlaszolta el és töltötte meg, jobbadán fiatalok. Stillson fakult farmernadrágban és kétzsebes katonai gyakorlóingben volt, az egyik zsebre ezt hímezték: ADJ ESÉLYT A BÉKÉNEK, a másikra ezt: ANYU ALMÁS LEPÉNYE. Biztonsági építőmunkás-sisakot csapott a fejébe, szemtelen, hetyke szögben, a sisak elejére zöld környezetvédői zászlójelvényt illesztett. Stillson mellett krómacél talicskaféleség állt. A kettős hangszóróból John Denver hangja szólt, a „Thank God I'm a Country Boy”-t énekelte.
– Mi ez a taliga? – kérdezte Johnny.
– Majd meglátja – fejelte továbbra is széles vigyorral Roger.
Herman, a riporter így szólt:
– Ez a bizonyos fekete ló a negyvenhárom éves Gregory Ammans Stillson, volt ügynök az Igaz-Út Amerikai Bibliatársaságnál, volt mázolóiparos, és Oklahomában, ahol felnőtt, volt egyszer még esőcsináló is.
– Esőcsináló – szólt zavartan Johnny.
– Ó, ez az egyik szövege – mondta Roger. – Ha megválasztják, lesz esőnk, amikor csak akarjuk.
George Herman folytatta:
– Stillson programja... hogy is mondjam, fölüdítő program.
John Denver egy kurjantással befejezte dalát, a tömeg tombolt. Ekkor Stillson beszélni kezdett, hangja maximális erővel zengett. Erősítőrendszerük tökéletes volt, szinte torzításmentes. Stillson hangja kissé zavarba hozta Johnnyt. Akár egy hitújító prédikátoré, olyan zengő, kemény, dallamos volt. Beszéde közben látni lehetett az ajkáról szálló nyálpermetet.
– Hogy mit is akarunk csinálni ott Washingtonban? Miért akarunk Washingtonba jutni? – mennydörögte Stillson. – Hogy mi a programunk? A programunknak, barátaim és szomszédaim, öt alapköve van, öt régi alapköve! És hogy melyek ezek? Megmondom én nektek kerek perec! Első alapkő: KI A NAPLOPÓKKAL!
Egetverő helyeslő moraj zúgott föl a tömegből. Valaki két marokkal konfettit szórt a levegőbe, valaki más pedig felnyihogott:
– Nyih-HUUUU! – Stillson áthajolt a szónoki emelvényen.
– Tudni szeretnétek, minek hordom ezt a sisakot, barátaim és szomszédaim? Megmondom én nektek. Azért hordom, mert ha felküldtök Washingtonba, én úgy gázolok át rajtuk, mint a majd megmondtam, mi a lefolyón! Így gázolok át rajtuk!
És Stillson, Johnny ámuló szeme előtt, leszegte a fejét, és úgy nyargalt föl s alá a dobogón, akár egy bika, közben magas hangon hujjogott. Roger Chatsworth majd megszakadt a nevetéstől. A tömeg nekivadult. Stillson visszanyargalt a szónoki emelvényre, levette építőmunkás-sisakját, és a tömeg közé hajította. Azon nyomban némi zűrzavar támadt a sisak birtoklásáért.
– Második alapkő! – üvöltötte a mikrofonba Stillson. – Mindenkin átgázolunk, a kormányzat legmagasabb rangú embereitől a legalacsonyabbakig, aki olyan csajjal fekszik le, aki nem a felesége. Ha hancúrozni akarnak, hát nem a köz szalmáján fognak!
– Mit mondott? – pislogott Johnny.
– Ó, még csak bemelegít – mondta Roger. Kacagástól könnyes szemét törölgette, és újabb nevetőgörcs tört rá. Johnny maga is szerette volna ilyen mulatságosnak találni a dolgot.
– Harmadik alapkő! – mennydörögte Stillson. – Minden környezetszennyeződést elzavarunk, egyenest az Űrbe! Belerakjuk reklámzacskókba! Hefty-zacskókba! Glad-zacskókba! Elküldjük a Marsra, a Jupiterre meg a Szaturnusz gyűrűibe! Tiszta lesz a levegőnk, és tiszta lesz a vizünk, és mindez HAT HÓNAPON BELÜL!
A tömeg magánkívül volt a mámortól. Johnny sokakat látott a tömegben, akik szinte halálra röhögték magukat, akárcsak Roger Chatsworth.
– Negyedik alapkő! Megszerzünk minden benzint és olajat, amire szükségünk van! Nem fogunk ezekkel az arabusokkal lacafacázni, a tárgyra térünk! Több öregember nem fog New Hampshire-ben jégcsappá fagyni úgy, mint tavaly!
Helyeslő moraj szállt föl. Az előző télen holtra fagyva találtak egy portsmouth-i öregasszonyt a harmadik emeleti lakásában, a gáztársaság ugyanis elzárta az óráját, mert nem fizette ki a gázszámlát.
– Van itt izomerő, barátaim és szomszédaim, sikerülni fog! Akad-e valaki, aki szerint nem fog sikerülni?
– NINCS! – üvöltötte a tömeg.
– Utolsó alapkő – ordította Stillson, és odalépett a fémtaligához. Fölhajtotta a fedelét, és gőzfelhő szállt ki belőle:
– HOT DOG!
Nekiállt két marokkal szedegetni a hot dogokat a taligából, amelyről Johnny most állapította csak meg, gördülő tálalóasztal. Belehajította a hot dogokat a tömegbe, és visszatért újabbakért. Hot dogok röpültek mindenfelé.
– Hot dogot minden amerikai férfinak, nőnek és gyereknek! És ha Greg Stillsont juttatjátok be a képviselőházba, ezzel ezt mondjátok: HOT DOG! VÉGRE VALAKI HELYRE TESZI A DOLGOKAT!
Váltott a kép. A pódiumot lebontotta egy csapat hosszú hajú fiatalember, úgy festettek, mint egy rockbanda műszakijai. Hárman közülük a tömeg által hátrahagyott hulladékot takarították össze. George Herman így foglalta össze:
– David Bowes demokrata párti jelölt szerint Stillson csak mókamester, aki homokot akar szórni a demokratikus folyamat fogaskerekei közé. Harrison Fisher szigorúbban ítéli meg. Ő cinikus vásári mutatványosnak nevezi Stillsont, aki csepűrágássá alacsonyítja a szabad választás egész eszméjét. Beszédeiben így emlegeti a független jelöltként induló Stillsont: az Amerikai Hot Dog-párt egyetlen tagja. Viszont tény: a CBS által végzett legutóbbi New Hampshire-i harmadik választókerületi közvéleménykutatáson kiderült, hogy David Bowesé a szavazatok húsz százaléka, Harrison Fisheré huszonhat, a maga útját járó Greg Stillsoné pedig elsöprő negyvenkettő. A választás napja persze messze van még, és sok minden megváltozhat. De ami az eddigieket illeti, Greg Stillson megnyerte a New Hampshire-i harmadik választókerület szavazóinak szívét, ha az agyát nem is.
A tévén George Herman képe látszott, deréktól fölfelé. Egyik keze se látszott. Most fölemelte az egyiket: egy hot dog volt benne. Jókorát harapott belőle.
– George Herman, a CBS híradó munkatársa tudósított a New Hampshire-i Ridgewayből.
Ismét Walter Cronkite látszott a CBS stúdiójában, kacagva.
– Hot dogok – mondta, és ismét elnevette magát. – Hát így állnak a dolgok...
Johnny fölkelt, és lekattintotta a készüléket.
– Egyszerűen nem hiszem el. Ez a fickó csakugyan képviselőjelölt? Ez nem vicc?
– Hogy vicc-e vagy sem, ezt mindenki maga dönti el – mosolygott Roger –, de csakugyan indul. Én magam republikánus vagyok, annak születtem és annak neveltek, de el kell ismernem, remekül mulatok ezen a Stillsonon. Tudja-e, hogy fél tucat volt motorkerékpáros vagányt bérelt fel testőréül? Igazi vaslovasokat. Nem a Pokol Angyalai vagy effélék, de azért, azt hiszem, épp elég kemény fiúk. Úgy látszik, megnevelte őket.
Motorbuzik mint biztonsági erők. Johnny nem volt túlságosan elragadtatva a dologtól. A motorbuzik feleltek a rendért és biztonságért, amikor a Rolling Stones ingyenkoncertet adott a kaliforniai Altamont gyors-autópályánál. Nem vált be túlságosan jól a dolog.
– Az emberek elfogadnak egy... motorkerékpáros hirigosztagot?
– Nem, igazából nem erről van szó. Ezek egészen rendes gyerekek. És Stillson őrületes hírnevet szerzett azzal, hogy megneveli a balhéba keveredett srácokat.
Johnny kételkedőn hümmögött.
– Látta őt – mutatott Roger a készülék felé. – Ez az ember pojáca. Így nyargalászik a dobogón minden egyes gyűlésen. Behajítja a sisakját a tömegbe, azt hiszem, már több százat is elhasznált belőle. És hot dogot osztogat. Pojáca: és akkor mi van? Lehet, hogy az embereknek időnkint szükségük van egy kis kikapcsolódásra. Fogyóban van az olajunk, az infláció lassan, de biztosan növekszik, az átlagember adóterhei még soha nem voltak ilyen súlyosak, és alighanem az Egyesült Államok elnökévé fogunk választani egy zűrös fejű georgiai mogyoróültetvényest. Úgyhogy az emberek röhögni akarnak. Sőt mi több: fügét akarnak mutatni a politikai vezetésnek, amely, úgy látszik, képtelen rá, hogy bármit is megoldjon. Stillson ártalmatlan.
– Kerge birka – mondta Johnny, és mindketten nevettek.
– Nagyon sok bolond politikusunk van – mondta Roger. – New Hampshire-ben itt van Stillson, aki hot dogokkal akarja kirakni az útját a képviselőházig: és akkor mi van? Kaliforniában ott van nekik Hayakawa. Vagy vegye a mi kormányzónkat, Meldrim Thomsont. Tavaly taktikai atomfegyverekkel akarta fölszerelni a New Hampshire-i nemzeti gárdát. Ez aztán a címeres ökör.
– Maga szerint tehát azoknak ott, a harmadik választókerületben megfelel, hogy egy falubolondjával képviseltessék magukat Washingtonban?
– Nem érti, Johnny – szólt türelmesen Chatsworth. – Nézze egy választópolgár szemszögéből. Azok ott a harmadik választókerületben többségükben melósok és kereskedők. A kerület legvidékibb részei most alakulnak át valami üdülőterületfélévé. Ezek ránéznek David Bowesra, s egy éhes fiatal srácot látnak, aki azzal akarja megválasztatni magát, hogy sima szavú, és hogy megszólalásig hasonlít Dustin Hoffmannra. Nyilván azzal akarja népfinak eladni magát, hogy farmernadrágban jár. Aztán vegye Fishert. Az én emberem, legalábbis névlegesen. Én szerveztem gyűjtéseket a választási kampányokhoz, meg a New Hampshire-nek ezen a részén induló többi republikánus képviselőjelöltnek is. Oly régen van már a Dombon, hogy alighanem azt hiszi, a Capitolium kupolája kettéhasad, ha ő nincs és nem nyújt erkölcsi támaszt neki. Soha életében nem jutott eszébe egyetlen eredeti gondolat sem, soha életében nem táncolt el a pártja vonalától. Nevéhez nem tartozik stigma, mert sokkal ostobább, semhogy ravasz legyen, bár alighanem tapad majd egy kis sár rá ebből a Koreagate-ügyből. A beszédei körülbelül olyan izgalmasak, mint a vízvezetékszerelési cikkek nagykereskedelmi árjegyzéke. Az emberek nem tudják ezeket a dolgokat, de néha megérzik. Egyszerűen nevetséges azt hinni, hogy Harrison Fisher valamit is tesz a választóiért.
– Tehát az a megoldás, hogy megválasszanak egy flúgost?
Chatsworth elnézőn mosolygott:
– Ezekről a flúgosokról néha kiderül, hogy egészen jól megállják a helyüket. Nézze meg ezt a Bella Abzugot. Nagyon jó kis fej van a bolondos kalapkái alatt. De még ha Stillson éppoly bolondnak mutatkozik is Washingtonban, mint Ridgewayben, akkor is: ha csak két évre bérli azt a széket, 78-ban visszahívják, és olyat küldenek, aki érti a leckét.
– A leckét?
Roger fölállt:
– Ne baszd át túl sokáig az embereket – mondta. – Ez a lecke. Adam Clayton Powell rájött erre. Agnew is, Nixon is. Csak ennyi: ne baszd át túl sokáig az embereket. – Órájára pillantott. – Jöjjön át a nagy házba, igyunk egyet, Johnny. Shelleyvel elmegyünk később, de még van időnk egy kortyra.
Johnny mosolygott és fölállt:
– Oké – felelte. – Megdumált.

Huszadik fejezet

1

Johnny augusztus közepén magára maradt a Chatsworth-birtokon, csak Ngo Phat volt még ott, saját lakrészében, a garázs fölött. A Chatsworth család lezárta a házat, és három hétre Montrealba utazott, sportolással egybekötött világlátásra, mielőtt megkezdődik az új iskolaév és az őszi hajtás a gyapjúmosókban.
Roger ott hagyta Johnnynak a felesége Mercedesének a kulcsait, s ő valóságos kiskirálynak érezte magát, amikor berobogott vele apja háza elé Pownalba. Apja és Charlene MacKenzie között döntő szakaszukba érkeztek a tárgyalások, és Herb már mind kevésbé bizonygatta: érdeklődése csupán arra irányul, hogy a ház ne dőljön rá az asszony fejére. Valójában teljes udvarlási dísztollazatban pompázott, és Johnnyt idegesítette kissé. Háromnapi ottlét után visszatért a Chatsworth házba, hogy utolérje magát olvasásban-levélírásban, s megszívja magát nyugalommal.
Épp egy felfújható gumifotelban lebegett a medence közepén, Seven-Upot ivott és a New York Times Book Review-t olvasta, amikor Ngo jött oda a medence pereméhez, lerúgta a saruját, és beledugta lábfejét a vízbe.
– Ahhh. Mindjárt jobb. – Rámosolygott Johnnyra. – Nyugis, mi?
– Nagyon nyugis – helyeselt Johnny. – Hogy áll az állampolgársági tanfolyamod, Ngo?
– Nagyon jól megy – felelte Ngo. – Szombaton kirándulni megyünk. Most először. Nagyon izgalmas. Az egész osztály jön.
– Megy – javított Johnny, és elmosolyodott, amint elképzelte, hogy Ngo Phat egész állampolgársági tanulócsoportja fejre áll az LSD-től vagy psilobycintől.
– Pardon? – Ngo szemöldöke udvariasan fölemelkedett.
– Az egész osztály megy.
– Igen, köszönöm. Trimbullba megyünk, politikai szónoklatot hallgatni, gyűlésen részt venni. Mind úgy véljük, milyen szerencse, hogy választási évben végezzük az állampolgársági tanfolyamot. Nagyon tanulságos.
– Igen. Meghiszem azt. Kit fogtok látni?
– Greg Stirrs... – Megállt, és újra, nagyon gondosan ejtette:
– Greg Stillsont, aki független jelöltként pályázik az Egyesül Államok képviselőházának mandátumára.
– Hallottam róla – bólintott Johnny. – Megbeszéltétek az osztályban, Ngo?
– Igen, beszélgetést folytattunk erről az emberről. 1933-ban született. Sokféle munkát végzett. 1964-ben jött New Hampshire-be. A tanárunk azt mondta, hogy már elég régen él itt ahhoz, hogy az emberek ne mentjöttet lássanak benne.
– Jöttmentet – szólt Johnny.
Ngo kérdő udvariassággal tekintett rá.
– Így mondják: jöttment.
– Igen, köszönöm.
– Nem találod Stillsont kicsit furcsának?
– Amerikában talán kicsit furcsa – közölte Ngo. – Vietnamban sok olyan van, mint ő. Olyanok, akik... – Ült, gondolkodott, apró, finom lábfejét a medence kékeszöld vizében himbálta. Azután újra fölnézett Johnnyra..
– Nem tudom kimondani angolul, amit mondani szeretnék. Van egy játék, amelyet az én hazámban játszanak, úgy hívják: Nevető tigris. Régi játék, nagyon népszerű, mint nálatok a baseball. Tudod, egyik gyerek felöltözik tigrisnek. Magára húz állatbőrt. És a többi gyerek megpróbálja megfogni, amint szaladgál és táncol. Az állatbőrös gyerek nevet, de morog is, és harap is, mert ebben áll a játék. Az én hazámban a kommunizmus előtt a faluk vezetői közül sokan játszottak Nevető tigrist. Azt hiszem, Stillson is ismeri ezt a játékot.
Johnny zavartan nézett Ngóra.
Ngo egyáltalában nem látszott zavartnak. Mosolygott:
– Úgyhogy mind odamegyünk, és megnézzük magunknak. Azután megesszük a piknik-ebédet. Én magam két lepényt készítek. Azt hiszem, kellemes lesz.
– Nagyszerű lesz.
– Nagyon nagyszerű lesz – kelt föl Ngo. – Utána az osztályban meg fogjuk beszélni azt, amit Trimbullban láttunk. Lehet, hogy fogalmazást is fogunk írni róla. Sokkal egyszerűbb írva fogalmazni, mert úgy ki lehet keresni a megfelelő szót. Le mot juste.
– Igen. Írni néha könnyebb. De ezt nekem még soha egyetlen középiskolai osztályom se hitte el dolgozatíráskor.
Ngo elmosolyodott:
– Hogy megy Chucknak a dolog?
– Szépen halad.
– Igen, most boldog. Nemcsak tetteti, ő jó fiú. – Fölállt. – Pihenj, Johnny. Megyek leheverni.
– Jól van.
Nézte az apró, karcsú, légies Ngót, amint kék farmernadrágjában és kifakult munkásingében elmegy.
Az állatbőrös gyerek nevet, de morog is, és harap is, mert ebben áll a játék... Azt hiszem, Stillson is ismeri ezt a játékot.
Ismét a nyugtalanság hálója.
A vízi fotel szelíden himbálódzott föl-le. A nap kellemesen sütött rá. Újra kinyitotta a Book Review-ját, de a cikk, amelyet az előbb olvasott, már nem érdekelte. Letette, a medence szélére kormányozta a gumifotelt, és kiszállt. Trimbull alig harminc mérföldnyire van innen. Lehet, hogy szombaton beül Mrs. Chatsworth Mercedesébe, és elmegy oda. Megnézi magának Greg Stillsont élőben. Elszórakozik a show-n... Talán... talán kezet ráz vele.
Nem. Nem!
De hát miért nem? Elvégre többé-kevésbé a hobbijává tette a politikusokat ezen a nyáron. Mi lehetne olyan felkavaró abban, hogy fölkeres még egyet?
De máris föl volt kavarodva, nem vitás. Szíve erősebben és szaporábban vert, mint szabad lett volna, és a magazinját is sikerült beleejtenie a medencébe. Káromkodott egyet, és kihalászta, mielőtt az újság elázott volna.
Greg Stillsonra gondolt, s valamiképp Frank Dodd jutott az eszébe.
Teljesen nevetséges. Hogyan is lehetne akármilyen érzése Stillsonnal kapcsolatban, hiszen csak a tévében látta.
Maradj távol tőle.
Nos, lehet, hogy távol marad, és lehet, hogy nem. Lehet, hogy inkább Bostonba megy be szombaton. Megnéz egy filmet.
De mire visszatért a vendégházba és felöltözött, már furcsa, nehéz szorongás telepedett rá. Ez az érzés bizonyos értelemben már olyan volt, mint egy régi barát – olyan barát, akit titkon gyűlöl az ember. Igen, Bostonba megy szombaton. Jobb lesz.
Johnny, noha utólag újra meg újra felelevenítette azt a napot, soha nem emlékezett pontosan vissza, hogyan és miért történt, hogy a végén Trimbullban kötött ki. Másik irányt vett tervbe. Boston felé akart hajtani, benézni Fenway Parkba, azután átmenni Cambridge-be, és végigkurkászni a könyvesboltokat. Ha marad még pénze (előzőleg elküldte apjához Chatsworth prémiumpénzének négyszáz dollárját, apja pedig továbbküldte a Kelet-maine-i Egészségügyi Központnak – e gesztus egyenértékű volt egy óceánba köpéssel), azt tervezte, bemegy az Orson Welles-moziba, és megnézi azt a reggae filmet, a Minél jobban-t. Jó egész napos program, és hozzá nagyszerű idő; forró, tiszta és édes hajnalra virradt az az augusztus 19-e, töményen tökéletes New England-i nyári napra.
Bement a nagy ház konyhájára, és három hatalmas sonkás-vajas szendvicset készített magának ebédre, belerakta őket egy régimódi fonott piknikkosárba, amelyet a kamrában talált, és némi lelkiismeret-vizsgálat után a hosszú útra való tekintettel berakott még egy hatos karton Tuborg sört. Ekkor még pompásan érezte magát, elsőrangúan. Se Greg Stillson, se vaslovasokból házilag előállított testőralakulata nem járt az eszében.
Berakta a piknikkosarat a Mercedes padlójára, és délkeleti irányba indult, az I 95-ös út felé. Eddig a pontig minden világos. De ekkor más gondolatok kezdtek beléhatolni. Először is az anyjáé, a halálos ágyán. Anyja arca, dermedt görcsbe gyűrődve, az ágy szélén heverő keze akár egy állatmancs, a hangja, mintha a száját vattával tömték volna be, s azon át jönne.
Ugye, megmondtam? Ugye, megmondtam, hogy így lesz?
Johnny felerősítette a rádiót. Jó rock'n'roll áradt a Mercedes sztereó hangszóróiból, ő négy és fél éven át aludt, de a rock'n'roll tovább élt és virult, hálás köszönet érte. Johnny hangosan énekelt.
Terve van veled. Ne menekülj előle, Johnny.
A rádió se tudta kiűzni belőle a halott anyja hangját. Halott anyja mondta a magáét. Még a sírból is mondta a magáét.
Ne rejtőzz barlangba, azt se hagyd, hogy nagy halat küldjön érted, amely lenyel.
De bizony lenyelte őt egy nagy hal. A neve nem cethal, hanem kóma. Négy és fél évet töltött el ennek a különös halnak a fekete gyomrában, s ez épp elég.
Föltűnt az autópályára fölvezető elágazás – s aztán a háta mögé került. Annyira belemélyedt a gondolataiba, hogy elmulasztotta az elágazást. A régi kísértetek nem adják föl, nem hagyják békében. Nos, mihelyt alkalmas helyet talál, vissza fog fordulni, és fölhajt az útra.
Nem a fazekas vagy, hanem az agyag a fazekas kezében, Johnny.
– Jaj, hagyjál már – mormolta. Ki kell űznie fejéből ezt a halandzsát, és kész. Az anyja vallási tébolyban szenvedett, nem valami finom fogalmazás ez, mégis igaz. A mennyország az Orion konstellációjában, repülő csészealjakat hajtó angyalok, királyságok a föld alatt. Vera a maga módján legalább annyira őrült volt, mint Greg Stillson.
Jaj, az isten szerelmére, szállj már le arról a pasasról.
És ha Greg Stillsont juttatjátok be a képviselőházba, ezzel azt mondjátok: HOT DOG! VÉGRE VALAKI HELYRE TESZI A DOLGOKAT!
A New Hampshire-i 63-as úthoz, érkezett. Ha balra fordul, akkor az útiránya: Concord, Berlin, Ridder's Mill, Trimbull. Johnny úgy fordult rá, hogy még csak nem is gondolkodott rajta.
Roger Chatsworth, aki nem ma jött le a falvédőről, kinevette Greg Stillsont, mint valami kabaréműsort. Ez pojáca, Johnny.
És ha Stillson csak pojáca, akkor nincs is probléma, ugye? Aranyos különc, üres papírlap, amelyre a választók ráírhatják üzenetüket: Ti többiek annyira hasznavehetetlenek vagytok, hogy inkább ezt a bolondot küldjük oda helyettetek két évre. Stillson valószínűleg csak ennyi, végül is. Csak egy ártalmatlan marha, semmi értelme, hogy Frank Dodd egészen másmilyen, romboló őrületére emlékeztesse. És mégis... valahogy... rá emlékeztette.
Útelágazás közeledett. Balra Berlin és Ridder's Mill felé ágazott el, jobbra Trimbull és Concord irányába. Johnny jobbra fordult.
De hát abban csak nincs semmi, hogy kezet rázol vele?
Lehet, hogy nincs. Még egy politikus a gyűjteményébe. Van, aki bélyeget gyűjt, van, aki érméket; Johnny Smith kézfogásokat gyűjt, és –
– és ismerd be. Egyre a fekete lovat keresed.
A gondolat annyira megrázta, hogy majdnem lecsúszott az út széléről. Meglátta magát a visszapillantó tükörben, és nem azt az elégedett, minden a helyén arcot látta meg benne, amellyel fölkelt reggel. Ez most a sajtókonferenciai arca; meg azé, aki négykézláb mászott a hóban a Castle Rock-i főtéren. Bőre túl fehér, szeme körül sebesnek tűnő barna karikák, a ráncok túl mélyre vésődtek.
Nem. Nem így van.
De így volt. Most, hogy már kinn volt, nem lehetett letagadni. Élete első huszonhárom évében összesen egy politikussal fogott kezet, s ez Ed Muskie volt, aki 1966-ban meglátogatta osztályukat a középiskolában. Az elmúlt hét hónapban több mint tucatnyi nagy névvel fogott kezet. És – ugyan nem futott-e át mindannyiszor a gondolat az agytekervényein: Mi van ebben a pasasban? Mit árul el nekem?
Vajon nem mindvégig Frank Dodd politikai alteregóját kereste-e?
De igen. Így igaz.
Mégis, tény, hogy Cartert kivéve egyikük se mondott túl sokat neki, s a Carterből kapott megérzései se voltak különösebben riasztóak. Carter kézfogásától nem tört rá ez a hirtelen elgyengülés, amit Greg Stillson puszta megjelenése a tévében kiváltott. Úgy érezte, mintha Stillson beszállt volna a Nevető tigris-játékba, valamivel mélyebben a vadállatbőrbe bújva, emberbőrben, ez igaz.
De az emberbőrben: vadállat.

2

Történt, ahogy történt, Johnny azon kapta magát, hogy a trimbulli városi parkban eszegeti magával hozott ebédjét, s nem a fenwayi lelátón. Röviddel déli tizenkettő után érkezett és látta meg a plakátot a hirdetőtáblán, amely közli, hogy a gyűlés délután háromkor lesz.
Átsodródott a parkon, abban a reményben, hogy talál helyet, ahol egymaga lehet a gyűlés kezdetéig, ám mások már pokrócokat terítgettek, virslit vásároltak, vagy a magukkal hozott ebédjük köré telepedtek.
Szemben vele néhány férfi működött a zenepavilonon. Ketten közülük a korlátot díszítették zászlócskákkal. Másikuk létrán állt, színes krepp-papír szalagokat aggatott a zenepavilon kerek tetejének szélére. Ismét mások az erősítő berendezést szerelték, és – ahogy Johnny már a CBS híradóközvetítésénél is sejtette – ezek nem négyszáz dolláros berendezések voltak. A hangszórók Altec-Lansing márkájúak, s gondosan helyezték el őket, hogy minden irányban egyformán vigyék a hangot.
Az előkészítők (de makacsul egyre olyan volt a kép, mintha az Eagles vagy a Geils együttes koncertjének hangtechnikusai szerelnének) szakszerű pontossággal tevékenykedtek. Az egésznek volt valami gyakorlott, profi jellege, ami sehogy se illett Stillson kedélyes, Borneói Vadember képmásához. A tömeg nagy része húsz év körül volt, tizenévesektől harminc-egynéhány évesekig. Jól érezték magukat. Kisgyerekek totyogtak, olvadozó fagylaltokkal és nyalókákkal. Nők csevegtek, nevetgéltek. Férfiak sört ittak műanyaghab poharakból. Néhány kutya is futkosott, fölkapták, ami fölkapható, a nap pedig jótékonyan sütött le mindnyájukra.
– Mikrofonpróba – szólt bele a két mikrofonba az egyik ember fönn a zenepavilon dobogóján. – Egy-kettő-három... – A parkban elhelyezett egyik hangszóró zajosan fölnyávogott, s a pódiumon álló ember mutogatott, hozzák közelebb.
Nem így szoktak politikai szónoklatokat előkészíteni, gondolta Johnny. Ezek vagy happeninget készítenek elő, vagy tömeglélektani kísérletet.
– Mikrofonpróba, egy-kettő-három... egy-kettő-három.
Ezek szíjazzák a nagy hangszórókat a fákhoz, vette észre Johnny. Nem szögezik őket, hanem szíjazzák. Stillson nagy környezetvédő, és valaki szólt az előkészítő embereknek, hogy a városi park egyetlen fájában se tegyenek kárt. A művelet azt az érzést keltette benne, hogy minden, a legapróbb részletig ki van gondolva. Ez nem afféle fogják-vigyék ügy.
Két sárga iskolabusz állt meg a kocsifordulón, a kicsi és máris megtelt parkolótól balra. Ajtajaik szétnyíltak, élénken beszélgető férfiak és nők szálltak ki. Ezek élesen különböztek a parkban már ott lévő többiektől, mert legjobb ruhájukat húzták föl – a férfiak öltönyben vagy sportzakóban, a hölgyek takaros szoknya-blúz szerelésben vagy komoly ruhában. Szinte gyerekes ámulattal és várakozással néztek körül, és Johnny elmosolyodott. Ngo állampolgársági tanfolyamának hallgatói érkeztek meg.
Odament hozzájuk. Ngo egy kordbársony öltönyös magas férfival és két kínai nővel álldogált.
– Szia, Ngo – üdvözölte Johnny.
Ngo széleset vigyorgott:
– Johnny! Örülök, hogy látlak, barátom! Ez aztán nagy nap New Hampshire-nek, nem?
– Magam is azt hiszem – felelte Johnny.
Ngo bemutatta a társait. A kordbársony öltönyös férfi lengyel volt. A két nő két testvér, Tajvanról. Az egyik nő közölte Johnnyval, azt reméli, kezet foghat majd a képviselőjelölttel a program után, majd szemérmesen megmutatta Johnnynak a kézitáskájában lévő autogramfüzetét.
– Annyira örülök, hogy itt lehetek Amerikában – mondta. – Olyan különös, nem, Mr. Smith?
Johnny, aki az egész dolgot különösnek találta, helyeselt.
Az állampolgársági tanfolyam két tanára szólt a csoportnak, gyűljenek egybe.
– Viszlát később, Johnny – mondta Ngo. – Jönnöm kell.
– Mennem – helyesbített Johnny.
– Igen, köszönöm.
– Érezd jól magad, Ngo.
– Ó, igen, biztosan jól fogom érezni magam. – És Ngo tekintete megcsillant, mint aki titokban mulat a dolgon. – Biztos vagyok benne, hogy igen szórakoztató lesz, Johnny.
Az összesen mintegy negyvenfős csoport a park déli oldala felé indult, hogy elfogyasszák a magukkal hozott közös ebédjüket. Johnny is visszatért a helyére, és magába erőltette az egyik szendvicset. Olyannak érezte az ízét, mintha papír és csiriz keveréke lenne.
Testébe sűrű feszültségérzet lopózott.

3

Délután fél háromra a park teljesen megtelt, az emberek szinte váll váll mellé szorultak össze. A városi rendőrség, amelyet az állami rendőrség kisebb egysége egészített ki, lezárta a Trimbull városi parkjába vezető utcákat. A hangulat most jobban emlékeztetett a rockkoncertekére, mint eddig bármikor. Vidám és gyors ritmusú zene szállt a hangszórókból. Az ártatlan kék égen fehér bárányfelhők úsztak.
Az emberek hirtelen föltápászkodtak, és nyakukat nyújtogatták. A tömeg felmorajlott. Johnny is fölkelt, abban a hiszemben, hogy Stillson korábban jön. Most meghallotta a motorkerékpárok egyenletes berregését, ahogy közeledtek, ropogásuk felduzzadt, és betöltötte a nyári délutánt. Johnny szeme káprázott a napsugaraktól, amelyeket a króm vert vissza. Néhány pillanat múlva tíz motoros gördült be a kocsifordítóra. Autó nem volt velük. Johnny előőrsöt sejtett bennük.
Egyre nyugtalanabb lett. A motorosoknak elég rendes volt a külsejük, legtöbbjükön fakult farmernadrág és fehér ing, de maguk a motorok, főleg Harleyk és BSA-k, csaknem a felismerhetetlenségig át voltak alakítva: gorillakormányok, hajlított króm encsembencsemek és fura áramvonalas burkolatok tarkították mindet.
Gazdáik leállították motorjaikat, leszálltak, és libasorban megindultak a zenepavilon felé. Csak egyikük tekintett hátra. Tekintetét sietség nélkül járatta körül a nagy tömegen; Johnny messziről is látta, hogy szivárványhártyája csillogó palackzöld. Mint aki számolja, táblás házuk van-e. Balra pillantott, a négy-öt városi rendőrre, akik a baseballpálya lánccal elzárt hátsó hálójának támaszkodtak. Intett. Az egyik rendőr áthajolt, és kiköpött. Az aktusnak volt valami ünnepélyes jellege, s Johnny nyugtalansága nőttön nőtt. A zöld szemű férfi a zenepavilonhoz baktatott.
A nyugtalansága fölött – amely most minden egyéb érzelme emocionális alapjaként fogta körül – Johnny leginkább az elszörnyedés és az elragadtatás vad keverékét érezte. Mintha egy szürrealista festménybe került volna, amelyen gőzmozdonyok jönnek kifelé téglakandallókból, és a fák ágain puha óralapok hevernek ernyedten. A motorkerékpárosok úgy festettek, mint egy American-International motorosfilm statisztái. Friss, fakult farmernadrágjaik szögletes orrú mozdonyvezető-csizmákba voltak begyűrve, és némelyik csizmán, a rüsztre szíjazva, krómozott láncokat látott. A króm vadul csillogott a napsütésben. Majdnem mindnyájuk arcán ugyanaz az arckifejezés: egyfajta bárgyú derű, amelyet mintha a tömegnek szánnának. De e mögött lehetett egyszerű lenézés is a fiatal gyapjúmosóbeliek iránt, a nyári diákok iránt, akik a durhami állami egyetemről jöttek át, és a gyári munkások iránt, akik állva tapsolták őket. Két politikai jelvény volt mindegyikükön. Az egyiken sárga építőmunkás-kalap látszott, elején zöld környezetvédő embléma. A másikon ez a jelszó állt: STILLSON KÉT VÁLLRA TEPERTE ŐKET.
És mindegyikük jobb oldali farzsebéből lefűrészelt végű dákó kandikált ki.
Johnny a mellette álló férfihoz fordult, aki a feleségével és kicsi gyerekével érkezett.
– Ezek legálisak? – mutatott a dákókra.
– Kit érdekel – válaszolta nevetve a fiatalember.
– Különben is csak a show-hoz tartoznak. – Még mindig tapsolt. – Te-perd-le-Greg! – üvöltötte.
A motorkerékpáros díszgárda körbemenetelte a zenepavilont, és díszszemlei pihenj testtartásban állt meg.
A taps elhalt, de a beszélgetés fölhangosodott. A tömeg közös szája megkapta az étvágygerjesztőjét, s ízlett neki.
Barnaingesek, gondolta Johnny, és leült. Ezek ám a barnaingesek.
Na és akkor mi van? Talán ez még jó is. Az amerikaiak elég rosszul tűrik a fasiszta stílust, még az olyan hajthatatlan jobbosok, mint Reagan, se hajtanak rá effélére, akárhogy próbálja is rájuk kenni az Új Baloldal, akárhány dalt írt is ellenük Joan Baez. Nyolc évvel korábban Hubert Humphrey a chicagói rendőrség fasiszta taktikája miatt bukott meg a választáson. Johnny fütyült rá, milyen katonásak ezek a fiúk; ha olyasvalakinek a szolgálatában állnak, aki a képviselőházba pályázik, akkor Stillson elvetette a sulykot. Ha nem volna ennyire hátborzongató, igazán mulatságos lenne.
Akkor is; bánta már, hogy idejött.

4

Közvetlenül három óra előtt nagydob dübögése rezegtette meg a levegőt, a talpakon át előbb adott hírt magáról, mint ahogy a fülek meghallották. Sorra más hangszerek is körülfogták, s valamennyi egy menetelő rezesbandává olvadt össze, amely ünnepi indulót játszott. Kisvárosi választási hoppszasza egy nyári napon.
A tömeg újra föltápászkodott, és a zene irányába nyújtózott. Hamarosan láthatóbbá lett a zenekar – elsőnek a tamburmajorlány rövid szoknyában, magasra rántotta pomponos, fehér kecskebőr csizmás lábát, azután két női ezreddobos, mögöttük két szeplős fiú komor arccal transzparenst hozott ezzel a felirattal: A TRIMBULLI KÖZÉPISKOLA ZENEKARA, jól jegyezd meg, ha kedves az életed. Majd maga a rezesbanda, csillogón és izzadtan, vakító fehér egyenruhásan-rézgombosan.
A tömeg utat nyitott nekik, majd amikor a zenészek a helyükre álltak, tapsviharban tört ki. Fehér csukott Ford teherkocsi jött mögöttük, tetején terpeszállásban, lesült arccal és hátracsapott építőmunkás-vaskalapja alatt fülig vigyorral ott állt maga a képviselőjelölt. Elemes kézimegafont emelt maga elé, és teli tüdejű lelkesedéssel kiáltotta:
– SZIASZTOK!
– Szia, Greg! – viszonozta a tömeg.
Greg, ismételte magában Johnny kissé hisztérikusan. Ilyen jóban vagyunk az ipsével.
Stillsonnak sikerült könnyedén leugrania a csukott teherkocsi tetejéről. Ugyanúgy volt öltözve, mint ahogy Johnny a híradóban látta, farmernadrágban és khakiingben. A tömegen át elindult a zenepavilon felé, kezeket rázott, megérintette azokat a kezeket, amelyeket az első sorban állók feje fölött nyújtogattak feléje. A tömeg eszelősen hullámzott felé, s Johnny gyomra is imbolyogni kezdett.
Nem fogom megérinteni. Szó se lehet róla.
Ám a tömeg hirtelen szétvált előtte egy kicsit, ő belépett a résbe, és hirtelen az elülső sorban találta magát. Oly közel állt a Trimbulli Középiskola Zenekarának bombardonosához, hogy ha kedve tartja, akár meg is kopogtathatja a tölcsérét.
Stillson sietősen haladt át a zenekar sorain, hogy a másik oldallal is kezet rázzon, s Johnny már csak a billegő sárga sisakot látta. Megkönnyebbült. Akkor hát rendben van. Nem esett se baj, se kár. Akár a farizeus abban a híres történetben, a túlsó oldalon fog elhaladni. Remek. Nagyszerű. És majd ha fölér a pódiumra, Johnny fogja a cuccát, és elhúzza a csíkot. Épp elég volt.
A motorosok a szabaddá lett ösvény két oldalán sorakoztak föl, nehogy a tömeg ráomoljon a jelöltre, és az belefulladjon a népbe. A dákócsonkok még mindig a farzsebekben voltak, tulajdonosaik azonban feszülten figyeltek, nem történik-e valami baj. Hogy pontosan miféle bajra számítottak, azt Johnny nem tudta – talán, hogy valaki egy csokifagylaltot dob a jelölt arcába –, ám tény, hogy a motorosokon most látszottak először az érdeklődés jelei.
Ekkor történt valami, de Johnny képtelen volt megállapítani, pontosan mi is. Női kar nyúlt a himbálódzó sárga kemény fejfedő irányába, talán csak azért, hogy kabalából megérintse, s Stillson egyik embere villámgyorsan közbelépett. Méltatlankodó kiáltás hallatszott, s a nő keze nyomban eltűnt. De ez az egész a zenekar túloldalán történt.
A tömeg eszeveszett zajt csapott, s neki megint azok a rockkoncertek jutottak eszébe, amelyeken valaha részt vett. Ilyen lenne az, ha Paul McCartney vagy Elvis Presley határozná el, hogy kezet ráz a tömeggel.
Kántálva kurjantgatták a nevét:
– GREG... GREG...GREG...
A fiatalember, aki Johnny mellett tanyázott le családjával, most fölemelte a kisfiát a feje fölé, hogy a gyerek láthasson. Egy fiatal férfi, fél arcán nagy, gyűrődött égési sebbel, táblát lengetett ezzel a felirattal: ÉLJ SZABADON, VAGY HALJ MEG, ITT VAN ELŐTTED Ő: GREG! Egy tizennyolc év körüli, fájóan szép lány görögdinnyeszeletet lóbált, lesült karján csurgott a rózsaszín lé. Teljes volt a kavarodás. Az izgalom úgy zúgott végig a tömegen, akár az áram a nagyfeszültségű elektromos vezetékeken.
És hirtelen ott volt Greg Stillson, visszafelé csörtetett a zenekaron át, vissza a tömeg Johnny felőli oldalára. Nem állt meg közben, de azért mégis talált időt rá, hogy szívélyesen hátba verje a bombardonost.
Utólag Johnny eltanakodott a dolgon, és megpróbálta elhitetni magával, hogy csakugyan nem volt se lehetőség, se idő arra, hogy visszaolvadjon a tömegbe; megpróbálta elhitetni magával, hogy az emberek gyakorlatilag odahajították Stillson karjába. Megpróbálta elhitetni magával, hogy Stillson majdhogynem elragadta a kezét. De egyik se volt igaz. Lett volna idő, mert egy lehetetlen sárga gumicsizmát viselő kövér asszony Stillson nyakába ugrott, és jóízűen összecsókolta, amire Stillson válaszképp fölröhögött, és így szólt:
– Rád emlékezni fogok, ebben biztos lehetsz, galambom. – A kövér asszony visítva nevetett.
Johnny érezte, mint lepi el az ismerős, tömör hűvösség, a transz érzete. Hogy semmi se számít, csak ez: tudni. Még mosolygott is egy kicsit, ám ez nem volt mosoly. Kinyújtotta a kezét, Stillson két kézzel megragadta, és rázni kezdte:
– Hé, jóember, remélem, segítségünkre lesz abban, hogy...
Ekkor Stillsonnak elállt a szava. Ahogy Eileen Magowné. Ahogy dr. James Browné, akit ugyanúgy hívtak, mint a soulénekest. Ahogy Roger Dussault riporteré. Szeme tágra nyílt, és betöltötte az – ijedség? Nem. Stillson tekintetében rémület látszott.
A pillanat végeérhetetlenül sokáig tartott. Az objektív idő helyébe valami más került, az idő egy tökéletes negatív öntete – míg egymás szemébe néztek. Mert Johnny mintha újra abban az élettelen krómfolyosóban lett volna, épp csak hogy ezúttal Stillson is vele volt, és osztozott vele... osztozott vele...
(mindenben)
Merthogy Johnnyban még sosem jelentkezett ilyen erővel, soha. Minden egyszerre tört rá, összetorlódott és sivított, mint a rémület iszonyatos fekete vonata, amely teljes sebességgel halad át egy szűk alagútban, robogó mozdony, egyetlen, fénylő fényszóróval az orrán, és ez a fényszóró mindent tudott, fénye úgy nyársalta fel Johnnyt, mint rovart a tű. Nem volt hova futni, s a mindent tudás elgázolta, papírlappá taposta, s az az éjszakai vonat átzakatolt rajta.
Sikoltani lett volna ingere, de se kedve, se hangja nem akadt hozzá.
Az egyetlen látomás, amelytől sosem menekült
(amint a kék szűrő befele szivárgott a képbe)
az Greg Stillson hivatali eskütétele. Egy idős férfi eskette föl, szeme mint egy mezei egéré, oly alázatos, riadt; egéré, amelyet csapdába ejtett egy iszonyúan tapasztalt, harcedzett
(tigris)
tanyaudvari kandúr. Stillson egyik keze egy bibliára kulcsolódott, a másikat a magasba emelte. Ez a jövőben zajlott, mert Stillsonnak már csaknem teljesen kihullt a haja. Az idős férfi beszélt, Stillson utánamondta. Stillson épp azt mondta
(a kék szűrő sűrűsödik, eltakar egyet s mást, apránkint el-elködösíti, irgalmas kék szűrő, Stillson arca ott van a kékség mögött...és a sárga... a sárga, akár a tigriscsíkok)
hogy megteszi, „Isten őt úgy segélje”. Arca komoly, sőt komor volt, de szívében nagy és tüzes öröm verdesett, öröm dübörgött agyában. Mert az az ijedt, egérszemű idős férfi az Egyesült Államok Legfelső Bíróságának Főbírája volt, s az eskü az elnöki eskü
(Ó jaj édes istenem a szűrő a kék szűrő a sárga csíkok)
s most már lassan minden kezdett eltűnni a kék szűrő mögött – épp csak nem szűrő volt az; hanem valami valóságos. Valami
(a jövőben a holtsávban)
jövőbeli dolog. Az ő jövőjében? Stillsonéban? Johnny ezt nem tudta.
A repülés érzete – repülés a kékségen át – teljesen kihalt tájak fölött, amelyeket nem lehetett egészen jól látni. És ezen áthatolva hallatszott Greg Stillson testtelen hangja, egy leértékelt istené vagy egy vígoperabeli halotti kórusé:
– ÚGY GÁZOLOK ÁT RAJTUK, MINT HAJDINA A LIBA GIGÁJÁN! ÚGY GÁZOLOK ÁT RAJTUK, MINT SZAR A LEFOLYÓN!
– A tigris – motyogta vastag hangon Johnny. – A tigris van a kék mögött. A sárga mögött.
Azután minden, a képzetek, a látomások és szavak eltűntek a feledés hullámzó, lágy morajában. Mintha valami édeskés, rezes szagot érezne, akárha magasfeszültségű huzalok égnének. Lelki szemei mintha még tágabbra nyíltak volna, kutatva; a mindent elhomályosító kék és sárga megszilárdult... valamivé. És valahonnan belülről, távolról elszörnyedt női sikolyt hallott:
– Add őt ide, te mocsok!
S azután elmúlt.
Mennyi ideig álltunk így együtt? – fogja majd később kérdezni önmagától. Úgy öt másodpercre taksálta. Azután Stillson elhúzta a kezét, elrántotta, tátott szájjal bámult Johnnyra, a nyári kortes napbarnítottsága alatt eltűnt minden szín az arcából. Johnny még a hátsó fogai tömését is látta.
Stillson arckifejezésében rémület tombolt.
Jó! – akarta ordítani Johnny. Jó! Reszkess, törd össze magad! Darabokra! Pusztulj el! Robbanj föl! Semmisülj meg! Tegyél szívességet a világnak!
A motorkerékpáros fiúk közül kettő előretört, a lefűrészelt végű dákok már kinn voltak a zsebekből, s Johnny ostobán megrémült, mert meg fogják ütni, fejbe fogják verni az ütőikkel, mintha Johnny Smith feje lenne a nyolcadik golyó, és ki fogják készíteni, egyenesen vissza a kóma sötétjébe, és ezúttal már sose tér többé magához, és nem lesz képes elmondani senkinek, hogy mit látott, képtelen lesz változtatni bármin is.
Az a pusztításérzet – Isten az égben! Minden elpusztult!
Hátrálni próbált. Az emberek szétszóródtak, kiáltoztak félelmükben (vagy talán izgalmukban).
Stillson a testőrei felé fordult, már visszanyerte önuralmát, fejét rázta, csitította őket.
Hogy azután mi történt, azt már Johnny nem látta. Megingott, feje lehanyatlott, lassúkat pislogott, mint egy részeg egy egész heti tivornya végén. Azután elborította a feledés lágy, hullámzó moraja: s ő készségesen hagyta. Elveszítette az eszméletét.

Huszonegyedik fejezet

1

– Nem – válaszolta Johnny kérdésére a trimbulli rendőrfőnök –, nem vádoljuk magát semmivel. Nincs letartóztatásban. És a kérdésekre se kell válaszolnia. Épp csak nagyon hálásak volnánk, ha válaszolna.
– Nagyon hálásak – visszhangozta a konzervatív öltönybe öltözött férfi. Edgar Lancte volt a neve. A Szövetségi Nyomozóiroda bostoni hivatalának a tagja. Johnny Smitht súlyosan beteg embernek látta. Bal szemöldöke fölött duzzadt, sebesen vörösödő seb volt. Johnny, amikor elfeketült előtte a világ, nagyon beütötte magát – vagy az egyik zenész cipőjébe, vagy egy szögletes orrú motorkerékpáros csizmába. Lancte inkább az utóbbi eshetőséget tartotta valószínűnek. És a motorkerékpáros csizma alighanem mozgásban volt az ütközés pillanatában.
Smith túl sápadt volt, s míg a Bass rendőrfőnöktől kapott vizet itta a papírpohárból, túlságosan reszketett a keze. Egyik szemhéja idegesen rángatózott. Úgy festett, mint a klasszikus merénylőjelölt, noha a személyes holmija közt talált legéletveszélyesebb tárgy egy körömcsippentő volt. Lancte, hivatásánál fogva, mégis ezt a benyomását őrzi majd meg.
– Mit mondhatok maguknak? – kérdezte Johnny. Az imént tért magához egy nyitott zárka priccsén. Őrjítően fájt a feje. Most már múlóban volt a fájdalom, s nyomában furcsa ürességet érzett. Mintha saját belső szerveit kikotorták volna, s műanyagot tömtek volna a helyükre. Füle szüntelen, élesen szólt – nem csengett; inkább magas, kitartott hangon zúgott. Este kilenc óra volt. A Stillson-különítmény már régóta eltakarodott a városból. A közönség megevett minden hot dogot.
– Elmondhatja nekünk, pontosan mi történt odakinn – mondta Bass.
– Melegem volt. Alighanem fölizgattam magam, s elájultam.
– Maga rokkant, vagy valami hasonló? – vetette oda a kérdést Lancte.
Johnny rámeredt.
– Ne szórakozzék velem, Mr. Lancte. Ha tudja, ki vagyok, mondja meg.
– Tudom – mondta Lancte. – Maga talán csakugyan léleklátó.
– Nem kell léleklátás annak a megsejtéséhez, hogy egy FBI-ügynök szívesen szórakozik el az emberrel – mondta Johnny.
– Maga maine-i fiú, Johnny. Ott született, ott nőtt fel. Mit csinál egy maine-i fiú idelenn New Hampshire-ben?
– Házitanítóskodik.
– A Chatsworth fiú mellett?
– Másodszor kérdem: ha tudja, miért kérdi? Hacsak nem gyanúsít valamivel.
Lancte rágyújtott egy Vantage Greenre.
– Gazdag család.
– Igen. Gazdag.
– Maga Stillson-rajongó, Johnny? – kérdezte Bass. Johnny nem kedvelte az olyanokat, akik az első találkozáskor már a keresztnevén szólítják, és ezek mindketten így szólították. Ez idegesítette.
– És maga? – kérdezte vissza.
Bass obszcén fújó hangot eresztett meg.
– Öt évvel ezelőtt volt egy egész napos folk-rock koncert nálunk Trimbullban. Odakinn Hake Jamieson földjén. A városi tanácsnak voltak fenntartásai, de belementek, mert a fiataloknak kell valami szórakozás. Azt hittük, vagy kétszáz helybéli srác hallgatja majd a zenét Hake keleti legelőjén. Ezzel szemben ezerhatszázan voltak, valamennyien füvet szívtak és erős piákat ittak. Istentelen rumlit csináltak, a tanács begurult, azt mondták, több ilyen nem lesz itt, s a fiatalok meg sértetten és könnyes szemmel így szóltak: "Mi a hézag? Esett-e baja valakinek is?" Úgy gondolták, nincs abban semmi, hogy oltári rumlit csináltak, hiszen senkinek se esett baja. Énnekem ugyanez a véleményem erről a Stillsonról. Emlékszem, egyszer...
– Maga nem neheztel Stillsonra, ugye, Johnny? – kérdezte Lancte. – Nincs semmi személyes dolog kettejük közt? – Megeresztett egy atyai, „könnyíts-a-szíveden-ha-akarsz”-mosolyt.
– Hat héttel ezelőttig azt se tudtam, hogy a világon van.
– Igen, de ez, ugye, nem az igazi válasz a kérdésemre?
Johnny némán ült egy darabig.
– Zavar – mondta végül.
– Ez se az igazi válasz a kérdésemre.
– Igen, magam is úgy hiszem.
– Maga nem olyan segítőkész, mint szeretnénk – sajnálkozott Lancte.
Johnny odapillantott Bassra.
– Mondja, Bass rendőrfőnök, maguknál mindenki, aki a városukban elájul egy nyilvános összejövetelen, FBI-kezelésben részesül?
Bass kényszeredetten válaszolt:
– Hát... nem. Természetesen nem.
– Maga épp kezet rázott Stillsonnal, amikor összeesett – közölte Lancte. – Maga betegnek látszott. Stillson is elzöldült ijedtében. Maga nagyon szerencsés fiatalember, Johnny. Szerencsés, amiért Stillson cimborái nem verték pacallá a fejét. Azt hitték, maga rálőtt.
Johnny meglepve nézett Lanctéra. Aztán Bassra, azután újra az FBI emberére.
– Tehát maga ott volt. Nem Bass hívta át telefonon. Maga ott volt. A gyűlésen.
Lancte elnyomta a cigarettáját.
– Igen. Ott voltam.
– Miért érdekli Stillson az FBI-t? – kérdezte Johnny szinte számonkérőn.
– Beszéljünk inkább magáról, Johnny. Mi a maga...
– Nem, beszéljünk csak Stillsonról. Beszéljünk a cimboráiról, ahogy maga nevezi őket. Megengedi a törvény, hogy lefűrészelt végű dákókkal mászkáljanak?
– Igen – felelte Bass. Lancte figyelmeztető pillantást vetett rá, de Bass vagy nem vette észre, vagy nem törődött vele. – Dákókkal, baseballütőkkel, golfütőkkel. Nem tiltja a törvény egyiket se.
– Hallottam, hogy ezek a fickók valaha vaslovasok voltak. Motoros banditák.
– Néhányan a New Yersey-i klubban voltak, néhány a New York-i klubban, ez...
– Bass rendőrfőnök – szakította félbe Lancte. – Nem hiszem, hogy ez a megfelelő alkalom...
– Nem látom be, mi rossz van abban, ha elmondom neki – felelte Bass –, hogy ezek naplopók, rohadt huligánok, tetűk. Néhányan közülük négy-öt évvel ezelőtt bandába gyűltek a Hampstonsban, amikor a nagy lázadások voltak. Néhányuk a Piszkos Tizenkettő nevű motorosklubbal állt kapcsolatban, amely 1972-ben oszlott fel. Stillson főcsicskása egy Sonny Elliman nevű illető. Ő volt a Piszkos Tizenkettő elnöke. Már ötször-hatszor elkapdoválták, de sose ítélték el semmiért.
– Ebben téved, főnök – helyesbített Lancte, és újabb cigarettára gyújtott. – 1973-ban a wadhingtoni államügyész elé idézték, mert szabálytalanul fordult nagy ívben balra egy egyirányú utcába, szemben a forgalommal. Aláírta a szabálysértési papírt és kifizette a huszonöt dolláros büntetést.
Johnny fölkelt, lassan a hűtőhöz ment, és töltött magának egy pohár friss vizet. Lancte érdeklődéssel nézte.
– Szóval maga egyszerűen csak elájult, stimmel?
– Nem – szólt Johnny, anélkül hogy hátrafordult volna. – Le akartam ütni páncélököllel. Azután a kritikus pillanatban, kipurcant a bioelektromos vezérlés.
Lancte felsóhajtott.
Bass így szólt:
– Szabadon távozhat, amikor akar.
– Köszönöm.
– De ugyanazt tanácsolom, amit Mr. Lancte mondana. A maga helyében a jövőben távol maradnék a Stillson-gyűlésektől. Mármint ha ép bőrrel szeretné megúszni. Eléggé különös dolgok történnek azokkal, akiket Stillson nem kedvel...
– Valóban? – kérdezte Johnny. Itta a vizét.
– Bass rendőrfőnök, ez kívül esik az ön hatáskörén – figyelmeztette Lancte. Szeme akár a bepárásodott fém; nagyon keményen nézett vele Bassra.
– Rendben – válaszolta szelíden Bass.
– Szerintem abból semmi baj nem származik, ha elmondom magának, hogy voltak egyéb incidensek is a gyűlésein – mondta Lancte. – Ridgewayben egy terhes fiatalasszonyt úgy megütöttek, hogy elvetélt. Ez közvetlenül az után történt, amikor a CBS ott forgatott. Az asszony azt mondta, nem tudná azonosítani a támadóját, de az az érzésünk, hogy Stillson egyik motorosa volt az. Egy hónapja egy tizennégy éves srácnak berepedt a koponyája. Kis plasztik vízipisztoly volt nála. Ő se tudta azonosítani a támadóját. De a vízipisztoly alapján úgy véljük, biztonsági túlkapás lehetett.
Milyen finom fogalmazás, gondolta Johnny.
– Nem találtak senkit, aki látta, ami történt? – kérdezte.
– Senkit se, aki hajlandó lett volna beszélni – mosolygott minden jókedv nélkül Lancte, és leverte a cigarettája hamuját. – Ő a nép választottja.
Johnnynak eszébe jutott az a fiatalember, aki magasra emelte a kisfiát, hogy az láthassa Greg Stillsont. Kit érdekel? Különben is csak a show-hoz tartoznak.
– Tehát saját FBI-embert kapott.
Lancte megvonta a vállát, és lefegyverzőn mosolygott:
– Nos, mit is mondhatok? Legfeljebb azt, hogy ez a megbízatás nem valami túl jó buli, Johnny. Néha megrémülök. Ennek az alaknak őrületes vonzereje van. Ha kiszúrna engem a pódiumról az egyik gyűlésén és megmondaná a tömegnek, ki vagyok, fölhúznának a legközelebbi lámpavasra.
Johnny a délutáni tömegre gondolt, és arra a szép lányra, aki hisztérikusan lóbálta a görögdinnyeszeletet.
– Azt hiszem, igaza lehet – mondta.
– Szóval ha netán tud valamit, ami segíthetne nekünk... – Lancte előredőlt. A megnyerő mosoly kissé mohóvá vált. – Meglehet, hogy épp ez kavarta így föl magát.
– Meglehet – válaszolta mosolytalanul Johnny.
– Nos?
Johnny egyetlen eszeveszett pillanatig azt latolgatta, hogy elmond nekik mindent. Azután elvetette.
– Láttam őt a tévében. Nem volt mára semmi különösebb dolgom, erre úgy gondoltam, átjövök ide, és megnézem őt magamnak élőben. De nem én voltam az egyetlen nem ide valósi, aki ugyanezt tette.
– Az biztos – bólogatott hevesen Bass.
– És ez minden? – kérdezte Lancte.
– Ez minden – felelte Johnny, azután tétovázott. – Legfeljebb még az, hogy... győzni fog a képviselőválasztáson.
– Ebben biztosak vagyunk – mondta Lancte. – Hacsak nem találunk valami leleplező bizonyítékot ellene. Addig is teljesen egyetértek Bass rendőrfőnökkel. Tartsa távol magát a Stillson-gyűlésektől.
– Ne aggódjék. – Johnny összegyűrte a papírpoharát, és elhajította. – Kellemes volt beszélgetni önökkel, uraim, de még hosszú út áll előttem, vissza Durhamig.
– Hazaköltözik-e hamarosan Maine-be, Johnny? – vetette oda a kérdést Lancte.
– Nem tudom. – Tekintetét a karcsú és makulátlan Lanctéról, aki épp a cigarettáját ütögette a digitális órája fekete lapjához, Bass felé fordította, e nagydarab, fáradt, vadászkopó arcú férfi felé:
– Gondolják-e, hogy magasabb hivatalt is meg fog pályázni? Majd ha már megkapta a képviselői székét?
– Az isten szerelmére – nyögött fel Bass, és a szemét forgatta.
– Ezek az ipsék feltűnnek és eltűnnek – magyarázta Lancte. Egyetlen pillanatra se vette le nagyon barna, csaknem fekete szemét Johnnyról. – Olyanok, mint azok a radioaktív részecskék, amelyek annyira instabilok, hogy nem élnek sokáig. Az ilyen Stillson-szerű alakoknak nincs tartós politikai bázisuk, csak időszakos koalíció sorakozik fel mögöttük, ez azután széthull. Látta ezt a tömeget ma? Diákfiatalokat és segédmunkásokat, amint ugyanazért a pasasért tombolnak? Ez nem politika, ez inkább oda tartozik, ahova a hulahopp karika, vagy a medveprémsapka, vagy a Beatles-frizura. Meg fogja kapni a kétéves képviselői időszakát a Házban, meg az ingyenebédjét, 1978-ig, azután kész. Meglátja.
De Johnny nem volt oly biztos ebben.

2

Johnny homlokának bal fele meglehetősen tarka lett másnapra. A szemöldöke fölött a sötét – csaknem fekete – bíborszín piros árnyalatokba ment át, majd a halántékán s a haja tövében morbidan élénksárgába. Szemöldöke kissé megduzzadt, s arckifejezése olyan lett, mintha kacsingatna, akár egy börleszkrevű komikusa.
Húsz tempót úszott a medencében, azután zihálva elterült az egyik nyugszékben. Pocsékul érezte magát. Előző éjjel alig aludt négy órát, s azt a négyórányi alvást is álmok háborgatták.
– Szia, Johnny... hogy és mint, barátom?
Megfordult. Ngo volt az, szelíd mosolyával. Munkaruhában, kertészkesztyűvel. Mögötte piros gyerektalicska, teli kicsi fenyőkkel, gyökereik ponyvába burkolva. Johnny visszaemlékezett, hogyan nevezi Ngo a fenyőket, s így szólt:
– Látom, megint dudvát ültetsz.
Ngo az orrát ráncolta.
– Igen, sajnos. Mr. Chatsworth szereti őket. Mondom neki, hiszen ezek vacak fák. Egész New England teli van velük, ő erre ilyen arcot vág... – Ngo arca most grimaszba gyürődött, mint egy szörnyé valami késő esti tévéfilmből. – ...és azt mondja nekem: „Csak ültesd el őket.”
Johnny nevetett. Igen, ilyen Roger Chatsworth. Szereti, ha minden úgy történik, ahogy neki tetszik. – Hogy szórakoztál a gyűlésen?
Ngo szelíden mosolygott. – Nagyon tanulságos volt – mondta. Szeméből semmit nem lehetett kiolvasni. Mintha észre se vette volna Johnny arcának fél oldalán azt a napfelkeltét. – Igen, nagyon tanulságos, mind kiválóan éreztük magunkat.
– Akkor jó.
– És te?
– Nem olyan jól – érintette meg könnyedén ujja hegyével a sebet. Nagyon puha volt.
– Bizony szomorú, nyers húst kellene ráraknod – tanácsolta még mindig szelíd mosollyal Ngo.
– Mi volt a véleményed Stillsonról, Ngo? Mi volt az osztály véleménye? A lengyel barátodé? Vagy Ruth Chen és a nővére véleménye?
– Visszaúton nem beszélgettünk róla, a tanárunk kérésére. Mondta, gondolkodjatok azon, amit láttatok. Kedden majd dolgozatot írunk róla, úgy hiszem. Igen, nagyon azt hiszem, hogy írni fogunk. Dolgozatot.
– És mit írsz majd a dolgozatodban?
Ngo a kék nyári égre nézett. Egymásra mosolyogtak az égbolttal. Kicsi emberke volt, deresedő hajjal. Johnny szinte semmit nem tudott róla, nem tudta, nős-e, vannak-e gyerekei, a Vietkong elől menekült-e, Saigonba való-e, vagy a vidéki tartományokba. Sejtelme se volt, mik Ngo politikai nézetei.
– Beszélgettünk a Nevető tigris-játékról – mondta Ngo. – Emlékszel?
– Emlékszem – felelte Johnny.
– Mesélek neked egy igazi tigrisről. Amikor kisgyerek voltam, egy tigris a falum közelébe merészkedett. Ez a tigris manger d'homme volt, emberevő, érted, épp csak nem emberevő, hanem gyerekevő és öregasszonyevő, mert ez a háború alatt történt, és nem voltak emberek, férfiak, akiket ehetett volna. Nem az a háború, amit ismersz, hanem a második világháború. Rákapott az emberhús ízére ez a tigris. Ki ölte volna meg ezt a szörnyű fenevadat egy szerény falucskában, ahol a legfiatalabb férfi hatvanéves volt és félkarú, s a legidősebb fiúgyerek én voltam, hétéves csak? És egyik nap egy veremben találtak rá erre a tigrisre, egy halott asszony teteme volt a csalétek. Szörnyű dolog csapdának használni egy emberi lényt, aki Isten képére teremtetett, fogom majd írni a dolgozatomban, de még szörnyűbb semmit se tenni, mikor egy gonosz tigris kicsi gyerekeket rabol el. És el fogom mondani a dolgozatomban, hogy ez a gonosz tigris még élt, amikor rátaláltunk. Fel volt nyársalva a teste, de még mindig élt. Mi meg kapákkal és rudakkal agyonvertük. Öregemberek és asszonyok és gyerekek, némelyik gyerek olyan izgatott volt és úgy félt, hogy bevizelt a nadrágjába. A tigris verembe esett, és mi agyonvertük a kapáinkkal, mert a falu férfiai elmentek háborúba a japánok ellen. Én úgy gondolom, hogy ez a Stillson olyan, mint az a gonosz tigris, aki rákapott az emberhúsra. Azt hiszem, csapdát kellene állítani neki, és azt hiszem, bele kellene zuhannia. És azután, ha még él, azt hiszem, agyon kellene verni.
Szelíden mosolygott Johnnyra a ragyogó nyári napsütésben.
– Csakugyan így gondolod? – kérdezte Johnny.
– Ó, igen – felelte Ngo könnyedén. – Azt nem tudom, mit mond majd a tanárom, ha ilyen dolgozatot adok át neki. – Megvonta a vállát. – Valószínűleg azt fogja mondani: „Ngo, te még nem vagy érett az amerikai gondolkodásmódra.” De az igazat fogom megírni arról, amit érzek. És mi a te véleményed, Johnny? – Tekintetét a sebre vetette, azután elfordította.
– Úgy hiszem, veszedelmes ember – mondta Johnny. – Úgy... tudom, hogy veszedelmes.
– Tudod? – így Ngo. – Igen, elhiszem, hogy tudod. A New Hampshire-i honfitársaid, azok aranyos bohócnak látják. Úgy látják, ahogyan e világon sokan azt a fekete embert, Idi Amin Dadát. De te nem.
– Nem, én nem – helyeselt neki Johnny. – De az a javaslat, hogy megölni...
– Politikailag megölni – mosolygott Ngo. – Csak azt javaslom, hogy politikailag öljék meg.
– És ha nem lehet politikailag megölni?
Ngo rámosolygott Johnnyra. Behajtotta mutatóujját, nekitámasztotta a hüvelykujjának, azután kitapintotta. – Bam – mondta szelíden. – Bam, bam, bam.
– Nem – tiltakozott Johnny, és maga is meglepődött, milyen rekedt a hangja. – Ez nem lehet a megoldás. Soha.
– Nem? Azt hittem, ez olyan megoldás, amit ti, amerikaiak elég gyakran alkalmaztok. – Ngo fölemelte a piros talicska nyelét. – El kell ültetnem ezeket a dudvákat, Johnny. Ég veled, kedves barátom.
Johnny nézte, amint megy, kicsi ember napkalapban és papucsban, s húzza a fenyőcsemetékkel teli talicskát. Eltűnt a ház sarka mögött.
Nem. Gyilkossággal csak újabb sárkányfogakat ültet el az ember. Hiszek ebben. Egész szívemmel hiszek ebben.

3

November első keddjén, amely történetesen másodikára esett, Johnny Smith a konyhával kombinált nappalija könnyű székébe süppedve ült, és a választási beszámolókat nézte a tévén. A kommentátorok, Chancellor és Brinkley nagy elektronikus térképet mutogattak, amelyen az elnökválasztási küzdelem eredményei voltak láthatók színes jelekkel, ahogy az egyes államokból sorra beérkeztek. Most, röviddel éjfél előtt a Ford és Carter közti verseny nagyon szorosnak tűnt. De Carter győzni fog, Johnnynak nem volt kétsége ez iránt.
És Greg Stillson is győzött.
Győzelmét részletesen taglalták a helyi hírek, de az országos riporterek is szenteltek némi figyelmet neki, győzelmét James Longley, Maine állam független kormányzója két évvel ezelőtti győzelmével vetették össze.
Chancellor így kommentálta:
– Téveseknek bizonyultak azok az utóbbi időben közölt közvélemenykutatási eredmények, amelyek szerint Harrison Fisher republikánus jelölt, a jelenlegi képviselő behozza hátrányát; az NBC jelenti, hogy Stillson, aki kampányát építőmunkás-sisakban folytatta, s olyan programmal, amely szerint minden környezetszennyezést ki kell röpíteni az űrbe, a szavazatok negyvenhat százalékát szerezte meg Fisher harmincegy százalékával szemben. E kerületben, ahol a demokraták mindig is szegény rokonok voltak, David Bowesnak csak a szavazatok huszonhárom százalékát sikerült megszereznie.
– Így tehát – folytatta Brinkley – hot dog-korszak köszöntött rá New Hampshire-re, legalábbis a most következő két esztendőre. – Ő is, Chancellor is vigyorgott. Reklám következett. Johnny nem vigyorgott. Gondolatai a tigrisek körül forogtak.
A trimbulli gyűlés és a választás éjszakája közötti időszak alatt Johnny nagyon elfoglalt volt. Folytatódott a Chuckkal végzett munka, s Chuck lassú, de biztos léptekkel haladt. Két nyári tanfolyamra iratkozott be, mindkettőt sikeresen végezte el, s újra kamatoztatni kezdte sportbéli képességeit. Most, hogy a labdarúgóévad a végéhez közeledett, igencsak úgy látszott, hogy bekerül a Gannet lapkiadó-vállalat finanszírozta New England-i válogatottba. Már megkezdődtek a főiskolai felderítők óvatos, csaknem szertartásos puhatolódzásai, ám ezeknek még egy évig kell várakozniuk; Chuck és apja között már megszületett a döntés, hogy a fiú a Stovington előkészítő iskolán – egy jó vermonti magánintézetben – tölt egy évet. Johnny biztos volt benne, hogy Stovington nagyon örül majd ennek a hírnek. A vermonti iskolának állandó focicsapata van, és pocsék amerikai-labdarúgói. Alighanem maximális ösztöndíjat adnak majd neki, s ráadásnak aranykulcsot a lányok hálóterméhez. Johnny helyesnek tartotta a családi döntést. Mihelyt meghozták, s Chuck feje fölül eltűnt a nyomban leteendő felvételi vizsga réme, ugrásszerűen haladt előre.
Szeptember végén Johnny elment egy hétvégére Pownalba, és miután egész péntek estén át látta, hogy apja izeg-mozog és harsogva hahotázik olyan tévés vicceken, amelyek csöppet se mulatságosak, rákérdezett, mi a baja.
– Semmi baj – mosolygott idegesen Herb, és úgy dörgölte össze a kezét, mint egy könyvelő, aki rájött, hogy a vállalat, amelybe épp most fektette be életbiztosítását, csődbe megy. – Az égvilágon semmi bajom, miből gondolod, fiam?
– Hát akkor min jár az eszed?
Herb már nem mosolygott, de tovább tördelte a kezét. – Igazán nem is tudom, hogyan mondjam el neked, Johnny. Mármint...
– Charlene-ről van szó?
– Hát igen. Őróla.
– Megkérted a kezét?
Herb alázatosan nézett Johnnyra.
– Milyen érzés lenne neked, ha huszonkilencéves korodra kapnál egy mostohamamát, John?
Johnny elvigyorodott:
– Remek érzés lenne. Gratulálok, apa.
Herb megkönnyebbülten mosolygott.
– Hát kösz. Kicsit féltem megmondani neked, most már bevallhatom. Tudom, mit mondtál a dologról, amikor előzőleg beszélgettünk róla, de az emberek néha másként vélekednek akkor, amikor valami „talán”, és másként, amikor tény. Szerettem anyádat, Johnny. És azt hiszem, mindig is szeretni fogom.
– Tudom, apa.
– De egyedül vagyok, és Charlene is egyedül van... nos, azt hiszem, jó hasznát vehetnénk egymásnak.
Johnny odament apjához, és megcsókolta.
– A legjobbakat. Tudom, hogy így is lesz.
– Jó fiú vagy, Johnny. – Herb elővette farzsebéből a zsebkendőjét, és megtörölte vele a szemét. – Azt hittük, elveszítünk téged. Én legalábbis azt hittem. Vera soha nem adta föl a reményt. Mindig hitt. Johnny, én...
– Ne, apa. Elmúlt.
– Muszáj. Már másfél éve nyomja a bögyömet, akár egy kő. Azért imádkoztam, hogy halj meg, Johnny. A saját fiam, s én azért imádkoztam Istenhez, hogy vegyen el. – Újra megtörölte a szemét, és eltette a zsebkendőjét. – Kiderült, hogy Isten jobban tudta, mint én. Johnny... lennél a vőfélyem? Az esküvőmön?
Johnny érzett valamit odabenn, ami majdnem olyan volt, mint a szomorúság, de nem egészen.
– Megtiszteltetés lenne a számomra – felelte.
– Köszönöm. Örülök, hogy... elmondtam mindent, ami a szívemet nyomta. Réges-régen nem éreztem ilyen jól magam.
– Kitűztétek már az időpontot?
– Ami azt illeti, igen. Január másodika jó neked?
– Kitűnő – felelte Johnny, – Számíthatsz rám.
– El fogjuk adni mind a két házat, azt hiszem – mondta Herb. – Kinéztünk magunknak egy farmot Biddefordban. Szép ház. Húsz acre föld. A fele erdő. Újrakezdés.
– Igen. Újrakezdés, az helyes.
– Nincs kifogásod ellene, hogy eladjuk a szülői házat? – kérdezte aggodalmasan Herb.
– Kis szorítást érzek. Ez minden.
– Igen, ezt érzem én is. Kis szorítást. – Elmosolyodott. – Az enyém valahol ott van a szívem körül. És a tiéd?
– Körülbelül ugyanott.
– Hogy megy a dolgod odalenn?
– Jól.
– A fiú jól halad?
– Elképesztően jól – mondta Johnny, apja kedvenc kifejezésével és vigyorával.
– Mit gondolsz, mennyi ideig leszel ott?
– Meddig tanítom Chuckot? Azt hiszem, az iskolaévet még kihúzom vele, ha ők is így akarják. Ez a kétszemélyes munka újfajta tapasztalat a számomra. Kedvemre való. És ez igazán jó állás. Mondhatnám, a lehető legjobb állás.
– És mit csinálsz majd utána?
Johnny a fejét rázta:
– Még nem tudom. De egyvalamit tudok.
– És az mi?
– Kimegyek egy üveg pezsgőért. Földurrantjuk.
Ekkor, ezen a szeptemberi estén Johnny apja fölállt és hátba vágta.
– Legyen kettő – kiáltotta.
Még mindig kapott időről időre leveleket Sarah Hazlettől. Áprilisra várták második gyereküket. Johnny gratulált válaszában, és szerencsekívánatait küldte Waltnak a korteskörútjához. Néha fölidézte azt a délutánját Sarahval, azt a hosszú, lassú délutánt. Nem engedélyezte magának, hogy túlságosan gyakran vegye elő ezt az emlékét; attól tartott, ha túl gyakran teszi ki a visszaemlékezés nappali fényének, elhalványul, kifakul, akárcsak azok a pirosas festékkel nyomott másolatok, amelyeket az érettségi fényképekről szokás adni.
Randevúzott néhányszor ezen az őszön, egyszer Chuck barátnőjének épp elvált nővérével, de semmi sem alakult ki ezekből a találkákból.
Szabadideje javát azon az őszön Gregory Ammans Stillson társaságában töltötte.
Stillson-mániás lett. Három spirálos jegyzetfüzetet tartott fiókos szekrényében a zoknijai, fehérneműje és trikói alatt. Ezek jegyzetekkel, tanakodásokkal teltek meg, valamint újsághírek xeroxmásolataival.
Nyugtalanná tette ez a tevékenység. Éjjel, miközben tűhegyű Pilot tollával a fölragasztott kivágatok köré írogatta jegyzeteit, néha úgy érezte magát, mint Arthur Brenner vagy az a Moore nevű asszony, aki le akarta lőni Jerry Fordot. Tudta: ha Edgar Lancte, az FBI félelem és gáncs nélküli lovagja látná őt tevékenysége közben, akkor nappaliját és fürdőszobáját szempillantás alatt telimikrofonoznák. Az utca túloldalán Acme Bútor feliratú zárt teherkocsi parkolna, benne bútor helyett kamerák, mikrofonok és isten tudja mik sorakoznának.
Egyre mondogatta magának, hogy ő nem Bremmer, hogy az ő számára Stillson nem valami megszállottság; ám az állami könyvtárban eltöltött hosszú délutánok után, újságok és magazinok átkutatása után s a fotokópiázó gépbe potyogtatott érmek sora után ezt mind nehezebb lett elhinnie. És mindinkább nehezére esett elhinnie azokon az éjszakákon, amikor hajnalig írogatta gondolatait, és megpróbált valós összefüggéseket felfedni. És teljes képtelenség volt elhinni olyankor, amikor hajnali háromkor visszatérő lázálmából riadt, verítékében úszva.
A lázálom szinte mindig ugyanaz volt, a Stillson-nal lezajlott trimbulli kézfogás puszta visszajátszása. A hirtelen feketeség. Az az érzés, hogy alagútban van, amelyet a rohanva közeledő fényszóró vakító fénye tölt meg, a fényszóró valami fekete sorsmozdony orrán világít. Az alázatos, riadt tekintetű idős férfi, aki hihetetlen hivatali eskütételt vesz ki. Az érzések sűrű füstpamacsokként kóválygó árnyalatai. És egy sor kurta látomás, melyeket csapkodó huzal tart össze, mint a használtautókereskedők telepeinek szélén a plasztikzászlócskákat. Agya ezt sugalta: ezek a látomások mind összefüggenek, s egy közeledő titáni végzet képregényét mondják el, talán épp az Armageddont, a Népek Csatáját, amelyben Vera Smith oly véghetetlenül hitt.
De mik voltak ezek a látomások? Mik voltak pontosan? Homályosak voltak, csupán halovány körvonalaikban lehetett látni őket, mert mindig ott látszott előttük az a rejtélyes kék szűrő, amelyet néha a tigriscsíkszerű sárga jelek szeltek át.
Ezeknek az álomvisszajátszásoknak egyetlen világos képzete az utolsó pillanat volt: haldoklók sikolya, a halál bűze. És a magányos tigris, amint mérföldszám poroszkál az összegörbedt fémen, szétolvadt üvegen és fölperzselt talajon. Ez a tigris mindig nevetett, és mintha vitt volna valamit a szájában – vértől csöpögő kékessárga valamit.
Voltak időszakok ezen az őszön, amikor attól tartott, hogy az álom az őrületbe kergeti. Nevetséges álom; elvégre a lehetőség, amely felé mutat, lehetetlen. Legjobb, ha teljesen kiveri a fejéből.
De mivel nem tudta kiverni, hát kutatta Gregory Stillsont, és megpróbálta elhitetni magával, hogy ez csak ártalmatlan hobbi, nem veszedelmes megszállottság.
Stillson Tulsában született. Apja melós volt az olajmezőkön, gyakran változtatott állást, s csak elképesztő ereje miatt kapott gyakrabban munkát, mint kollégái. Anyja valaha tán csinos lehetett, bár azon a két fényképen, amelyet Johnnynak sikerült előásnia, ez már csak sejthető volt. Valaha volt csinosságát hamar elfakította az idő s a férfi, akihez feleségül ment. A fényképek alig mutattak többet a sivatagvidék egy mindennapos arcánál, az Egyesült Államok délkeleti része depressziós asszonyáét, aki kifakult, nyomott mintás ruhát hord, egy csecsemőt – Greget – tart vézna karjában, s a napba hunyorog.
Stillson apja uralkodó típus volt, nem tartotta sokra a fiát. Greg kisgyerek korában fakó volt és beteges. Arra nem vallott semmi bizonyíték, hogy apja akár testileg, akár lelkileg bántalmazta volna a fiát, de Greg Stillson minden jel szerint apja rosszalló árnyékában töltötte élete első kilenc évét. Johnnynak egyetlen képe volt, amely apját és fiát együtt ábrázolta, ez mindazonáltal boldog kép volt; az olajmezőn örökítette meg őket, az apa víg kedélyű bajtársiassággal karolja át fia nyakát. Johnny azonban mégis megborzongott tőle. Harry Stillson munkaruhát viselt, zsávolynadrágot és dupla soros khakiinget – s kemény sisakja kackiásan hátra volt csapva a fején.
Greg Tulsában kezdte az iskolát, tízéves korában Oklahoma Cityben folytatta. Előző nyáron apja egy olajkút tüzkitörésénél halálos balesetet szenvedett. Mary Lou Stillson azért költözött Okie Citybe a fiával, mert ott élt az asszony anyja, s arrafelé lehetett hadimunkát kapni. Ez 1942-ben volt, s újra jó idők jártak.
Gregnek jók voltak az osztályzatai a középiskoláig, akkor mindenféle balhékba keveredett. Csavargás, verekedés, hamiskártyázás a városközpontban, talán orgazdaság is a külterületen, bár erre sosem volt bizonyíték. 1949-ben, amikor a középiskola első osztályába járt, kétnapi kitiltást kapott, mert szűzhártyapukkantó petárdát rejtett az egyik vécébe.
Mary Lou Stillson a hatóságokkal történt mindeme összeütközések során a fia pártját fogta. A jó idők – legalábbis a Stillson-félék számára jók – 1945-ben, a hadimunka végeztével elmúltak, s Mrs. Stillson ezt láthatólag személye és a fia ellen irányuló sérelemként élte át. Az asszony anyja meghalt, egy kis favázas házat hagyott rá, más semmit. Mary Lou egy darabig csaposkodott egy melósitalmérésben, azután pincérnőként dolgozott egy egész éjjel nyitva tartó kifőzésben. És valahányszor a fia belekeveredett valamibe, közbenjárt az érdekében, nyilván anélkül, hogy valaha is ellenőrizte volna, tiszta-e a fia keze, vagy mocskos.
Hol volt már akkorra, 1949-re az a sápadt, beteges fiú, akit az apja hajdan Vakarcs csúfnévvel illetett! Ahogy Greg Stillson kamaszodott, úgy erősödött meg testileg. A fiú tizenhárom és tizenhét éves kora között tizenhat centivel ugrott meg és harmincöt kilót szedett magára. Nem vett részt a szervezett iskolai sportéletben, de valahogy sikerült bejutnia egy Charles Atlas body-building tornaterembe, azután súlyzókészletre tett szert. Vakarcsból vagány lett, akivel nem volt ajánlatos kikezdeni.
Johnny úgy sejtette, legalább tucatnyi alkalommal rúgták ki hajszál híján az iskolából. Alighanem merő szerencséből kerülte el a kicsapatást. Ha legalább egyszer komolyan lebukott volna, gondolta gyakran Johnny. Az véget vetett volna mindezeknek az ostoba aggodalmaknak, merthogy büntetett előéletű nem pályázhat magasabb közhivatalra.
Stillson 1951-ben érettségizett, osztályában csaknem az utolsó lett. Rossz osztályzatai ellenére az eszével semmi baj se volt. Leste a nagy lehetőséget. Jól pergett a nyelve, és megnyerő volt a modora. Rövid ideig benzinkutasként dolgozott azon a nyáron. Azután, augusztusban Greg Stillson egy Wildwood Green-i sátras hittérítésen megtért Jézushoz. Fölmondta állását a benzinkútnál, és „a Mi Urunk Jézus Krisztus erejével” esőcsinálónak csapott fel.
Véletlen egybeesésként-e, vagy más okból, de a nagy aszály óta nem volt ekkora szárazság Oklahomában. A gabona már elpusztult, és a jószág is hamarosan követni készült, a kutak egyre apadtak. Greget meghívták a helybéli legeltetőtársaság gyűlésére. Ami ezután következett, arról Johnny igen sok beszámolót talált; ez volt Stillson karrierjének egyik csúcspontja. A beszámolók közül egyik se hitetlenkedett túlságosan, és Johnny megértette, miért nem. A történetben megvolt az amerikai mítosz minden kelléke. Tagadhatatlan, hogy valami történt. De a tényszerű igazságot már nem lehetett kideríteni.
Egyvalami bizonyosnak látszott. Az a gyűlés a helybéli legeltetők társulatában a legfurább összejövetel lehetett, amit valaha is tartottak. A legeltetők mintegy huszonöt esőcsinálót hívtak meg délkelet és délnyugat különféle vidékeiről. Ezeknek körülbelül a fele néger volt. Hármójuk indián – egy félvér pawnee és egy telivér apache. Akadt köztük égetett agavébort szopogató mexikói. Greg a kilenc fehér egyike volt, s az egyetlen odavalósi fiú.
A legeltetők sorra meghallgatták az esőcsinálók és forráskutatók javaslatait. Ezek fokozatosan és természetszerűleg két csoportra oszlottak: az egyik, amely a javadalmazásának a felét kérte előlegbe (vissza nem fizetendő előlegként), s a másik, amely az egész javadalmazást előre kérte (vissza nem fizetendő előlegként).
Amikor Greg Stillsonra került a sor, fölállt, beleakasztotta hüvelykujját a farmernadrágja övpántjaiba, és állítólag így szólt:
– Úgy hiszem, tudják, hogy én azt követőleg lettem képes az esőcsinálásra, miután Jézusnak adtam a szívem. Addig mélyen belesüllyedtem a bűnbe, a bűn útvesztőibe. A bűn legmélyebb útvesztője pedig az, amit itt az imént láttunk, a bűnnek ezt a fajtáját főleg dollárjegyekkel írják le.
A legeltetők érdeklődni kezdtek. Stillsonban már tizenkilenc éves korában is volt valami lenyűgöző komikus szónokiasság. És olyan ajánlatot tett nekik, amit lehetetlen volt visszautasítani. Minthogy újjászületett keresztény és minthogy tudja, a pénz szeretete minden Rossznak gyökere, ő előbb esőt csinál majd, s azután annyit fizethetnek neki, amennyit véleményük szerint a munkája megér nékik.
Közfelkiáltással felfogadták, s két napra rá fekete köpenyben és lapos tetejű prédikátorkalapban térden állt egy mezőgazdasági teherautó platóján, amely lassan cirkált Közép-Oklahoma fő- és mellékutain, s két hangszórón át, amelyeket egy Delco traktorakkumulátorra szereltek, esőért imádkozott. Az emberek ezrével vonultak ki, hogy lássák.
A történet vége előre látható volt, és közmegelégedésre szolgált. Greg munkálkodásának második napján befelhősödtek az egek, és másnapra megeredt az eső. Három nap és három éjjel esett, négy embert megölt az ár, a Greenwold folyó egész házakat sodort el, csirkékkel a tetejükön, a kutak megteltek, a jószág megmenekült – az Oklahomai Legeltető és Juhtenyésztő Társulat pedig úgy döntött, hogy ez amúgy is megtörtént volna. Legközelebbi gyűlésükön beintettek Gregnek, s az ifjú esőcsináló fejedelmi összegként tizenhét dollárt kapott.
Greg nem jött zavarba. A tizenhét dollárt arra használta föl, hogy hirdetést helyezzen el az Oklahoma City Herald-ban. A hirdetés rámutatott, hogy csaknem ugyanez történt egy bizonyos patkányfogó emberrel Hamelnben. Greg Stillson, keresztény ember lévén, folytatódott a hirdetés, nem szándékozik gyerekeket elvinni, és tudatában van annak, hogy nincs törvényes ellenlépése egy olyan nagy és erős csoporttal szemben, mint az Oklahomai Legeltető és Juhtenyésztő Társulat. De ami jár, az, ugyebár, jár. Neki idős, gyengélkedő édesanyját kell eltartania. A hirdetés utalt rá, hogy agyonimádkozta magát egy csomó gazdag és hálátlan sznobért, ugyanolyan emberekért, mint akik traktorral kergették el földjeikről a harmincas években Joadékat és más szegény embereket. A hirdetés utalt rá, hogy ő több tízezer dollár értékű állatállományt mentett meg, s ezért tizenhét dollárt kapott. Jó keresztény lévén, ez a hálátlanság nem bántja, de talán némileg elgondolkodtatja a megye jó polgárait. A helyesen gondolkodó emberek a 471-es postafiókba küldhetik adományaikat, a Herold címére.
Johnny kíváncsi lett volna, mennyit kapott Greg Stillson ennek a hirdetésnek az eredményeképp. Az mindenesetre tény, hogy azon az őszön Greg már egy vadonatúj Mercuryvel furikázott. Kifizette három évre visszamenőleg Mary Lou anyja kis házának adóhátralékát. Mary Lou maga (aki nem gyengélkedett különösebben és nem volt idősebb negyvenöt évesnél) új mosómedve bundában virított. Stillson tehát alighanem felismerte a földet mozgató egyik nagy, rejtett elv hatóerejét: hogyha azok, akik kaptak valamit, nem akarnak fizetni, akkor azok, akik semmit se kaptak, minden különösebb ok nélkül hajlandók rá. Alighanem ugyanez az elv biztosítja be a politikusokat afelől, hogy mindig akad elegendő fiatal férfi a hadigépezet táplálására.
A legeltetők rádöbbentek, hogy darázsfészekbe dugták a kezüket. Ha tagjaik bevetődtek a városba, gyakran tömegek gyűltek köréjük, és fújolták őket. Megyeszerte elítélték őket a szónoki emelvényekről. Hamarosan észrevették, hogy csak nehezen tudják eladni azt a húst, amit az eső megmentett, messzi vidékre kellett szállítaniuk, hajón.
Annak az emlékezetes évnek a novemberében két fiatal férfi jelent meg Greg Stillson házának kapujában, kezükön rézbokszerrel, zsebükben nikkelbevonatú .32-esekkel, nyilvánvalóan a Legeltetők és Juhtenyésztők Társulatának megbízásából, hogy javasolják – oly nyomatékosan, amennyire szükséges – keressen magának Greg másfelé megfelelő éghajlatot. Mindketten a kórházban kötöttek ki. Egyikük agyrázkódással. A másiknak négy foga esett ki és megrepedt egy csontja. Mindkettőt Greg Stillson háztömbjének sarkán találták meg, nadrág nélkül. Rézbokszereik olyan anatómiai pontba voltak belehelyezve, amelyeket általában ülésre használnak, s az egyik fiatalember esetében még kisebb műtétet is kellett végezni az idegen tárgy eltávolítása céljából.
A Társulat megadta magát. Egy december elején tartott gyűlésen a közös pénzalapból 700 dollárt szavazott meg, s az erről szóló csekket átadták Greg Stillsonnak.
Megkapta, amit akart.
1953-ban anyjával Nebraskába költözött. Az esőcsináló üzletág rosszul ment, s egyesek szerint a bandában folytatott hamiskártyázás se ment jól. Nem tudni, mi volt a költözés oka, de Omahában kötöttek ki, ahol Greg mázolóvállalkozásba kezdett, ez két évre rá csődbe ment. Jobban boldogult az Igaz-Út Amerikai Biblia Társaság ügynökeként. Ide-oda cikázott a kukoricatermő övezetben, kemény életű, istenfélő farmercsaládok százainál vacsorázott, mesélte megtérése történetét és árulta a bibliákat, jelvényeket, világító plasztik Jézusokat, énekeskönyveket, lemezeket, röpiratokat meg egy szélsőségesen jobboldali zsebkönyvet ezzel a címmel: Amerikai Igaz Út – kommunista-zsidó összeesküvés Egyesült Államunk ellen. 1957-ben az öregedő Mercuryt vadonatúj Ford mikrobusz váltotta fel.
1958-ban Mary Lou meghalt rákban, s ugyanez év végén Greg Stillson kiszállt a hitújító bibliaüzletből, s kelet felé sodródott. Egy évet töltött New York Cityben, mielőtt Alabama államba költözött. New Yorkban töltött évét annak szentelte, hogy megpróbáljon betörni a színpadra. Ezt a szakmát nem sikerült pénzre váltania; csak néhány tevékenységgel járt így, a mázolóipar volt a másik. De aligha tehetség híján nem sikerült a színészet, gondolta epésen Johnny.
Alabamában a Prudential Biztosítóhoz szegődött, és 1965-ig maradt az állam fővárosában. Nem ajánlották föl neki, hogy lépjen be a céghez az igazgatótanácsba, vallási láz se tört ki. Ebben az ötéves időszakban a hajdani rámenős és arcátlan Greg Stillson mintha téli álmát aludta volna. Változatos pályája során egyetlen nő volt az életében: az anyja. Sosem nősült meg, még csak nem is járt rendszeresen senkivel, Johnny legalábbis egynek se találta nyomát.
1965-ben a Prudential állást ajánlott neki a New Hampshire állambeli Ridgeweyben, s Greg elfogadta. Nagyjából ugyanebben az időben ért véget téli álma. A zubogó hatvanas években már gyűlt a gőz. A miniszoknya kora volt ez, meg a tégy ahogy jólesik kora. Greg tevékenyen bekapcsolódott a ridgewayi közéletbe. Belépett a Kereskedelmi Kamarába és a Rotary Clubba. 1967-ben országos hírnévre tett szert a városközponti parkolóórákkal kapcsolatos vitában. Hat éve civakodtak már ezen az ügyön a különféle csoportok. Greg azt javasolta: szereljenek le minden parkolóórát, s helyettük állítsanak föl pénzbedobó perselyeket. Hadd fizessenek az emberek annyit, amennyit ők akarnak. Sokan azt mondták, ennél hülyébb ötletet még nem hallottak. Jó, válaszolta Greg, önök csodálkozni fognak, uraim. Rávette őket. A város végül ideiglenes jelleggel elfogadta a javaslatot, s az öt- és tízcentesek beömlő áradata mindenkit meglepett, kivéve Greget. Ő már évekkel azelőtt felfedezte ezt az igazságot.
1969-ben ismét hírnevet szerzett New Hampshire-ben, amikor hosszú és gondosan fogalmazott levelet írt a ridgewayi újságnak, s ebben azt javasolta, hogy a drogosokat foglalkoztassák közmunkákon, parkokban, kerékpáros ösvényeken, sőt az országúti füves sávok gyomtalanításában is. Sokan azt mondták, ennél hülyébb ötletet még nem hallottak. Jó, válaszolta Greg, próbálják ki, és ha nem válik be, vessék el. A város kipróbálta. Az egyik szipós az egész városi könyvtárat átszervezte az elavult Dewey-féle decimális nyilvántartásból a modernebb, Kongresszusi Könyvtár-féle katalogizálási rendszerre, úgy, hogy a városnak egy krajcárjába se került. Hippikkel, akiket egy hallucinogén házibulin tartóztattak le, a városi parkot nyilvános kiállítóhellyé alakíttatta, kacsaúsztató tóval egészíttette ki, valamint játszótérrel, amelyet tudományosan úgy terveztek meg, hogy maximális legyen benne a játéklehetőség és minimális a veszély. Mint ahogy Greg rámutatott: ezek a kábszeresek ugyan zömmel az egyetemen ismerkednek meg a vegyi anyagokkal, ám ez nem ok arra, hogy a város ne használja fel azt az egyéb tudást, amelyet az egyetemen szereztek.
Greg azon kívül, hogy forradalmasította választott városa parkolási rendjét és a kábítószertörvény megszegőivel folytatott bánásmódot, leveleket írogatott a manchesteri Union Leader-nek, a bostoni Globe-nak és a New York Times-nak, ezekben héjaálláspontot hangoztatott a vietnami háborúval kapcsolatban, követelte, hogy kezeljék bűntettként a heroinélvezést, állítsák vissza a halálbüntetést, különös tekintettel a heroincsempészekre. Képviselőházi tagságáért folytatott kampányában többször is azt hangoztatta, hogy 1970 óta ellenezte a háborút, de ezek a nyomtatásban megjelentetett nyilatkozatai az ellenkezőjét bizonyították.
Greg Stillson 1970-ben megnyitotta saját biztosító- és ingatlanvállalatát. Sikert aratott vele. 1973-ban ő és három másik üzletember finanszírozott és fölépített egy üzletutcát az általa képviselt választókerület fővárosának, Capital Citynek a külterületén. Ez volt az arab olajbojkott éve, ez volt továbbá az az év, amikortól Greg egy Lincoln Continental kocsival kezdett járkálni. Azonkívül ez volt az az év, amelyben megpályázta Ridgeway polgármesteri székét.
A polgármesteri megbízás két évre szólt, s két évvel korábban a viszonylag nagy, 8500 lakosú városnak mind a republikánusai, mind a demokratái fölkérték, hogy pályázza meg. Mosolyogva köszönetet mondott, és visszautasította mindkettőt. 73-ban független jelöltként indult, lehagyott egy nem túl népszerű republikánust, akinek az volt a sebezhető pontja, hogy lelkesen támogatta Nixon elnököt, s lehagyott egy fafejű demokratát. Ekkor öltötte fel első ízben építőmunkás-sisakját. Kampányának ez volt a jelszava: Építsünk jobb Ridgewayt!
Utcahosszal győzött. Egy évvel később. New Hampshire testvérállamában, Maine-ben a szavazók mind a demokrata George Mitchelltől, mind a republikánus James Erwintől elfordultak, s egy lewistoni biztosítási ügynököt választottak meg kormányzónak, James Longleyt.
Georgy Ammas Stillson figyelmét nem kerülte el ez a lecke.

4

A kivágatok fotókópiái körül ott sorakoztak Johnny jegyzetei és a kérdések, amelyeket rendre föltett magának. Annyiszor haladt már végig gondolatsorán, hogy most, miközben a két tévékommentátor, Chancellor és Brinkley folytatta a választási eredmények sorolását, szóról szóra el tudta volna szavalni az egészet.
Először is: Gregory Stillsont nem lett volna szabad megválasztani. Kampányának ígéretei voltaképp nem voltak egyebek rossz vicceknél. Alkalmatlanná tette családi háttere. Iskolai végzettsége. Tizenkét osztálynál nem jutott tovább, s 1965-ig alig volt több közönséges csavargónál. Egy országban, ahol a választók azt határozták: a jogot jogászok alkossák, Stillsonnak világéletében csak fonákjáról volt köze a joghoz. Nem volt nős. Életrajza pedig határozottan riasztó.
Másodszor: a sajtó igencsak rejtélyes módon, de teljesen békében hagyta. Egy olyan választási évben, amikor Wilbur Mills kénytelen volt beismerni, hogy szeretőt tart, amikor Wayne Hayst ugyanilyen okból kizsuppolták görcsösen őrzött képviselőházi székéből, amikor még azoknak ott, a hatalmasok házában se volt nyugtuk a sajtó piszkálódásaitól, Stillsonon igazán kedvükre elszórakozhattak volna a riporterek. De tarka és ellentmondásos személyisége csak kedélyes ámulatot váltott ki az országos sajtóban, s úgy tűnt, senkit nem idegesít – kivéve talán Johnny Smitht. Testőrei még néhány évvel ezelőtt Harley-Davidsonokon száguldozó beachbanditák voltak, gyűlésein gyakorta sérültek meg emberek, de egyetlen kutakodó kedvű riporter se járt utána ennek. Az egyik, Capital Cityben tartott választási gyűlésen – abban az üzletutcában, amelynek létrehozásában Stillson keze is benne volt – egy nyolcéves kislánynak eltörött a karja és megrándult a nyaka; anyja hisztérikusan sikoltozott, mondván, az egyik „motoros fenevad” lökte le a kislányt a dobogóról, amikor az meg akarta szerezni autogramgyűjteményébe a Nagy Ember kézjegyét. Mégis, csupán pár sor állt róla az újságban – Egy kislány megsérült a Stillson-gyűlésen – azt is egykettőre elfeledték.
Stillson bevallását önnön anyagi helyzetéről Johnny túl szépnek találta ahhoz, hogy igaz legyen. 1975-ben Stillson 11 000 dollár szövetségi adót fizetett – állami jövedelmi adót természetesen semmit, minthogy New Hampshire-ben ilyen nincs. Bevallása szerint minden jövedelme biztosítási és ingatlanügynökségéből, valamint abból a kis éhbérből származik, amit polgármesteri fizetéseként kap. Szó se esett a jól jövedelmező Capital City-beli üzletközpontról. Semmi magyarázat nem volt arra a tényre se, hogy Stillson egy olyan házban lakik, amelynek értékét 86 000 dollárra becsülik, s amely hitelhátralék nélkül a tulajdonát képezi. Abban az évadban, amelyben az Egyesült Államok elnökét is megszorongatták bevallatlannak vélt kereset miatt, Stillson bizarr adóbevallásától senki nem vonta össze a szemöldökét.
Azután ott volt polgármesteri pályafutása. Jobb munkát végzett, mint amilyenre a kampány során tanúsított alakítása alapján bárki is számított volna. Ravasz és körültekintő ember volt, s durva, de alapos módján kiismerte magát az emberi, testületi és politikai lélektanban. Szolgálati ideje végeztével – az adófizetők nagy örömére – 1975-ben pozitív pénzügyi mérleget zárt a város, tíz év óta első ízben. Jogos büszkeséggel hivatkozott parkolóújítására s arra a másikra, amelyet ő „Hippi-munkatanulási program”-nak keresztelt el. Ezenkívül Ridgeway az egyik legelső város volt az egész országban, amely megszervezte a Bicentenáriumi Bizottságát. Ridgewayben telepedett le egy irodaszekrényeket gyártó vállalat, s recessziós időkben a munkanélküliség aránya irigylésre méltó 3,2%-ot tett ki csupán. Mindez igen csodálatraméltó.
Johnnyt néhány más dolog aggasztotta, ami ugyancsak Stillson polgármestersége során történt.
11 500 dollárról 8500 dollárra csökkentették a városi könyvtár költségvetését, majd Stillson utolsó hivatali évében 6500 dollárra. Ugyanakkor negyven százalékkal növekedett a rendőrség gazdálkodási kerete. Három új rendőrségi cirkálóautóval szaporodott a város tulajdonában lévő autópark, s riasztóberendezéseket vásároltak. Két új rendőrrel is gyarapodtak, s a városi tanács Stillson sürgetésére beleegyezett, hogy a rendőrök fele-fele alapon maguk vásárolják meg kézifegyvereiket. Ennek eredményeképpen ennek az álmos New England-i városkának néhány zsaruja .357-es Magnumokat vett magának, azt a fegyvert, amelyet Piszkos Harry Callahan tett halhatatlanná. Ugyancsak Stillson polgármestersége alatt történt, hogy bezárták a tizenévesek sportközpontját, a tizenhat éven aluliak számára állítólag önkéntes, valójában azonban rendőrség által kikényszerített esti kijárási tilalmat vezettek be, a népjóléti segélyt pedig harmincöt százalékkal csökkentették.
Igen, sok minden volt Greg Stillson körül, ami riadalommal töltötte el Johnnyt.
Az uralkodó természetű apa és az ernyedten engedékeny anya. A politikai gyűlések, amelyek inkább rockkoncertekre emlékeztettek. Ahogy ez az ember a tömeggel bánt, a testőrei –
Egyesek már Sinclair Lewis óta jajveszékeltek és riogattak az amerikai fasiszta állam mumusával, ám az mégse következett el. Igaz, ott volt lenn Luisianában Huey Long, de Huey Long ellen –
Merényletet követtek el.
Johnny lehunyta a szemét, és látta maga előtt Ngót, amint elsüti ujját. Bam, bam, bam. Tigris, tigris, éjszakánk erdejében sárga láng, mely örök kéz szabta rád –
Akkor se ültess sárkányfogakat. Hacsak nem akarsz egyenest oda szállni, ahova Frank Dodd a csuklyás nejlon esőkabátjában. Az Oswaldokkal meg a Sirhanokkal meg a Bremmerekkel együtt. Világ őrültjei, egyesüljetek. Tartsátok naprakészen paranoid jegyzetfüzeteiteket, lapozgassátok végig őket éjféltájt, s amikor a dolgok megérnek bennetek, küldjétek el egy megrendelőlapot a postán is szállító fegyverkereskedőnek. Johnny Smith, ismerkedj meg Squaky Fromme-mal. Örülök, hogy megismertelek, Johnny, számomra tökéletesen érthető mindaz, ami a jegyzetfüzetedben áll. Hadd mutassam be szellemi tanítómesteremet. Johnny, ez Charlie. Charlie, ő Johnny. Ha végeztél Stillsonnal, majd összejövünk, és kinyírjuk a többi disznót, hogy megmentsük a vörösfenyőket.
Kóválygott a feje. Rátört az elmaradhatatlan fejgörcs. Mindig ez lett a vége. Greg Stillsontól mindig megfájdult a feje. Ideje lefeküdni; kérlek, istenem, ne küldj álmokat.
De megmarad a Kérdés.
Megfogalmazta már egyik jegyzetfüzetében, és mindig újra visszatért hozzá. Szép nyomtatott betűkkel írta le, és háromszoros kört rajzolt köréje, mintha benn akarná rekeszteni. A Kérdés így szólt: Ha beszállhatnál egy időgépbe és visszamehetnél 1932-be, megölnéd-e Hitlert?
Johnny az órájára nézett. Háromnegyed egy. November harmadika lett, s a bicentenáriumi elnökválasztási év belekerült a történelembe. Ohio állam még nem döntött, de Carter vezet. Nincs mese, öregem. A handabanda véget ért, a választást elveszítették és megnyerték. Jerry Ford szögre akaszthatja a kötőfékét, 1980-ig mindenesetre.
Johnny az ablakhoz ment, és kinézett. A nagy ház már elsötétedett, de a garázs fölött, Ngo lakásában még égett a villany. Ngo, aki hamarosan amerikai állampolgár lesz, nézi még a négyévenkénti nagy amerikai szertartást: „régi csibészeknek kijárat itt, új csibészeknek bejárat ott”. Lehet, hogy Gordon Strachar jól mondta, amikor ezt felelte a Watergate-bizottság egyik kihallgatásán.
Johnny ágyba bújt. Hosszú idő múlva el is aludt.
És a nevető tigrisről álmodott.

Huszonkettedik fejezet

1

Herb Smith 1977. január másodikának délutánján vezette oltár elé második asszonyaként Charlene MacKenzie-t, úgy, ahogy tervezték. A szertartás a délnyugat-bendi kongregációs egyházban zajlott le. Johnny volt apja házassági tanúja, s a kellő pillanatban hibátlanul előkapta a gyűrűt. Szép esemény volt.
Sarah Hazlett is eljött a férjével és kisfiúkkal, aki már régen nem volt csecsemő. Sarah terhes volt és ragyogott, a boldogság és elégedettség szobra. Johnny maga is meglepődött, hogyan nyilall belé a keserű féltékenység Sarah láttán, mint akit váratlan gáztámadás ért. Azután pár pillanat múlva el is múlt, s Johnny odament, és beszélgetett velük az esküvőt követő fogadás során.
Most találkozott első ízben Sarah férjével. Magas, jóképű férfi volt, ceruzavékony bajusszal és korán őszülő hajjal. A Maine állam szenátusi székéért folytatott korteshadjárata sikerrel járt, s arról értekezett, mit is jelentenek valóban az országos választások, s milyen nehézségekkel jár az együttműködés egy független kormányzóval, Denny pedig ezalatt az apja nadrágját ráncigálta, és inni kért; még, apu, még, mééég!
Sarah keveset szólt, de Johnny magán érezte csillogó szemét – kényelmetlen érzés volt, de nem kellemetlen. Talán picit szomorú.
Az ital szabadon folyt a fogadáson, s Johnny két adaggal túlment önnön kétadagos normáján – talán a sokk miatt, hogy újra látja Saraht, ezúttal családostul, talán csak annak a fölismerésétől, hogy Charlene boldogságtól ragyogó arcára rá van írva, hogy Vera Smith most már valóban s végérvényesen nincs többé. Így azután amikor odament a menyasszony apjához, Hector Markstone-hoz, vagy negyedórával azután, hogy Hazlették elmentek, kellemes szédülést érzett.
Az öregember a lakodalmi torta romjai mellett ült, reumától deformálódott kezét botjára kulcsolta. Sötét szemüveg volt rajta. Egyik szára fekete elektromos szigetelőszalaggal volt megragasztva. Három üres sörösüveg állt mellette, s egy félig teli. Alaposan szemügyre vette Johnnyt.
– Herb fia, ugye, az vagy?
– Igen, uram.
Hosszabb vizsgálódás. Azután Hector Markstone így szólt:
– Fiú, nem vagy valami jó színben.
– Talán túl sokáig vagyok fönn éjszakánként.
– Valami erősítőkúra kellene neked, úgy nézem. Ami rendbe hoz.
– Maga részt vett az első világháborúban, ugye?
– kérdezte Johnny. Az öregember kék szerzs öltönyzakóját több kitüntetés díszítette, köztük egy Croix de Guerre.
– Részt vettem, részt bizony – derült föl Markstone. – Jack Pershing alatt szolgáltam. A Külföldi Hadseregben, 1917 és 18-ban. Mentünk a sárban-iszapban. Szél fújt, szar szállt. Belleau Wood, édes fiam. Belleau Wood. Most már csak címszó a történelemkönyvekben. De én ott voltam. Láttam, mint halnak az emberek. A szél fújt és a szar szállt, s a mocsarak felől jött az egész istenverte csapat.
– És Charlene azt mondja, hogy a maga fia, az ő bátyja...
– Buddy. Igen. Most a mostoha nagybátyád lenne, fiam. Hogy szerettük-e azt a gyereket? Nincs arra szó. Joe volt a neve, de szinte születésétől fogva Buddynak szólította mindenki. Charlene édesanyja azon a napon kezdett haldokolni, amikor az a távirat megjött.
– A háborúban esett el, ugye?
– Igen, a háborúban – felelte lassan az öregember. – Saint Lóban, 1944-ben. Nem messze Belleau Woodtól, legalábbis a mi mércénk szerint nem. Golyóval vetettek véget Buddy életének. A nácik.
– Egy tanulmányon dolgozom – magyarázta Johnny, s hirtelen részeg öröm szállta meg, amiért végre sikerült a maga céljához közelíteni a beszélgetést. – Azt remélem, hogy el tudom adni majd az Atlantic-nak vagy talán a Harper's-nek...
– Te író vagy? – A sötét szemüveg élénkülő érdeklődéssel vizslatta Johnnyt.
– Nos, próbálkozom – felelte Johnny. Már kezdte bánni a locsogását. Hogyne. Író vagyok. A jegyzetfüzetembe írogatok, amikor leszáll az este. – Szóval a tanulmány Hitlerről fog szólni.
– Hitlerről? Mit akarsz ezzel?
– Nos... tegyük föl... föltéve, hogy maga beszállhatna az időgépbe és visszamehetne az 1932-es évbe, Németországba. És tegyük föl, összetalálkozna Hitlerrel. Megölné, vagy életben hagyná?
Az öregember üres, fekete szemüvege sebesen fölfelé siklott, Johnny arcára. És Johnny most se részegnek, se szószátyárnak, se ügyesnek nem érezte magát. Most minden attól függött, mi mondandója lehet számára ennek az öregembernek.
– Ez vicc, fiam?
– Nem. Nem vicc.
Hector Markstone egyik keze elengedte a botot. Nadrágzsebébe nyúlt, s ott kotorászott örökkévalóságnak tűnő időn át. Végre újra élőkerült onnan. Csontnyelű zsebkés volt benne, olyan simára és fényesre csiszolódott az évek során, akár a régi elefántcsont. Színre lépett a másik kéz is, s a reuma minden valószínűtlen gyöngédségével kattintotta ki a kés egyetlen pengéjét. A penge kissé alattomosan fénylett föl a kongregációs templom csarnokában: kés, amely 1917-ben Franciaországba utazott egy kamasszal, egy kamaszhadsereg tagjával, mely hadsereg elszántan harcba indult, hogy megfékezze a csecsemőket bajonettra szúró, apácákat megerőszakoló hordákat, s ráadásként még mutasson egyet s mást a francos franciáknak is. S aztán a fiúkat legépfegyverezték, a fiúk dizentériát kaptak, meg spanyolnáthát, a fiúk mustárgázt lélegeztek be, és foszgén harci gázt, a fiúk, amikor kijöttek Belleau Woodból, úgy néztek ki, mint az űzött madárijesztők, akik látták magának a Sátánnak az arcát. És később kiderült, hogy mindez hiábavaló volt; kiderült, hogy újra végig kell csinálni az egészet.
Zene szólt valahonnan. Valahol nevettek. Valahol táncoltak. Vaku meleg fénye villant. Valahol messze. Johnny a meztelen pengét bámulta, tekintetét hipnotizálta a kifent élére vetődő fény.
– Látod ezt? – kérdezte Markstone.
– Igen – suttogta Johnny.
– Ezt döfném abba a sötét, hazug, gyilkos szívébe – szólt az öregember. – Beledöfném, amilyen mélyen csak belemegy... és azután megcsavarnám. – Kezével lassan elfordította a kést az óramutató járásának irányába, azután visszafelé. Elmosolyodott, előtűnt csecsemősimaságú ínye s egyetlen kiálló, sárgás foga.
– De előbb – tette hozzá – még megkenném a pengét patkányméreggel.

2

– Megölni Hitlert? – kérdezte Roger Chatsworth, lélegzete kis pamacsokban szállt föl. Kettesben taposták a havat az erdőben, a durhami ház mögött. Csöndet árasztott az erdő. Március elején jártak, de oly lágyan és hűvösen csöndes volt ez a nap, mintha január lett volna.
– Igen, erről van szó.
– Érdekes kérdés – hümmögött Roger. – Haszontalan, de érdekes. Nem. Azt hiszem, én inkább belépnék a nácipártba. Megpróbálnám belülről megváltoztatni a dolgokat. Talán így el lehetne távolítani, vagy meg lehetne fúrni, mármint ha az ember előre tudja, mire készül.
Johnny a lefűrészelt végű dákókra gondolt. Sonny Elliman csillogó zöld szemére gondolt.
– Így megeshetne magával, hogy önmagát nyíratja ki – vetette ellen. – Azok a fickók akkoriban, 1933 táján, nemcsak sörkertekben énekelgettek, más dolgokat is műveltek.
– Hát igen, ebben van valami. – Fölrántotta fél szemöldökét Johnny felé. – Maga mit csinálna?
– Igazán nem tudom.
Roger elfordította a szót.
– Hogyan sikerült az édesapjáék nászútja?
Johnny elmosolyodott. Apja és Charlene Miami Beachbe utazott, kifogta a szállodai dolgozók sztrájkját s ami vele jár. – Charlene azt mondta, teljesen otthon érezte magát ágyazás közben. Apám meg azt mondja, úgy érzi magát, akár valami gigerli, márciusban napégetten. De azt hiszem, mindketten jól érezték magukat.
– És eladták a házakat?
– Igen, mindkettőt ugyanazon a napon. Majdnem annyit kaptak érte, amennyit akartak. Most aztán, ha nem lógnának még mindig azok az istenverte kórházi számlák a fejem fölött, gyerekjáték lenne minden.
– Johnny...
– Hmmm?
– Semmi. Forduljunk vissza. Van egy kis Chivas Regalom, hátha gusztusa lenne rá.
– Lesz, úgy érzem – felelte Johnny.

3

Mostanság a Lidércfény-t olvasták, és Johnnyt meglepte, Chuck milyen gyorsan és természetesen fogadta be (némi nyögés-morgás után az első negyven oldal során). Meggyónta, hogy éjszakánként már előre is olvas belőle, és az a szándéka, hogy ha ezzel végeztek, mást is elolvas Hardytól. Életében most először élvezte az olvasást. És mint egy ifjú, akit most vezetett be a szexuális élet örömeibe egy nálánál idősebb nő, valósággal tobzódott benne.
A könyv most nyitva, de lefelé fordítva hevert ölében. Ismét a medencénél ültek, de az még üres volt, s mindketten könnyű kiskabátban voltak. Fejük felett fehér felhők rohantak az égen, csapongón igyekeztek annyian összeállni, hogy esőt csináljanak. A levegő titokzatos és édes illatokat árasztott; a tavasz ott rejtőzött már valahol a közelben. Április tizenhatodika volt.
– Ez is egy olyan cseles kérdés? – kérdezte Chuck.
– Nem.
– És... elkapnának?
– Tessék? – Ezt a kérdést eddig még egyik se tette föl.
– Ha megölném. Elkapnának? Fölkötnének egy lámpavasra? Kitekernék a nyakam?
– Nos, nem tudom – válaszolta lassan Johnny. – Igen, alighanem elkapnának.
– Nem menekülhetnék vissza az időgépemmel egy dicső, megváltozott világba, mi? A kedves, szép 1977-es évbe?
– Nem. Nem hiszem.
– Jó, nem számít. Akkor is megölném.
– Csak ennyi az egész?
– Persze – Chuck elmosolyodott. – Fölszerelném magam egy olyan lyukas fogba rejthető gyorsan ölő méreggel, vagy inggallérba épített borotvapengével, vagy ilyesmivel. Így aztán, ha elkapnak, semmi gyalázatot nem tehetnének velem. Ha nem ölném meg, félnék, hogy azok az embermilliók, akiket a végén elpusztított, mind üldöznének, a síromig.
– A sírodig – ismételte kissé bágyadtan Johnny.
– Jól vagy, Johnny?
Johnny kikényszerített magából egy mosolyt, hogy viszonozza Chuckét. – Jól. Azt hiszem, a szívverésem kihagyott egy ütemet, vagy ilyesmit.
Chuck tovább olvasta a Lidércfény-t a szelíden felhős égbolt alatt.

4

Május.
A lenyírt fű illata ismét megérkezett, s a hosszú távú kedvencek is, a lőne, a virágpor, a rózsák. New England tájain a tavasz valójában csak egyetlen, felbecsülhetetlen értékű hétig tart, azután a lemezlovasok előrángatják a Beach Boys régi slágereit, rohangáló Hondák berregésétől zeng a vidék, s forró puffanással bepottyan a nyár.
Ennek a felbecsülhetetlen értékű tavaszi hétnek az egyik utolsó estéjén Johnny ott ült a vendégházban, s kinézett az éjszakába. Lágy és mélységes volt a tavaszi sötétség. Chuck elment a negyedévesek báljára az épp esedékes barátnőjével, aki intellektuálisabb típus volt az előző fél tucatnál. Ez olvasni szokott, mesélte bizalmasan Johnnynak Chuck, egyik világfi a másiknak.
Ngo már nem volt a háznál. Március végén megkapta az állampolgárságot, áprilisban megpályázott egy főkertészi állást egy észak-karolinai üdülőszállóban, behívatták, és azon nyomban fölvették. Mielőtt elment, fölkereste Johnnyt.
– Azt hiszem, túl sokat aggódol olyan tigrisek miatt, akik nincsenek is – mondta. – A tigrisnek csíkjai vannak, hogy belesimuljon a háttérbe, és ne lehessen látni. Ezért látja a szorongó ember mindenütt.
– Van tigris – válaszolta akkor Johnny.
– Igen – ismerte be Ngo. – Valamerre. Te meg közben egyre fogysz.
Johnny most fölkelt, odament a hűtőszekrényhez, és töltött magának egy kólát. Kiment vele a kis nyugágyhoz. Leült, kortyolgatta az üdítőjét, és arra gondolt, milyen szerencse, hogy az az időutazás teljességgel lehetetlen. Feljött a hold, narancssárga szem a fenyők fölött, s véres csíkot húzott a medence vizén át. Brekegtek a békák, és locsogtak. Johnny kis idő múlva bement, és jókora adag Ron Ricót zuttyintott a kólájába. Újra kiment, és leült, iszogatott, és nézte, mint emelkedik magasabbra a hold az égen, mint válik narancssárgából lassacskán titokzatos, halk ezüstszínűre.

Huszonharmadik fejezet

1

1977. június huszonharmadikán Chuck leérettségizett. Johnny legjobb öltönyében ott ült Roger és Shelley Chatsworth mellett a forró auditóriumban, és nézte, mint vizsgázik a fiú negyvenharmadikként az évfolyamában. Shelley sírt.
Utána kerti partyt rendeztek Chatsworthéknál. Forró és párás nap volt, nyugat felé bíborhasú viharfelhők formálódtak; lassan vonultak végig a láthatáron, de úgy tűnt, nem közelednek. Chuck, akinek az arca kipirult a három koktéltól, odajött barátnőjével, Patty Strachannal, hogy megmutassa Johnnynak a szüleitől kapott érettségi ajándékot: egy pulzárkarórát.
– Mondtam nekik, hogy egy R2D2 robotot szeretnék, de csak ez tellett tőlük – mondta Chuck, s Johnny fölnevetett. Beszélgettek még egy darabig, és aztán Chuck szinte nyersen, hirtelen fordulattal így szólt:
– Köszönetet szeretnék mondani neked, Johnny. Ha te nem vagy, ma egyáltalában nem érettségizem le.
– Nem, ez nem igaz – tiltakozott Johnny. Kissé riadtan vette észre, hogy a fiú sírással küszködik. – A minősítés nem hazudik.
– Ezt mondom neki én is – szólalt meg Chuck barátnője. Szemüvege mögül hűvös és elegáns szépség várakozott, hogy kiviruljon.
– Talán – mondta Chuck. – Talán igen. De azt hiszem, tudom, melyik a bizonyítványom téged dicsérő fele. Állatian köszönöm. – Átkarolta Johnnyt, és magához szorította.
Hirtelen jött – a látomás éles-fényes íve, Johnny kiegyenesedett tőle, és a fejéhez kapott, mintha Chuck nem megölelte, hanem megütötte volna. A látomás egy fénykép élességével jelent meg a tudatában.
– Ne! – kiáltotta. – Semmiképp. Nehogy odamenjetek!
Chuck nyugtalanul elhúzódott. Megérzett valamit. Valami hűvöset és sötétet és érthetetlent. Hirtelen nem akart már többé Johnnyhoz érni; e pillanatban soha többé nem akarta megérinteni Johnnyt. Mintha megtudta volna, milyen a koporsóban feküdni, és figyelni, amint rászegezik a fedelet.
– Johnny – szólalt meg, azután elhalt a hangja. – Mi... mi az...
Roger épp közeledett, italokat hozott, s most értetlenül megállt. Johnny Chuck vállán át nézett valahova, a távoli viharfelhők felé. Szeme elhalványult és fátyolos lett.
– Nehogy odamenjetek arra a helyre! Nincs villámhárítója – mondta.
– Johnny... – Chuck rémülten nézett apjára. – Olyan, mintha valami... rohama lenne, vagy mi.
– Villám – hirdette ki Johnny messze vivő hangon. Az emberek feléje fordultak. Széttárta a karját. – Villámtűz. A szigetelés a falakban. Az ajtók... beszorulnak. Égő emberek, akár a perzselődő disznók.
– Miről beszél? – kiáltotta Chuck barátnője, a társalgás mindenütt félbeszakadt. Most minden vendég, teli tányérokat és poharakat egyensúlyozva, Johnnyra nézett.
Roger lépett oda hozzá.
– John! Johnny! Mi a baj? Térjen magához! – Elpattintotta ujját Johnny homályos szeme előtt. Nyugat felől mennydörgés morrant, talán kártyázó óriások hangja. – Mi a baj?
Johnny hangja tisztán és mérsékelt hangerővel szólt, elhallatszott az ott lévő ötven-egynéhány ember mindegyikéhez – üzletemberekhez és feleségeikhez, professzorokhoz és feleségeikhez, a durhami középosztály megbecsült tagjaihoz:
– Tartsa itthon a fiát ma este, vagy elpusztul a tűzben a többivel együtt. Tűz lesz ott, iszonyú tűz. Tartsák távol a Cathytól. Belé fog csapni a villám, és porig ég, még mielőtt az első tűzoltókocsi odaér. A szigetelés fog tüzet kapni. Szénné égett holttestek lesznek a kijáratoknál, és semmi módon nem lehet majd azonosítani őket, csak a fogazatuk alapján. Csak... Csak...
Ekkor Patty Strachan fölsikoltott, kezét a szájához kapta, műanyag pohara a pázsitra pottyant, a jégkockák szertegurultak, és valószínűtlen méretű gyémántokként csillogtak a fűben. A lány megtántorodott egy pillanatra, azután elájult, pasztellszínű alkalmi ruhája villant, amint összeesett, anyja odarohant, s futtában rákiáltott Johnnyra:
– Mi baja magának? Az isten szerelmére mi baja?
Chuck Johnnyra meredt. Krétafehér volt az arca.
Johnny szeme kezdett kitisztulni. Körülnézett.
– Elnézést – motyogta.
Patty anyja térdelt, felemelte a lánya fejét, s könnyedén csapdosta arcát. A lány megrebbent, fölnyögött.
– Johnny? – suttogta Chuck, azután a választ meg se várva odament barátnőjéhez.
Nagyon nagy volt a csend Chatsworthék kertjében. Mindenki Johnnyt nézte. Őt nézték, mert újra megtörtént. Úgy néztek rá, ahogyan a kórházban a nővérek. És a riporterek. Telefondróton ülő varjak. Tartották a poharaikat meg a burgonyasalátával telt tányérjukat, és úgy néztek rá, mint egy féregre, egy szörnyetegre. Úgy néztek rá, mintha hirtelen kigombolta volna a sliccét, és föltárulkozott volna előttük.
El akart futni, el akart rejtőzni. Okádni akart.
– Johnny – szólt Roger, és átkarolta. – Jöjjön be a házba. Le kell dőlnie, hogy... Valahol messze megdördült az ég.
– Mi az a Cathy? – kérdezte rekedten Johnny, s megpróbálta kiszabadítani magát Roger karjából.
– Nem valakinek a háza, mert ott nem lennének kijárattáblák. Mi az? Hol van?
– Mért nem viszi el innen? – Patty anyja szinte sikított. – Megint fölizgatja ezt a kislányt!
– Jöjjön, Johnny.
– De...
– Jöjjön.
Hagyta, vezessék el a vendégház felé. Cipőjük nagy zajt vert a kavicsos úton. Mintha más nesz nem is lett volna. Alig jutottak el a medence széléig, máris megindult a hátuk mögött a sustorgás.
– Hol az a Cathy? – kérdezte újra Johnny.
– Hogyhogy nem tudja? – kérdezte Roger. – Úgy tűnt, minden egyebet tud. Szegény Patty Strachant úgy megrémítette, hogy elájult.
– Nem látom. A holtsávban van. Mi az?
– Hadd menjünk előbb föl az emeletre.
– Nem vagyok rosszul!
– Akkor is túlságosan feszült – mondta Roger. Lágy, megnyugtató volt a beszéde, reménytelen őrültekhez beszélnek ezen a hangon. Johnny megijedt a hangszínétől, és a feje is nyomban megfájdult. Erőszakkal visszaparancsolta a fájdalmat. Fölment a vendégházhoz vezető lépcsőn.

2

– Jobban érzi magát? – kérdezte Roger.
– Mi az a Cathy?
– Egy nagyon divatos étterem Somersworthban. Hagyomány, hogy a Cathy csárdában tartják az érettségi banketteket. Isten tudja, miért. Biztos, hogy nem kéri ezt az aszpirint?
– Nem. Ne engedje őt oda, Roger. Belé fog csapni a villám abba a házba. Porig le fog égni.
– Johnny – szólt lassan és nagyon szívélyesen Roger Chatsworth –, nem tudhat előre ilyesmit.
Johnny aprókat kortyolgatva itta a jeges vizet, és kissé reszketeg kézzel tette vissza a poharat. – Maga, úgy emlékszem, azt mondta, hogy utánanézett a múltamnak...
– Igen, utánanéztem. De téves következtetéseket von le ebből. Tudom, hogy maga állítólag léleklátó, vagy ilyesmi. Én házitanítót kerestem. Maga kiváló házitanítói munkát végzett. Szent meggyőződésem, hogy semmi különbség a jó léleklátók és a rosszak között, mert egyáltalában nem hiszek az effélében. Ilyen egyszerűen. Nem hiszek benne.
– Ezek szerint hazudós vagyok.
– Egyáltalában nem – tiltakozott Roger, ugyanazon a szívélyes, halk hangon. – Van egy művezetőm a sussexi üzemben, aki nem hajlandó harmadikként rágyújtani ugyanarról a gyufaszálról, de ettől egyáltalában nem rossz művezető. Vannak bigottan vallásos barátaim, és noha én magam nem járok templomba, azért mégis a barátaim. A maga hite, miszerint a jövőbe vagy a távolba lát, sosem játszott szerepet annak megítélésében, fölvegyem-e magát vagy nem. Nem... ez így nem egészen igaz. Nem játszott szerepet az ítéletemben, mihelyt eldöntöttem, hogy ez nem zavarja meg a Chuckkal végzett eredményes munkában. És nem zavarta. De semmivel se hiszem el inkább, hogy a Cathy csárda ma le fog égni, mint azt, hogy a hold voltaképpen egy kerek sajt.
– Szóval nem hazudós vagyok, csak bolond – mondta Johnny. Furamód érdekes volt a dolog. Roger Dussault, a riporter, meg sokan, akik leveleket írogattak Johnnynak, csalással vádolták, Chatsworth volt az egyetlen, aki azzal vádolta, hogy Jeanne d'Arc-komplexusa van.
– Nem, az se – közölte Roger. – Maga egy fiatalember, akit iszonyú baleset ért, és aki a legszörnyűbb esélyekkel dacolva és alighanem szörnyű áron visszaküzdötte magát. Ez nem olyasmi, amiről szívesen jártatom a szám, Johnny, ám ha a kinti vendégek közül bárki, Patty anyját is beleértve, ostoba következtetésekre jutna, én betömöm a szájukat, mielőtt olyasmiről beszélnek, amit nem értenek.
– Cathy csárda – szólt hirtelen Johnny. – Honnan tudtam a nevet? És honnan tudtam, hogy nem valakinek a háza?
– Chucktól. Sokat beszélt a bankettről a héten.
– De nem nekem.
Roger megvonta a vállát.
– Lehet, hogy mondott valamit Shelleynek vagy nekem, amikor maga hallótávolban volt. A maga tudatalattija véletlenül elraktározta, és...
– Ez az – bólintott keserűen Johnny. – Mindent, amit nem értünk, ami nem illik bele a gondolatrendszerünkbe, egyszerűen berakjuk a T betűs dossziéba, „tudatalatti” gyanánt, ugye? A huszadik századi isten. Hányszor tette ezt, valahányszor valami nem felelt meg a pragmatikus világnézetének, Roger?
Roger szeme mintha megrebbent volna, de az is lehet, hogy Johnny csak képzelte.
– Magának a villám a közeledő mennydörgésről jutott eszébe – magyarázta. – Nem érti? Hiszen teljesen egysze...
– Ide figyeljen – csattant fel Johnny. – Olyan egyszerűen mondom, ahogy csak tudom. Abba az épületbe bele fog csapni a villám. Le fog égni. Tartsa idehaza Chuckot!
Úristen, már jött is a fejgörcs. Akár egy tigris. Homlokára tette a kezét, és tétován dörgölni kezdte.
– Johnny, maga túlságosan erőszakos.
– Tartsa őt idehaza – ismételte Johnny.
– Övé a döntés, s én nem szándékszom helyette dönteni. Szabad fehér ember és tizennyolc éves. Kopogtattak az ajtón.
– Johnny?
– Gyere be – szólt Johnny. Chuck lépett be. Csupa aggodalom volt az arca.
– Hogy vagy? – kérdezte Chuck.
– Semmi bajom – felelte Johnny. – Megfájdult a fejem, csak ennyi. Chuck... kérlek, ne menj oda este. Barátod vagyok, akként kérlek. Akár úgy gondolkodsz, mint édesapád, akár nem. Kérlek.
– Semmi gond, pajtás – felelte Chuck nyájasan, és a pamlagra huppant. Fél lábát egy zsámolyra dobta. – Pattyt vontatólánccal se lehetne annak a helynek a közelébe vonszolni. Úgy ráijesztettél.
– Sajnálom – mondta Johnny. Rosszullét és hideg borzongás környékezte a megkönnyebbüléstől.
– Sajnálom, de örülök.
– Valami hirtelen felvillanásod volt, mi? – Chuck Johnnyra nézett, azután az apjára, azután lassan újra vissza. – De... hallod-e, ugye, nem fog valóban leégni az a ház?
– De igen – állította Johnny. – El ne menj oda!
– No de... – Zavartan nézett apjára. – A negyedik osztály lefoglalta az egész bájzlit. Az iskola is erre biztat, tudod. Biztonságosabb, mint húsz vagy harminc külön-külön party, ahol csomóban isznak stikában. Kétszáz... – Chuck elhallgatott egy pillanatra, s arcán rémület jelent meg. – Kétszáz pár lesz ott – közölte. – Apa...
– Nem hiszem, hogy apád elhisz ebből valamit is – jegyezte meg Johnny.
Roger fölállt, és elmosolyodott.
– Jó, hajtsunk át Somersworthba, és beszéljünk az üzlet vezetőjével – javasolta. – Úgyis elég unalmas party ez itt. És ha nektek visszajövet is ugyanez a véleményetek, meghívhatunk ide mindenkit estére. Johnnyra pillantott:
– Azzal a kizárólagos feltétellel, hogy józan marad és segít felvigyázni, barátom.
– Örömmel – mondta Johnny. – De miért, ha maga nem hiszi el?
– A maga lelki békéjéért – felelte Roger –, és Chuck kedvéért. Így aztán, ha semmi se történik az éjjel, akkor elmondhatom, hogy én előre tudtam, és röhöghetek egy nagyot.
– Hát, akármiért is, köszönöm. – Most, hogy végre megkönnyebbült, minden eddiginél jobban reszketett, a fejfájása azonban tompa lüktetéssé csökkent.
– De azért egyvalamit előlegbe – szólt Roger. – Szerintem aligha van csöppnyi esélyünk is rá, hogy meggyőzzük a tulajdonost, mondja le a bankettet a maga megalapozatlan szavára, Johnny. Az ő számára alighanem ez az év nagy üzlete.
Chuck így szólt:
– Ki is találhatnánk valamit...
– Éspedig?
– Mondjuk, beadhatnánk neki egy mesét... levághatnánk valami dumát...
– Úgy érted, hazugságot? Nem, én nem. Ne is kérj tőlem ilyet, Chuck.
Chuck bólintott:
– Rendben van.
– Indulhatunk – szólt sietősen Roger. – Háromnegyed öt. A Mercedesszel megyünk Sommersworthba.

3

Bruce Carrick, a tulajdonos épp csaposkodott, amikor ők hárman beállítottak. Johnny szíve görcsbe rándult, amikor meglátta a táblákat az étterem ajtaján: ZÁRTKÖRŰ RENDEZVÉNY MA ESTE CSAK HÉTIG TARTUNK NYITVA VISZONTLÁTÁSRA HOLNAP.
Carrick nem szakadt meg a nagy forgalomtól. Néhány munkásember sörözött és a korai híradót nézte, három párocska koktélokat ivott. Arca, míg Johnnyt hallgatta, egyre hitetlenebb lett. Mikor a végére ért, Carrick így szólt:
– Azt mondta, Smith-nek hívják?
– Igen.
– Jöjjön ide velem az ablakhoz, Mr. Smith.
Az előtér ablakához vezette, a ruhatár mellé.
– Nézzen ki itt, Mr. Smith, és mondja el, mit lát.
Johnny kinézett, és tudta, mit fog látni. A nyugat felé futó 9-es út épp most száradt föl a délutáni kis záportól. Odafönn tökéletesen tiszta volt az ég. A viharfelhők elvonultak.
– Nem sokat. Legalábbis most. De...
– Semmi de – vágta rá Bruce Carrick. – Tudja, mi a véleményem? Az őszinte véleményem? Az, hogy maga megbuggyant. Miért épp engem szúrt ki ehhez a baromi marhasághoz, nem tudom, nem is érdekel. De ha van egy perce, pajtás, elmesélem magának az élet tényeit. A negyedikesek hatszázötven ruppót fizettek nekem ezért a buliért. Lekötöttek egy igen jó rock'n'roll bandát Oakból, Maine államból. Az ennivaló benn van a mélyhűtőben, minden előkészítve a mikrohullám alá. A saláták a jégen. Az italokért külön fognak fizetni, a legtöbbjük elmúlt tizennyolc, ihat, amennyit akar... és ma fognak is, ki vehetné rossz néven tőlük, utóvégre az ember csak egyszer érettségizik az életben. Kétezer dollárt kaszírozok be ma az ivóban, megerőltetés nélkül. Két mixer jön besegíteni. Hat pincérnőm van, meg egy hostess. Ha lemondom ezt a mai rendezvényt, elveszítem az egész éjszakai bevételt, plusz ki kell fizetnem azt a hat és fél rongyot, amennyibe az étel van. Még a szokásos vacsoraközönségem se jön, mert ez a tábla egész héten itt lógott. Kezdi érteni?
– Vannak-e villámhárítók az épületen? – kérdezte Johnny.
Carrick égnek emelte a karját. – Én az élet tényeit mondom el ennek a fickónak, ő meg villámhárítókról akar csevegni. Igen, van villámhárító! Bejött ide egy pasas, még mielőtt fölszereltettem, leadott nekem egy nagy műsort arról, hogy csökkenthetem a biztosítási részleteimet. Erre aztán megvettem azokat a nyavalyás villámhárítókat! Most már boldog? Uramisten! – Rogerra és Chuckra nézett. – Mit művelnek maguk? Miért engedik szabadon futkosni ezt a balfácánt? Menjenek innen, jó? Nekem dolgom van.
– Johnny... – kezdte Chuck.
– Ne törődj vele – csitította Roger. – Gyerünk. Elnézést, hogy zavartuk, Mr. Carrick, valamint köszönjük az udvarias és megértő figyelmét.
– Nincs mit – felelte Carrick. – Három buggyant egy rakáson! – Visszabaktatott az étterem felé.
Mindhárman kimentek. Chuck kételkedve nézett a makulátlan égre. Johnny az autó felé indult, csak a lábfejét nézte, ostobának és legyőzöttnek érezte magát. Fejgörcse tompán dörömbölt a hálántékán. Roger zsebre vágott kézzel megállt, és föltekintett az épület hosszú, alacsony tetejére.
– Mit nézel, apa? – kérdezte Chuck.
– Nincs villámhárító – mondta elgondolkodva Roger Chatsworth. – Semmiféle villámhárító.

4

A nagy ház nappalijában ültek mindhárman, Chuck telefonált. Kétkedő arccal nézett apjára:
– Legtöbbjük nem akar változtatni a programján az utolsó pillanatban – közölte.
– Csupán az volt a programjuk, hogy szórakozni mennek, ez minden – mondta Roger. – Ezt itt is éppúgy megtehetik.
Chuck vállat vont, és tárcsázott.
Végül is a felét beszélték le azoknak a pároknak, akik a Cathy csárdába készültek érettségi bankettre, és Johnny soha nem győződött meg teljes bizonyossággal arról, miért is jöttek helyette inkább ide. Néhányan valószínűleg egyszerűen azért, mert ez még érdekesebbnek látszott, és mert az ital ingyen volt. De a szó gyorsan szállt, és sok olyan srác jött el, akinek a szülei itt voltak délután a kerti partyn – s ennek eredményeként Johnny az est nagy részében holmi vitrinbe tett kiállítási tárgynak érezte magát. Roger a sarokban ült egy bárszéken, és vodkás martinit ivott. Arca fegyelmezett álarc.
Háromnegyed nyolc tájban átment azon a nagy, bárral kombinált játékszobán, amely az alagsori szint háromnegyedét elfoglalta, közel hajolt Johnnyhoz, és ezt üvöltötte Elton John hangját túlkiáltva:
– Volna kedve följönni és römizni?
Johnny hálásan bólintott.
Shelley a konyhában ült, levelet írt. Fölnézett, amikor bejöttek, elmosolyodott.
– Azt hittem, egész éjjel lenn maradtok, mazochisták. Igazán nem kellene.
– Elnézést e miatt az egész miatt – szabadkozott Johnny. – Tudom, milyen szamárságnak látszik.
– Valóban szamárságnak látszik – mondta Shelley. – Ezen nincs mit szépíteni. De az, hogy itt vannak, inkább jó. Engem nem zavar.
Odakinn dörgött. Johnny felkapta a fejét. Shelley észrevette, és kissé elmosolyodott. Roger már kiment, hogy előkeresse a römikártyát a pohárszék fiókjából.
– Futó zápor – jegyezte meg az asszony. – Egy kis dörgés meg pár szem eső.
– Igen – így Johnny.
Shelley kényelmesen aláfirkantotta a nevét a levélre, összehajtotta, borítékba tette, megcímezte, fölbélyegezte.
– Csakugyan átélt valamit, ugye, Johnny?
– Igen.
– Pillanatnyi ájulás – magyarázta az asszony. – Alighanem az elégtelen táplálkozás miatt. Maga túlságosan vékony, Johnny. Lehetett hallucináció, nem?
– Nem, nem hiszem.
Odakinn megint dörgött, de messziről.
– Akkor is örülök, hogy itt vannak a házban. Nem hiszek se a csillagjóslásban, se a tenyérjóslásban, se a léleklátásban, se semmi effélében, de... akkor is örülök, hogy itt vannak. Ő az egyetlen csemeténk... elég jókora csemete már, de én még emlékszem, amint rövidnadrágban ül a városi park körhintáján. És most kellemes, hogy megosztjuk vele... a gyerekkora utolsó szertartását.
– Kedves, hogy így érez – mondta Johnny. Hirtelen megrémült, mert észrevette, hogy rögtön elbőgi magát. Az utóbbi hat-nyolc hónapban mintha kevésbé tudott volna parancsolni az érzelmeinek.
– Maga jót tett Chucknak. Nemcsak arra gondolok, hogy megtanította olvasni. Mindenféleképp jót tett neki.
– Kedvelem Chuckot.
– Igen – szólt az asszony csöndesen. – Tudom.
Roger visszajött a kártyákkal és egy tranzisztoros rádióval, amelyet a WMTQ állomásra állított be. Ez a klasszikus zenei rádióállomás a Washington-hegy tetejéről sugároz műsort.
– Egy kis ellenszer Elton John, meg az Aerosmith, meg Foghat, meg a többi ellen – magyarázta. – Pénzben játszunk, Johnny?
– Szívesen.
Roger leült, kezét dörgölte:
– Hű, kifosztom magát – nevetett.

5

Kártyáztak, és múlt az este. Az egyes partik között egyikük mindig lement, hogy meggyőződjék, senkinek se szottyant kedve a biliárdasztalon táncolni, vagy kimenni egy kis különbulira.
– Ezen a partyn, ha rajtam múlik, senkit se fognak fölcsinálni – tudatta Roger. Shelley bement a nappaliba olvasni. A rádióban kerek óránkint elhallgatott a zene, híreket mondtak, és Johnny figyelme ilyenkor odafordult kissé. De szó se esett a somersworthy Cathy csárdáról – se nyolckor, se kilenckor, se tízkor.
A tízórás hírek után Roger megkérdezte:
– Hajlandó visszavonni a jóslatát, Johnny?
– Nem.
Az időjárás-jelentés elszórt zivatarokat ígért, s éjfél utánra derült eget.
A padlón át fölfelé áramlottak a K. C. és a Sunshine együttes kitartott basszus hangjai.
– Zajosodik a party – jegyezte meg Johnny.
– Fenét – nevetett Roger. – Részegedik a party. Spider Parmeleau elaludt a sarokban, és valaki söralátétnek használja őt. Tyü, hogy zúg majd a fejük reggel, nekem elhiheti. Emlékszem a magam érettségi partyjára...
– Most érkezett egy jelentés hírszerkesztőségünkhöz – szólalt meg a WMTQ adó.
Johnny, aki épp kevert, a padlóra szórta a kártyát.
– Nyugalom, alighanem arról a floridai emberrablásról lesz szó.
– Alig hiszem – ingatta a fejét Johnny.
A bemondó így szólt:
– E pillanatban jelentették: New Hampshire történetének legnagyobb tűzesete több mint hetvenöt fiatal emberéletet követelt a New Hampshire állambeli Somersworth határvárosban. A tűz egy Cathy nevű étterem-bárban pusztított. Kitörésekor épp egy érettségi mulatság zajlott falai közt. Mint Milton Hovey somersworthi tűzoltóparancsnok tudósítóknak elmondta, nem gyanakszanak gyújtogatásra; csaknem teljes bizonyossággal állíthatják, hogy a tüzet villámcsapás okozta.
Roger Chatsworth arcából minden szín kiszállt. Egyenes derékkal ült konyhaszékén, tekintete valahova Johnny feje fölé meredt egy pontra. Keze ernyedten hevert az asztalon. Lentről beszélgetés és nevetés kavargása hallatszott, most Bruce Springstein zenéjével keveredve.
Shelley jött be. Férjéről Johnnyra nézett, azután újra vissza:
– Mi az? Mi a baj?
– Hallgass – mondta Roger.
– ...még mindig lángol, s Hoves szerint a halottak végleges számát csak hajnalban tudják majd megállapítani. Értesülésünk szerint harminc személyt, többségükben a durhami középiskola végzős diákjait a környék kórházaiba szállították, ahol égési sebekkel kezelik őket. Negyvenen, többségükben ugyancsak érettségizett diákok, a bár hátsó felén lévő mosdóhelyiség kis ablakán át menekültek ki, a többiek azonban benn rekedtek a végzetes tumultusban...
– A Cathyben? – kiáltotta Shelley Chatsworth. – Ott történt ez?
– Igen – felelte Roger. Kísértetiesen nyugodtnak tűnt. – Igen, ott.
Odalenn pillanatnyi csönd támadt. Sietős lábdobogás követte, fölfelé futó léptek a lépcsőn. Fölpattant a konyhaajtó, Chuck jött be, anyját kereste.
– Anyu? Mi az? Mi a baj?
– Úgy tűnik, magának köszönhetjük a fiunk életét – szólt Roger ugyanazon a kísértetiesen nyugodt hangon. Johnny még soha nem látott fehérebb arcot. Roger olyan volt, akár egy két lábon járó viaszfigura.
– Leégett? – Chuck hangja hitetlenül csengett. Mögötte most többen is csoportosultak a lépcsőn, halk, rémült hangon suttogtak. – Azt akarod mondani, hogy leégett?
Senki nem válaszolt. És azután valahonnan a hátuk mögül Patty Strachan szólalt meg magas, hisztérikus hangon:
– Az ő vétke, azé az emberé ott! Ő okozta! Ő lobbantotta lángra az akaratával, akárcsak abban a Carrie című könyvben. Maga gyilkos! Gyújtogató! Maga...
Roger a lány felé fordult.
– ELHALLGASS! – mennydörögte.
Patty vad zokogásban tört ki.
– Leégett? – ismételte Chuck. Most mintha önmagát kérdezgetné, mintha az érdekelné, ez-e a megfelelő szó.
– Roger? – suttogta Shelley. – Rog? Kedvesem?
A lépcsőn s lenn a játékteremben egyre nőtt a mormolás, mint a falevelek zizegése. A magnót lekattintották. A hangok egyre zúgtak.
Mike ott volt? Shannon is odament, ugye? Biztos vagy benne? Igen, én már épp indultam, amikor Chuck fölhívott. Az anyám itt volt, amikor ez a fickó kipruccant, és anyám azt mondta, hogy őt kiverte a halálos veríték, és megkért, inkább idejöjjek. Casey is ott volt? És Roy? Maureen Ontello odament? Uramisten, tényleg odament? És...
Roger lassan fölállt, és megfordult:
– Azt javaslom – mondta –, válasszuk ki a legjózanabbakat, akik még vezetni tudnak, és menjünk valamennyien a kórházba. Szükségük lesz véradókra.
Johnny csak ült, akár egy fadarab. Egyszeriben kétsége támadt, meg tud-e még moccanni valaha is. Odakinn dörgött az ég. És a dörgés nyomában, akár egy belső ütést, a haldokló anyja hangját vélte hallani: Tedd a kötelességed, John.

Huszonnegyedik fejezet

1

1977. augusztus 12.

Kedves Johnny,
Nem, nem volt valami nagy trükk megtalálni magát – néha úgy hiszem, ha az embernek van pénze bőven, bárkit megtalálhat ebben az országban, és pénzem, az aztán van. Lehet, hogy a rosszallását kockáztatom azzal, hogy ilyen csúnyán fogalmazok, de Chuck és Shelley és én sokkal többel tartozunk magának, semhogy ne a tiszta igazat mondjam. Pénzen sok minden megvehető, de a villámcsapást nem intézi el. Még tizenkét fiút találtak az étteremből nyíló férfivécében, ott, ahol az ablakok be voltak szögezve. A tűz nem hatolt be oda, de a füst igen, és mind a tizenketten megfulladtak. Ezt nem voltam képes kiverni a fejemből, merthogy Chuck ott lett volna közöttük. Így hát „utánanyomoztattam” magának, ahogy a levelében fogalmazta. És ugyanezen okból nem tehetem meg, hogy kéréséhez híven békén hagyjam. Legalábbis addig nem, míg a csatolt csekk érvénytelenítve vissza nem érkezik a banktól a maga szignójával.
Nyilván észreveszi majd, hogy ez a csekk jóval kisebb összegről szól, mint az, amelyet egy hónappal ezelőtt kapott. Kapcsolatba léptem a Kelet-maine-i Egészségügyi Központ gazdasági osztályával, és kifizettem a maga számláit. Ez ügyben tehát egyenesbe jutott, Johnny. Ennyit tehettem, és meg is tettem – hadd tegyem hozzá, nagy örömmel.
Tiltakozik, mondván, nem fogadhatja el a pénzt. Szerintem elfogadhatja, és el is fogja fogadni. El fogja fogadni, Johnny. Rátaláltam magára Ft. Lauderdale-ben, és ha eljön onnan, újra rátalálok, akkor is, ha Nepál mellett döntene. Ha akarja, nevezzen kullancsnak, aki nem mászik le a nyakáról; én inkább kopónak látom magam. Nem akarok én szimatolni maga után, Johnny. Emlékszem, azt mondta nekem azon a napon, hogy ne áldozzam föl a fiam. Majdnem föláldoztam őt. És a többiek? Nyolcvanegy halott, további harminc iszonyúan összeégve és megnyomorítva. Chuckra gondolok, amint azt mondja, beadhatnánk a vendéglősnek valami mesét, levághatnánk valami dumát, vagy mit tudom én, s magamra, amint az ostobák magabiztosságával azt felelem; „Nem hazudok. Ne is kérj tőlem ilyet.” Nos, tehettem volna valamit. És ez a gondolat üldöz engem. Adhattam volna annak a mészáros Carricknek 3000 dollárt, hogy fizesse ki a kisegítőit és zárjon be éjszakára. Körülbelül 37 dolláromba került volna egy-egy emberélet. Úgyhogy higgyen nekem, amikor azt mondom, nem akarok szimatolni maga után; valójában nincs is rá időm, mert önmagamat gyötröm, ez köt le. Még jó pár évem fog rámenni. Bűnhődöm, amiért nem voltam hajlandó elhinni azt, amit az öt érzékemmel nem tudok felfogni. És kérem, ne higgye, hogy a számlák kifizetésével és ezzel a csekkel megválthatnám lelkifurdalásomat. A villámcsapást nem lehet pénzzel jóvátenni, és a rossz álmoknak se vet véget. A pénz Chuckért jár, noha ő nem tud róla semmit.
Fogadja el a csekket, s én békén hagyom. Ez az alku. Küldje el a UNICEF-nek, ha akarja, vagy ajánlja fel kutyamenhely létesítésére, vagy mulassa el. Nem érdekel. Csak fogadja el.
Sajnálom, hogy úgy érezte, ilyen sietve el kell mennie, de azt hiszem, megértem. Mind reméljük, hogy hamarosan viszontlátjuk. Chuck szeptember 4-én megy a Stovington-előkészítöbe.
Johnny, fogadja el a csekket. Kérem.

Szívélyes üdvözlettel:
Roger Chatsworth

1977. szeptember 1.

Kedves Johnny,
csak nem gondolja komolyan, hogy beletörődöm ebbe? Kérem, fogadja el a csekket.

Üdvözli: Roger

1977. szeptember 10.

Drága Johnny,
Charlie is, én is nagyon örülünk, hogy tudjuk, merre vagy. Nagy megkönnyebbülés volt levelet kapni tőled, amely oly természetesen hangzott és annyira rád vallott. De volt benne valami, ami nagyon bánt, fiam. Fölhívtam Sam Weizakot, és felolvastam neki a levelednek azt a részét, amelyben az egyre sűrűbben jelentkező fejfájásodról írsz. Azt tanácsolja neked hogy fordulj orvoshoz, Johnny, méghozzá haladéktalanul. Attól tart, valami csomó képződött a régi sérült szövetek körül. Szóval ez aggaszt engem, és Samet is. Voltaképp sosem tűntél igazán egészségesnek, amióta felébredtél a kómából, Johnny, és amikor június elején utoljára láttalak, úgy találtam, hogy nagyon kimerült vagy. Sam ugyan nem mondta, de mégis tudom, mit szeretne igazán: ha fölülnél egy Phoenixböl induló gépre, hazajönnél, s megengednéd, hogy ő legyen az az orvos, aki megvizsgál. Nyomorra most már igazán nem panaszkodhatsz!
Roger Chatsworth kétszer is fölhívott, és én elmondtam neki, amit tudok. Azt hiszem, igazat mond; a pénzzel nem lelkifurdalásán akar könnyíteni, nem is jutalom a fia életének megmentéséért. Azt hiszem, anyád azt mondaná rá, hogy ez az ember azon az egyetlen módon vezekel, ahogy tud. Lényeg, hogy elfogadtad és remélem nem gondolod komolyan, amit írsz, hogy csupán azért fogadtad el, hogy „lerázd a nyakadról” őt. Sokkal karakánabbnak tartalak, semhogy ilyen okból tennél valamit.
Mármost elég nehezemre esik rátérnem, de nekigyürkőzöm. Kérlek, gyere haza, Johnny. A hírverés elült már – hallak, amint ezt feleled: „Á, frászt, sose ül már el, főleg ez után nem”, és egyrészt igazad is van, de másrészt tévedsz is. Mr. Chatsworth azt mondta a telefonba: „Ha beszél vele, értesse meg vele, hogy minden csoda három napig tart, Nostradamust is beleértve.” Sokat aggódom érted, fiam. Aggódom, hogy vádolod magad a halottakért, ahelyett hogy azokért áldanád magad, akiket megmentettél, azokért, akik a Chatsworth-házban töltötték azt az éjszakát. Aggódom érted, és hiányzol is. „Hiányzol, mint púp a hátamra”, ahogy boldogult nagyanyád szokta volt mondani. Tehát kérlek, mihelyt tudsz, gyere haza.

Apád

Utóirat: Itt küldöm a tűzzel és a te szerepeddel kapcsolatos újságkivágásokat. Charlie gyűjtötte össze őket. Mint majd látni fogod, nem tévedtél, amikor úgy sejtetted, hogy „mindenki, aki ott volt azon a kertipartyn, lyukat beszél majd az újságírók hasába”. Szerintem lehet, hogy ezek a kivágások még jobban fölizgatnak, ebben az esetben dobd félre őket. De Charlie-nak az az elgondolása, hogy beléjük nézel, és ezt mondod: „Nem is olyan rossz, mint gondoltam, ezt vállalhatom.” Remélem. Így lesz.

Apád

1977. szeptember 29.

Kedves Johnny,
Apámtól kaptam meg a címedet. Milyen ott a nagy amerikai sivatagban? Látsz-e rézbőrűeket (haha)? Hát én meg itt vagyok a Stovington-előkészítöben. Nem is olyan rázós hely. Tizenhat órát vettem föl, becsületből. Kedvencem a felsőfokú kémia, bár ez itt kész mámor a durhami középiskola kémiaórái után. Az ottani tanárunkról, a jó öreg Rettenthetetlen Ranthamról mindig is az volt a véleményem, hogy sokkal boldogabb lenne, ha csinn-bumm-fegyvereket gyárthatna, és fölrobbanthatná a világot. Angolból három Salinger-könyvet olvasunk az első négy hétben, éspedig a Zabhegyezőt, a Franny és Zooeyt meg a Magasabbra a tetőt, ácsokat. Nagyon bírom őt. A tanárunk elmondta, hogy még mindig odaát él, New Hampshire-ben, de abbahagyta az írást. Ettől megáll az eszem. Miért hagyja abba valaki, épp amikor a könyvei ilyen nagyágyúk lettek? Ja igen. A labdarúgócsapat tényleg döglődik itt, de kezdem megkedvelni a soccer-focit. Az edző szerint a soccer az okosok focija, az amerikai labdarúgás pedig a seggfejeké. Még nem jöttem rá, igaza van-e, vagy csak irigykedik.
Érdeklődöm, oké lenne-e, ha megadnám a címed néhány embernek, akik itt voltak aznap este az érettségi partyn. Szeretnének köszönőlevelet írni neked.
Az egyikük Patty Stracham anyja, nyilván emlékszel rá, ő volt az, aki olyan hülyén viselkedett, amikor a „drága kislánya” elájult aznap délután a kerti partyn. Most oda lukadt ki, hogy rendes alak vagy. Egyébként már nem járok Pattyval. Nem nagyon megy nekem az interurbán szerelem, az én „zsenge koromban” (haha), Patty pedig, mint várható volt, Vassarba jár. Megismerkedtem itt egy belevaló csajjal.
Hát akkor írj, ha lehet, pajtás. Apám valahogy úgy tüntette föl, hogy magad alatt vagy, de nem tudom, mi okból, hiszen én úgy látom, mindent megtettél azért, hogy a dolgok jól alakuljanak. Ugye, nincs igaza apának, Johnny? Ugye, nem vagy igazán magad alatt? Kérlek. Írj és nyugtass meg, hogy oké vagy. Aggódom érted. Ez röhej, mi, nem fenomenális Alfréd A. Neumann aggódik érted, hanem én.
Ha írsz, azt is magyarázd el, miért van Holden Caufield úgy lelombozva, amikor nincs is is nagy baja

Chuck

Ui.: A belevaló kis csaj neve Stephanie Wyman, és már rávettem, hogy olvassa el az „Erre járt a gonosz”-t. A „The Ramones” punk-rock bandáért rajong, hallanod kellene őket, őrületesek.

C.

1977. október 17.

Kedves Johnny,
Oké, ez már jobb levél, látom, vígabban vagy. Halálra röhögtem magam a phoenixi útfenntartóknál végzett munkádon. Semmi részvétet nem érzek irántad, amiért leégtél a napon, főleg nem négy vidéki meccs után, mint stovingoni Tigris. Az edzőnek igaza van, azt hiszem, az amerikai labdarúgás a hülyék focija, legalábbis itt. 1-3-ra állunk, s azon a meccsen, amelyet megnyertünk, én három gólt lőttem, hülye fejemmel túlpörögtem, és elvesztettem az eszméletem. Steff majd összeszarta magát ijedtében (haha).
Azért vártam az írással, hogy megválaszolhassam a kérdésed arról, miként viszonyulnak a helybéli atyafiak Greg Stillsonhoz most, hogy már teszi a dolgát. Az elmúlt hétvégét otthon töltöttem, és most beszámolok neked arról, amiről beszámolhatok. Előbb apámat kérdeztem, és ő ezt kérdezte: „Johnny még mindig érdeklődik ez iránt a hapsi iránt?” Azt feleltem: „Abból is látszik, milyen alapvetően rossz az ízlése, hogy a te véleményedre kíváncsi.” Erre az anyámhoz fordul: „Nézz oda, az előkészítő iskolában mekkora szája lett! Sejtettem, hogy így lesz.”
Nos, hogy ne szaporítsam a szót, a legtöbben csodálkoznak, milyen jól végzi Stillson a dolgát. Apám azt mondta: „Ha egy kongresszusi képviselő választókörzetében az emberek osztályozhatnák, mint szuperál a pasas 10 hónap után, Stillson főleg B-ket kapna, plusz egy A-t azért, amit Carter energiatörvény-javaslatának előkészítéséért tett, meg az itteni fűtőolaj-árplafon javaslatáért. És egy A-t az erőfeszítésért.” Apa azt mondta, írjam meg neked, alighanem tévedett, amikor Stillsont falubolondjának tartotta.
Egyéb vélemények, olyanoké, akikkel azalatt beszéltem, amíg odahaza voltam: tetszik nekik, hogy nem járkál öltönyben. Mrs. Jarvis, a Quik-Pik bár vezetője (elnézést a helyesírásért, pajtás, de így hívják) azt mondja, szerinte Stillson nem fél „a nagy érdekeltségektől”. Henry Burke, a Csöbör vezetője – tudod, az a digó taverna a városközpontban – azt mondja, Stillson „kurvajó munkát végzett”. A többi vélemények is többnyire hasonlóak. Összevetik azt, amit Stillson tett, azzal, amit Carter nem tett, legtöbbjük igazából csalódott az elnökben, és már verik a fejüket a falba, amiért rá szavaztak. Megkérdeztem néhányukat, nem aggasztja-e őket, amiért azoknak a vaslovasoknak némelyike még most is ott lóg a közelében, s hogy az a Sonny Elliman a Stillson egyik munkatársaként kapott hivatalt. Egyiküket se zavarta különösebben. Az az ipse, aki a Record Rockot vezeti, így fogalmazott: „Ha Tom Hayden visszatérhetett a becsület útjára és Eldridge Cleaver megtérhetett Jézushoz, miért ne léphetne be az államgépezetbe egy motoros? Légy megértő, ne botránkozz.”
Hát ennyi. Írnék még, de jön az edzés. Ezen a hétvégén a Barre-i Vadmacskák fognak megverni bennünket. Remélem, túlélem az évadot. Vigyázz magadra, barátom.

Chuck

A New York Times 1978. március 4-i számából:

MEGGYILKOLTÁK AZ FBI EMBERÉT OKLAHOMÁBAN

A Times különtudósítója jelenti: Edgar Lanctét, az FBI 37 éves munkatársát nyilvánvalóan meggyilkolták tegnap éjjel, Oklahoma City egy parkolóházában. A rendőrség szerint a dinamitbombát a kocsija indítójához drótozták, s amikor Mr. Lancte elfordította a kulcsot, felrobbant. A gengszterstílusú kivégzés hasonló ahhoz a gyilkossághoz, amelyet Don Bolles arizonai nyomozó-riporter ellen követtek el két évvel ezelőtt, de William Webster FBI-főnök nem hajlandó a két ügy közötti esetleges kapcsolat latolgatására. Dr. Webster továbbá se megerősíteni, se cáfolni nem akarta azt az értesülést, hogy Mr. Lancte homályos telekügyletek után és eme ügyleteknek a helybéli politikusokhoz vezető szálai után nyomozott.
Némi titokzatosság övezi a kérdést, mi is volt pontosan Mr. Lancte folyamatban lévő megbízatása, s az Igazságügy-minisztérium egyik szóvivője szerint Mr. Lancte egyáltalában nem telekcsalások ügyében nyomozott, hanem nemzetbiztonsági ügyben.
Mr. Lancte 1969-ben lépett a Szövetségi Nyomozóiroda kötelékébe és...

Huszonötödik fejezet

1

Johnny fiókjában a jegyzetfüzetek száma négyről ötre gyarapodott, 1978 őszére pedig hétre. 1978 őszén, két egymást követő pápa gyors egymásutánban történt halála között Greg Stillson neve belekerült az országos sajtóba.
Fölényes győzelemmel újraválasztották a képviselőházba, s miközben az ország a 13-as törvényjavaslattal az újkonzervativizmus felé tartott, ő megalapította az „Amerika Most” pártot. Ami a legmeglepőbb, több képviselő kilépett saját pártjából, és „beépült”, ahogy Greg kedvvel fogalmazta. Legtöbbjüknek igen hasonló volt a meggyőződése, s e meggyőződést Johnny úgy határozta meg, hogy belföldi ügyekben túlságosan is liberális, külpolitikában pedig a mérsékelttől az ultrakonzervatívig terjed. Egyetlenegy se volt köztük, aki Carter mellett szavazott volna a Panama-csatorna-egyezmény ügyében. És amikor az ember kicsit megkaparta azt a liberális belpolitikai külszínt, kiderült, hogy erősen konzervatív. Az Amerika Most párt el akart bánni a nagymenő kábszercsempészekkel, azt akarta, hogy a nagyvárosok vagy fulladjanak meg, vagy ússzanak ki a maguk erejéből („Semmi szükség arra, hogy a güriző tehenészfarmernak kelljen az adójával szubvencionálnia New York City nagyzási hóbortját” – hirdette Greg), szigorúan meg akarták rostálni a kurváknak, striciknek és büntetett előéletűeknek juttatandó népjóléti segélyeket, elsöprő adóreformokat akartak, ami a szociálpolitikai juttatások csökkentésével térülne meg. Mindez régi nóta volt már, de Greg Amerika Most pártja kedélyesen újrahangszerelte.
A hivatali idő lejárta előtt hét képviselő és két szenátor lépett át a pártba. A képviselők közül hatot újraválasztottak, a két szenátort úgyszintén. A kilencből nyolc a republikánusoktól jött, akiknek bázisa alaposan meggyengült. A pártváltoztatásuk és az azt követő újraválasztásuk, csúfolódtak egyesek, jobb trükk volt, mint az, ami a „Lázár, kelj föl és járj!” felszólítást követte.
Mások már azt mondogatták: meglehet, Greg Stillson olyan erő, amellyel számolni kell, méghozzá a nem is nagyon távoli jövőben. Igaz, nem sikerült a világ minden környezetszennyeződését a Jupiterre meg a Szaturnusz gyűrűire küldenie, viszont sikerült kiebrudalnia legalább két gazfickót az apparátusból – egyikük képviselő, aki oly módon piszkított bele fészkébe, hogy csendestárs volt egy parkolóhelyi jutalékrendszerben, a másik pedig az elnök egyik munkatársa, aki előszeretettel látogatta a buzibárokat. Fűtőolaj-árplafon javaslata képzelőerőről és merészségről tanúskodott, s az az óvatosság, ahogy a bizottsági döntéstől a végleges megszavaztatásig igazgatta az ügyet, a hazai pályán mozgó vidéki fiú ravaszságára vallott. Ezerkilencszáznyolcvan túlságosan korai lenne Gregnek, 1984-nek nagy kísértés lenne ellenállni, de ha sikerül 1988-ig visszafognia magát, ha tovább építgeti bázisát, s a változások szele nem fúj annyira radikálisan, hogy elfújja szárnyára bocsátott pártját, hát akkor bármi megtörténhet. A republikánusok összezavarodott szilánkokká hullanak szét, s föltételezve, hogy Mondale, vagy Jerry Brown, vagy akár Harold Baker követi Cartert, ki jön azután? Még 1992-ben se lenne túl késő a számára. Viszonylag fiatal ember. Igen, 1992 nagyjából reálisnak tűnik...
Johnny jegyzetfüzetében volt néhány kivágott karikatúra is. Mindegyik Stillson örökös ferde vigyorát rajzolta meg, és valamennyin az építőmunkás-sisak volt a fején. Oliphant egyik rajzán Greg egy ÁRPLAFON feliratú olajoshordót görget végig a Ház széksorai között, hátracsapott sisakkal. Elöl Jimmy Carter vakarja a fejét, és arca tanácstalan; nem néz Greg felé, és minden jel arra vall, hogy a hordó el fogja sodorni. A képaláírás így szólt: FÉLRE AZ UTAMBÓL, JIMMY!
A sisak. A sisak néha minden másnál jobban zavarta Johnnyt. A republikánusoknak ott volt jelképül az elefántjuk, a demokratáknak a csacsijuk, Greg Stillsonnak pedig az építőmunkás-sisakja. Johnny álmaiban néha úgy látta, hogy Stillson motoros bukósisakot visel. Néha pedig rohamsisakot.

2

Külön jegyzetfüzetbe rakta le azokat a kivágatokat, amelyeket apja küldött neki, s a Cathy csárdában lezajlott tűzzel foglalkoztak. Újra meg újra átnézte őket, ám olyan okból, amelyet se Sam, se Roger, de még saját apja se sejthetett. PSZICHIKUS MEGJÓSOLTA: TŰZ LESZ. „AZ ÉN LÁNYOM IS MEGHALT VOLNA”, JELENTI KI A KÖNNYES SZEMŰ, HÁLATELT ÉDESANYA (a könnyes szemű, hálatelt édesanya nem más, mint Patty Strachan mamája). A Castle Rock-i Gyilkost Leleplező Léleklátó Előre Látta a Villámtüzet. 90 FŐRE SZAPORODOTT AZ ÁLDOZATOK SZÁMA AZ ÚTMENTI FOGADÓBAN. APJA SZERINT JOHN SMITH ELHAGYTA NEW ENGLANDET. AZ OKOT NEM HAJLANDÓ KÖZÖLNI. Fényképek őróla. Fényképek apjáról. Fényképek arról a réges-régi autóroncsról a 6-os úton Cleaves Millsnél, azokból a régmúlt időkből, amikor Sarah Bracknell még az ő szerelme volt. Sarah most már asszony, két gyermek anyja, s Herb azt írta utóbbi levelében, hogy Sarahnak már ősz hajszálai vannak. Azt is szinte lehetetlen elhinni, hogy ő maga harmincegy éves. Lehetetlen, de igaz.
E kivágatok körül ott sorakoztak a saját jegyzetei, gyötrelmes próbálkozásai, hogy egyszer és mindenkorra világosságot teremtsen a fejében. Senki más nem értette, mi is ennek a tűznek az igazi jelentősége, tanulsága egy jóval nagyobb ügyben: mi legyen Greg Stillsonnal.
Ezeket írta:
„Tennem kell valamit Stillsonnal. Kell. Nem tévedtem a Cathy-tűz dolgában, s ebben se tévedek. Ez egyáltalában nem vitás számomra. Elnök lesz belőle, és háborút fog kezdeni – vagy okozni, egyszerűen hivatali melléfogásból; a kettő végül is ugyanoda vezet.
A kérdés ez: Mennyire drasztikusak a megteendő lépések?
Tekintsük a Cathy csárdát laboratóriumi példaesetnek. Szinte jelként is kaphattam, Úristen, kezdem úgy kifejezni magam, ahogy szegény anyám, de mit tegyek. Oké, szóval tudtam, hogy tűz lesz, s hogy emberek fognak elpusztulni. Elegendő volt-e ez ahhoz, hogy megmentsem őket? A válasz: ahhoz nem volt elegendő, hogy valamennyit megmentsem, mert az emberek csak a tény bekövetkezte után hisznek. Azok menekültek meg, akik a Chatsworth-házba jöttek a Cathy csárda helyett, de azt se szabad elfelejteni, hogy Roger Ch. nem azért adta a partyt, mert elhitte a jövendölésemet. E tekintetben nagyon őszinte volt. Azért adta a partyt, mert úgy vélte, ezáltal helyreállítja a lelkinyugalmamat. Kicsit... mulatott rajtam. Csak utólag hitt. Patty Strachan anyja is utólag hitt. Utólag-utólag-utólag. De akkor már ott voltak a halottak és a megégettek.
Tehát, 2. Kérdés: Megváltoztathattam volna-e a dolgok kimenetelét?
Igen. Nekihajthattam volna kocsival a háznak. Vagy fölgyújthattam volna azon a délutánon.
3. Kérdés: Milyen következménnyel járt volna rám nézve az egyik, illetve a másik megoldás?
Valószínűleg börtönbe csuknak. Ha az autós megoldást választom, s utána, éjjel becsap a villám, gondolom, kimagyarázhattam volna... nem, aligha. A közvélemény tán elismer valamiféle látnoki képességet, de a törvény nem, ez egyszer szent. Most már úgy vélem, ha újra rákerülne a sor, megtenném e két dolog valamelyikét, és fütyülnék rá, milyen következményt mér rám. Lehetséges, hogy magam se hittem egészen önnön jövendölésemben?
A Stillson-ügy minden tekintetben iszonyatosan hasonlít ehhez, épp csak: hála istennek, van még idő bőven.
Tehát, térjek vissza az első ponthoz. Nem akarom, hogy Greg Stillsonból elnök legyen. Hogyan változtathatom meg a dolgok kimenetelét?
1. Visszamegyek New Hampshire-be, és »beépülök«, az ő szavával élve. Megpróbálom elakasztani az Amerika Most párt gépezetét. Megkísérlem lehetetlenné tenni. Épp elég a szemét a szőnyeg alatt. Hátha elősöpröm egy részét.
2. Fölbérelek valakit, kotorja elő azt a szemetet. Maradt még épp elég a Roger pénzéből, alkalmazhatok valakit, aki elbír vele. Másfelől: Lanctéról úgy hittem, elbír vele. És Lancténak vége.
3. Megsebesítem vagy megnyomorítom. Ahogy Arthur Bremmel nyomorította meg Wallace-t, ahogy az a hogyishívják nyomorította meg Larry Flyntet.
4. Megölöm. Meggyilkolom.
Most pedig nézzük az árnyoldalakat.
Az első számú lehetőség bizonytalan. Lehet, hogy nem megyek semmire, csak arra, hogy sikerül kikészíttetnem magam, ahogy Hunter Thompsont kikészítették, amikor a Pokol Angyalairól szóló első könyvéhez gyűjtötte az anyagot. Sőt, meglehet, annak az Ellimannek ismerős az arcom a Trimbull-ban történtek miatt. És nem tartozik-e többé-kevésbé az állandó hadműveleti eljárásokhoz: nyilvantartást vezetni azokról, akik veszedelmesek lehetnek a magafajtájúakra? Csöppet se lepne meg, ha megtudnám, hogy Stillson alkalmaz valakit, akinek nincs más dolga, mint naprakész nyilvántartást vezetni rejtélyes vagy különc emberekről. Akik közé magam is számítok, nem vitás.
Ott van azután a második változat. Tegyük fel, hogy minden mocskos ügy napvilágra került. Ha Stillson már megformálta magasra törő politikai törekvéseit – márpedig minden tette ebbe az irányba mutat –, lehet, hogy eltakarította a nyomokat. És még valami: a szőnyeg alá söpört szemét csak annyira piszkos, amennyire a sajtó akarja, márpedig a sajtó kedveli Stillsont. Stillson ápolja a barátságot az újságírókkal. Egy regényben alighanem fölcsapnék magánnyomozónak, és »belenyomnám az orrát a piszkába«, de, az igazat megvallva, azt se tudnám, hol kezdjem. Lehetne úgy érvelni: előnyhöz juttat a képességem, hogy »olvasok« az emberekben, hogy rátalálok elveszett dolgokra (ahogy Sam mondja). Ha legalább Lancte megöléséről megtudnék valamit, már az is megtenné. De igencsak valószínű, hogy az efféle elintéznivalót Stillson Sonny Ellimanre bízza. És minden gyanúm ellenére sem vagyok egészen biztos abban, hogy Edgar Lancte még mindig Stillson után kurkászott, amikor meggyilkolták. Talán Sonny Elliman frakkját elkaphatnám, de akkor még mindig nem készítettem ki Stillsont.
S a második változat mindenekfelett túl kockázatos. A veszély iszonyatos, oly iszonyatos, hogy nem is engedem meg magamnak túl gyakran a »nagy látomás« fölidézését. Mindig ördögi fejfájást hoz rám.
Vadabb pillanataimban azt is latolgattam, hogy megpróbálom kábszeren kapni, ahogy az az alak csinálta, akit Gene Hackman játszott a Francia kapcsolat második részében, vagy LSD-vel zsongatom be, amit belecsempészek az ásványvizébe, vagy bármibe, amit inni szokott. De ez csak krimikitaláció. Akkora ügyről van szó, hogy ez a »változat« szóra se érdemes. Talán el is rabolhatnám. Elvégre még csak képviselő. Hogy heroint vagy morfiumot hol szerezhetnék, azt nem tudom, de LSD-t még itt is keríthetnék a jó öreg phoenixi útfenntartóknál Larry McNaughtontól. Vannak neki tablettái mindenféle célra. De az is megeshet (ha egyáltalában hajlandók vagyunk föltételezni a fentieket), hogy nagyon is élvezné a mámort?
Rálőni és megnyomorítani? Lehet, hogy sikerülne, és lehet, hogy nem. Úgy hiszem, megfelelő körülmények közt sikerülne – Trimbullban például sikerült volna. Mondjuk, sikerül. George Wallace, azok után, ami Laurelben történt vele, nem volt már többé ütőképes politikai erő. Másfelől: Franklin Delano Roosevelt a tolószékéből folytatta le kampányát, és előnyt kovácsolt a dologból.
Marad hát az adu: a merénylet. Ez az egyetlen vitathatatlan alternatíva. Az ember nem indulhat az elnökválasztáson, ha hulla.
Ha meg tudnám húzni a ravaszt.
És ha igen, milyen következményekkel járna rám nézve?
Ahogy Bob Dylan énekli: »És ezt még kérded, kicsikém?«”
Bőven voltak más jegyzetek és gondolatok, de az egyetlen fontos ki volt másolva, és szépen, akkurátusan bekeretezve: „Tételezzük föl, hogy a gyilkosság bizonyul az egyetlen alternatívának. És tételezzük fel, hogy kiderül: meg tudom húzni a ravaszt. Gyilkolni akkor is bűn. Gyilkolni bűn. Gyilkolni bűn. Kell lennie más válasznak is. Hála legyen Istennek: sok évem van még.”

3

Ám Johnnynak mégsem volt sok éve. 1978 decemberének elején (nem sokkal azután, hogy egy másik kongresszusi képviselőt, a kaliforniai Leo Ryant lelőtték egy őserdei reptéren a délamerikai Guayanában) – Johnny Smith rádöbbent, hogy fogytán az ideje.

Huszonhatodik fejezet

1

1978. december 26-án délután fél háromkor Bud Prescott egy magas, szikár, őszülő hajú és erősen bevérzett szemű fiatal férfit szolgált ki. Bud a három kereskedősegéd egyike volt, akik karácsony másnapján a phoenixi Negyedik Utcában lévő sportszeráruházban dolgoztak, s leginkább cserével foglalkoztak. Ám ez az illető fizető vásárló volt.
Azt mondta, jó, könnyű, automata kézi lőfegyvert szeretne. Bud többfélét is mutatott neki. Karácsony másnapján elég lanyha volt a forgalom a fegyverosztályon; a férfiak, akik puskát kaptak karácsonyra, igen ritkán akarták kicserélni bármi másra.
Ez az illető mindet gondosan szemügyre vette, azután egy .243-as kaliberű Remington 700 mellett döntött, ami igen jóképű puska, meglehetősen sima röppályával. A fegyverkönyvet John Smith néven írta alá, és Bud ezt gondolta: Ha ez nem álnév, hát akármi legyek. „John Smith” készpénzzel fizetett – egy bankjegytől duzzadó tárcából húzta elő a húszasokat. Ott helyben át is vette a puskát. Bud úgy gondolta, ugratja kicsit, és fölajánlotta, hogy neve kezdőbetűit ingyen beleégettetheti a puskatusba, de „John Smith” csak megrázta a fejét.
Amikor „Smith” kifelé tartott az áruházból, Bud észrevette, hogy feltűnően biceg. Nem lenne gond újra azonosítani ezt az ipsét, gondolta, különösen ezzel a sántítással meg a nyakán végigfutó függőleges sebhelyekkel.

2

December 27-én délelőtt fél tizenegykor sovány és sántító férfi lépett be a phoenixi irodaszer-kereskedésbe, és az ott lévő eladóhoz, Dean Clayhez lépett. Clay később elmondta, hogy föltűnt neki a férfi egyik szemében lévő „vérpókháló”, ahogy az édesanyja hívta az ilyet. A vevő közölte, hogy nagyméretű diplomatatáskát szeretne vásárolni, s végül kiválasztott egy mutatós marhabőr táskát, a legjobb minőséget, 149 dollár 95 centért. És a bicegő férfit a készpénzkasszához irányították, ahol új húszasokkal fizetett. Az egész ügylet, az érdeklődéstől a fizetésig alig tartott tovább tíz percnél. A vevő kiment az üzletből, jobbra fordult a városközpont irányába, és Dean Clay nem látta többé, míg fényképe meg nem jelent a Phoenix Sun-ban.

3

Ugyanaznap késő délután a phoenixi Armtrak pályaudvaron egy őszülő hajú, magas férfi lépett Bonita Alvarez pénztárablakához, és a Phoenix-New York-i vonatutazás iránt érdeklődött. Bonita megmutatta neki a járatokat. A férfi ujjával követte és gondosan följegyezte menetrendjüket. Megkérdezte Bonnie Alvarezt, adhatna-e neki jegyet január harmadikára. Bonnie belezongorázta a computere billentyűzetébe, és közölte: adhat.
– Akkor lenne szíves... – kezdte a magas férfi, majd elhalt a hangja. Fél kezét fejéhez emelte.
– Nincs jól, uram?
– Tűzijáték – mormolta a magas férfi. A lány később elmondta a rendőrségnek, hogy egészen biztos benne: ezt mondta a férfi: Tűzijáték.
– Uram? Rosszul van?
– Fejgörcs – felelte. – Elnézését kérem. – Mosolyogni próbált, de az erőfeszítés nem sokat derített elnyúzott, fiatal-öreg arcán.
– Kér aszpirint? Van nálam.
– Nem, köszönöm. Elmúlik.
Kiírta a jegyeket, és közölte vele, január hatodikán késő délután érkezik majd a New York-i Központi Pályaudvarra.
– Mennyibe kerül?
A lány közölte az összeget, és megkérdezte:
– Készpénz lesz vagy csekk?
– Készpénz – mondta az, és előhúzta a tárcáját, teli húszassal és tízessel.
Bonnie megszámolta, visszaadta az aprót, a nyugtát, a jegyeit. – A vonata délelőtt tíz-harminckor indul – mondta. – Kérem, legyen itt 10.10-kor beszállásra készen.
– Rendben – mondta az. – Köszönöm.
Bonnie rávetette hivatali mosolyát, de Mr. Smith már fordult is elfelé. Az arca igen sápadt volt, s Bonnie biztos volt benne: ezt a férfit igen erős fájdalom gyötri.
A lány egészen határozottan emlékezett rá, hogy tűzijáték-ot mondott.
Elton Curry jegykezelő volt az Armtrak-vasút Phoenix-Salt Lake vonalán. A magas férfi január 3-án, pontosan 10 órakor érkezett, s Elton fölsegítette a lépcsőn a kocsiba, mert a férfi erősen sántított. Meglehetősen ócska, agyonhorzsolt s a széleken kirojtosodott, skótkockás utazóbőrönd volt az egyik kezében, a másikban vadonatúj marhabőr diplomatatáska. Úgy vitte a diplomatatáskát, mintha igen nehéz volna.
– Segíthetek, uram? – kérdezte Elton, a diplomatatáskára értette, de az utas a bőröndöt nyújtotta át neki, a jegyével együtt.
– Nem, köszönöm, a jegyet majd útközben, uram.
– Rendben. Köszönöm szépen.
Nagyon udvarias ember volt, mondta később a jegykezelő az őt kihallgató FBI-embereknek. És bőven adott borravalót.

5

1979. január 6-án szürke, borús idő volt New Yorkban – a hó a levegőben lógott, de nem esett le. George Clement taxija a Biltmore Szálló előtt parkolt, a Központi Pályaudvarral szemközt.
Kinyílt az ajtó, s egy őszülő hajú fiatalember szállt be, óvatosan és kissé nehezen mozgott. Egy utazóbőröndöt és egy diplomatatáskát tett maga mellé az ülésre, becsukta az ajtót, s azután az üléstámlának döntötte fejét, s egy pillanatra lehunyta a szemét, mint aki igen-igen fáradt.
– Hová megyünk, jóuram? – kérdezte George.
Utasa egy papírszeletre nézett.
– Port Authority pályaudvar – mondta.
George indított. – Maga elég sápadt, jóuram, mint akit ájulás környékez. A sógoromnak volt ilyen színe, amikor az epekőrohamai rátörtek. Magának is vannak kövei?
– Nincsenek.
– A sógorom aszongya, az epekő jobban fáj mindennél. Kivéve talán a veseköveket. Tudja-e, mit mondtam neki? Megmondtam: iszonyú nagy barom vagy, Andy, mondok, klassz ember vagy, bírlak, de iszonyú nagy barom vagy. Volt-e már rákod, Andy?, mondok. Szóval megkérdeztem tőle, volt-e már rákja nekije. Merthogy mindenki tudja: a rák a legrohadtabb. – George hosszan belenézett a visszapillantó tükörbe. – Komolyan kérdem, jóuram... jól érzi magát? Merthogy, az igazat szólva, úgy fest, mint egy fölmelegített hulla.
Az utas így válaszolt:
– Kiválóan érzem magam. Csak... egy másik taxizás jutott az eszembe. Jó néhány évvel ezelőtt volt.
– Jól van no – felelte George bölcsen, mint aki pontosan tudja, miről is beszél a férfi. New York dugig van flúgosokkal, az már igaz. És eme észrevételre fordított rövid szünet után tovább mesélt a sógoráról.

6

– Mami, beteg ez a bácsi?
– Sss.
– Jó, de beteg?
– Maradj már csöndben, Danny. A fiatalasszony rámosolygott a Greyhound-busz másik üléssorában ülő férfira, afféle ugye-mennyi-csacsiságot-beszélhek-a-gyerekek mosollyal, de a férfi, úgy tűnt, nem hallott semmit. Szegény csakugyan betegnek látszott. Danny csak hároméves volt, de ebben nem tévedett. A férfi fásultan nézett ki a hóba, amely röviddel azután kezdett hullni, hogy elhagyták a connecticuti államhatárt. Túlságosan sápadt volt, és túlságosan vézna, és egy borzadályos Frankenstein-seb nyúlt ki kabátgallérja fölé, egészen az álláig. Mintha valaki le akarta volna metélni a fejét valamikor nem is olyan régen – s ez majdnem sikerült is neki.
A Greyhound-busz a New Hampshire állambeli Porthsmoutba tartott, s ma este fél tízre kell odaérniök, ha a hó nem lassítja le túlságosan a dolgokat. Julie Brown és kisfia Julie anyósához készült látogatóba, és a vén boszorkány, mint mindig, most is agyonkényezteti majd Dannyt, Dannynek pedig egyéb se hiányzik.
– Meg akarom nézni a bácsit.
– Nem lehet, Danny.
– Látni akarom, hogy beteg-e.
– Nem!
– Jó, de hátha kipruccann, mami? – Danny szeme határozottan fölragyogott ettől a frissen fölbukkant lehetőségtől. – Hátha itt most mindjárt kipruccan!
– Danny, elhallgass!
– Hé, bácsi! – kiáltotta Danny. – Ki fog pruccanni?
– Danny, fogd be a szád! – sziszegte Julie, és arca égett zavarában..
Danny ekkor elbőgte magát, nem igazi sírással, csak azzal a nem-tehetem-ami-nekem-tetszik nyafogással, amitől az anyjának mindahányszor kedve támadt elkapni és addig csípni a gyerek karját, amíg annak csakugyan lesz miért sírnia. Ilyen alkalmakkor, amikor ronda hófúvásban buszozott az éjszakában a nyafogó fiával, azt szerette volna, ha a saját anyja ivartalanította volna még jóval az ivarérettsége előtt.
Ekkor történt, hogy a másik üléssorban ülő férfi odafordult, és rámosolygott – fáradt és fájdalmas mosollyal, de mégis kedvesen. Julie észrevette, hogy a férfi szeme szörnyen véreres, mintha sírt volna. Megpróbált visszamosolyogni, de csak hamis és zavart mosolyra futotta. Az a vörös bal szem – és a nyakán végigfutó seb – beárnyékolta és visszataszítóvá tette a férfi fél arcát.
Julie azt remélte, hogy a túlsó üléssorban ülő férfi nem fog egészen Portsmouthig utazni, de mint később kiderült, odáig utazott. Az asszony még észrevette őt az állomáson, miközben Danny nagyanyja fölkapta a kisfiút, s az boldogan kacarászott a karjában. Julie látta, amint az idegen az állomás ajtaja felé tart, egyik kezében rojtos szélű bőrönd, másikban új diplomatatáska. És egy pillanatra végigfutott hátán a hideg. Nem bicegett, nagyon erősen sántított. De volt valami hajthatatlanság a járásában, mondta Julie később az állami rendőrségnek. Mint aki pontosan tudja, hová tart, és senki meg nem akadályozhatja abban, hogy odaérjen.
A férfi azután kilépett a sötétségbe, s ő elveszítette szem elől.

7

A New Hampshire-i Timmersdale kicsi város Durhamtól nyugatra, épp hogy a választókörzeten belül. A legkisebb Chatsworth-üzem tartja életben, amely koromfoltos téglaóriásként trónol a Timmersdale folyó partján. A város – a helybéli kereskedelmi kamara szerint – annak köszönheti szerény hírnevét, hogy New Hampshire-ben elsőként itt vezették be a villany-közvilágítást.
Egy kora januári estén bicegő, korán őszülő hajú fiatalember lépett be a Timmersdale Ivóba, a város egyetlen sörmérésébe. Dick O'Donnell, a tulajdonos látta el a csaposi teendőket. Csaknem üres volt a helyiség, mert a hét közepe volt és újabb hóvihar készülődött. Odakinn máris összegyűlt két-három hüvelyknyi hó, s közelgett a többi.
A bicegő férfi letopogta cipőjéről a havat, a söntéspulthoz lépett, és egy Pabstot rendelt. O'Donnell fölszolgálta neki. A férfi ivott még kettővel, szép lassacskán, közben a pult fölött álló tévékészüléket nézte. Rossz volt a képcső már hónapok óta, az arcok akár az öregedő vámpíroké. O'Donnell nem emlékezett, hogy látta volna már errefelé ezt az alakot.
– Kér még egyet? – kérdezte O'Donnell azután, hogy kiszolgálta a sarokban üldögélő két öreg nőt.
– Még egy nem ártana – felelte a férfi. A tévé fölé mutatott, egy pontra. – Látom, ismeri.
Egy politikai karikatúra fölnagyítása volt ott, bekeretezve. Greg Stillsont ábrázolta, építőmunkás-sisakja hátracsapva a fején, amint épp egy elegáns öltönybe öltözött embert hajít le a Capitolium lépcsőjén. Az öltönyös férfi Louis Quinn volt, az a képviselő, akit azon kaptak tizennégy hónappal ezelőtt, hogy sápot szedett egy parkolóhely-engedélyezésért. A karikatúra címe: MEGTOLJUK A SZÉLTOLÓKAT, s a kép sarkán át macskakaparásos kézírással ez állt: Dick O'Donnell-nek, a Harmadik Választókerület legjobb kocsmárosának! Csak itasd őket tovább, Dick – Greg Stillson.
– Itattam én, abba hiba nincs – magyarázta O'Donnell. – Beszédet mondott itt a legutóbbi korteshadjárata idején. Táblákat rakott ki a városban, hogyaszongya gyertek szombat délután kettőre a kricsmibe, és igyatok egyet Greg számlájára. A büdös életbe nem csináltam még ilyen jó üzletet. Eredetileg csak arról volt szó, hogy egyetlen italra a vendégei a népek, de a végén ő állta az egész cechet. Ennél jobbat aztán el se tudok képzelni.
– Látom, csudára nagyra tartja ezt az embert.
– Hajjaj, de mennyire – mondta O'Donnell. – Puszta ököllel is szívesen nekimegyek annak, akinek más a véleménye róla.
– Hát ezt nem kockáztatom meg. – A vendég három negyedollárost tett le. – Hadd hívjam meg egy pohárra.
– Na jó. Nem bánom. Köszönöm, mister...?
– Johnny Smith a nevem.
– Örülök, hogy megismertem, Johnny. Én meg Dicky O'Donnell vagyok. – Csapolt magának egy pohár sört. – Igen, Greg sok jót tett New Hampshire-nek ezzel a részével. És akadnak, akik nem merik ilyen nyíltan kimondani, de én ki merem, ki én. Kimondom én nyíltan és hangosan. Greg Stillsonból egy szép napon elnök lesz.
– Gondolja?
– Bizony ám – felelte O'Donnell, és visszalépett a pulthoz. – New Hampshire nem elég nagy ahhoz, hogy egy Greg Stillsont megtartson. Marhanagy politikus, s ha ezt én mondom, az nem semmi ám. Én azt hittem, ez az egész politikusbanda csupa bitang és pénzeszsák. Még most is így gondolom, de Greg kivétel a szabály alól. Ennek ami szívén, az a száján. Ha maga öt évvel ezelőtt aszongya nekem, hogy én így beszélek egy politikusról, hát a pofájába röhögök. Aszontam volna: előbb lát maga engem verset olvasni, mint valami jót látni egy politikusban. De a szentségit: ez aztán a férfi!
Johnny így szólt:
– Ezeknek a nagy része csak addig akar haverkodni az emberrel, amíg a választók kedvét keresi, de ha megnyeri a hivatalt, akkor aztán „szarok rátok, megkaptam, amit akartam”, a következő választásig. Én magam Maine-ből jövök, s az egyetlen alkalommal, amikor Ed Muskie-nak írtam, tudja-e, mit kaptam válaszul? Egy sokszorosított levelet!
– Áhh, hiszen ez egy polák ott maguknál – kiáltotta O'Donnell. – Mit vár egy poláktól? Ide figyeljen, Greg minden áldott hétvégén visszajár a választókerületébe! Ez magának „szarok rátok, megkaptam, amit akartam”?
– Minden hétvégén? – Johnny a sörét kortyolgatta. – Hova? Trimbullba? Ridgewaybe? A nagyobb városokba?
– Van neki egy időbeosztása – magyarázta O'Donnell, hangjában tisztelettel, melyből érződött: ő még sosem volt képes beosztani az idejét. – Tizenöt város, a nagy helyektől, mint Capital City, le egészen az olyan csöpp városkákig, mint Timmersdale vagy Coorter's Notch. Hetenkint egyet vesz sorra, míg a lista végére nem ér, oszt ekkor kezdi megint elölről. Tudja maga, mekkora Coorter's Notch? Nyolcszáz lélek él ott. Szóval mi a véleménye arról az emberről, aki kiveszi a hétvégéjét Washingtonban, és lejön Coorter's Notchba, hogy ott fagyassza a tökit a hideg gyűlésteremben? Ez magának „szarok rátok, megkaptam, amit akartam”?
– Nem, ez csakugyan nem az – válaszolta az igazsághoz híven Johnny. – És mit csinál? Csak parolázik?
– Nem, kibérel egy termet minden városban. Lefoglalja az egész szombati napra. Délelőtt tíz tájban ér oda, és az emberek eljöhetnek és beszélhetnek vele. Elmondhatják neki az ötleteiket, tudja. Ha kérdéseik vannak, ő megválaszolja. Ha meg nem tudja megválaszolni, visszamegy Washingtonba, és megtalálja a választ rá! – nézett diadalmasan Johnnyra.
– Mikor járt utoljára Timmersdale-ben?
– Néhány hónapja – felelte O'Donnell. A pénztárgéphez ment, és a gép melletti papírhalmazban kotorászott. Ráakadt egy szamárfüles kivágatra, és odarakta a pultra Johnny elébe.
– Itt a lista. Pillantson csak bele, és mondjon véleményt róla.
A kivágat egy ridgewayi újságból származott. Már eléggé régi példányból. A cikk címe: STILLSON „VISSZAJELZÉSI KÖZPONTOKAT” ÁLLÍTOTT FÖL. Az első bekezdést alighanem érintetlenül emelték át a Stillson-féle sajtóinformációs nyersanyagból. Alatta azoknak a városoknak a sora következett, amelyekben Stillson a hétvégéit tölti majd, s a tervezett időpontok. Március közepéig nem volt esedékes a következő timmersdale-i látogatás.
– Szerintem ez derék dolog – bólintott Johnny.
– Aha. Meghiszem azt. Sokaknak ugyanez a véleményük.
– E szerint a tájékoztatás szerint épp az elmúlt hétvégén kellett Coorter's Notchban járnia.
– Akkor bizony – nevetett O'Donnell. – A jó öreg Coorter's Notchban. Kér még egy sört, Johnny?
– Csak ha maga is velem tart – szólt Johnny, és lerakott a pultra még néhány bankjegyet.
– Hát nem bánom.
A két kocsmatöltelék öreglány közül az egyik pénzt dobott a wurlitzerbe, s abból Tammy Wynette hangja csendült föl öregesen és fáradtan, mint aki csöppet se örül annak, hogy itt van, s rázendített a „Stand by your man”-re.
– Hé, Dick! – károgta a másik. – Megszűnt a kiszolgálás ebben a kupiban?
– Fogd be a pofád! – üvöltötte vissza a tulaj.
– Bazdmeeeeg! – kiáltott a nő, és fölvihogott.
– Szentségit, Clarice, mondtam már neked, hogy énnálam ne mondd ki ezt a szót! Mondtam már...
– Á, hagyd abba, és hozz má sört!
– Utálom ezt a két vén kurvát – motyogta Johnnynak O'Donnell. – Két vén szeszkazán. Már millió éve ülnek itt, és nem lepne meg, ha túlélnének és köpnének a síromra. Pokoli világ ez néha.
– Igen, pokoli.
– Elnézést, mindjárt jövök vissza. Van egy kisegítő lányom, de azt télen csak pénteken és szombaton jár be.
O'Donnell kimért két korsó sört, és odavitte az asztalukhoz. Mondott nekik valamit, amire Clarice azt válaszolta:
– Bazdmeeg! – és újra vihogott. A sörözőt halott hamburgerek kísértete járta át. Tammy Wynette énekelt az ócska, pattogatott kukoricaként recsegő lemezről. A fűtőtestek nehézkesen lökték a meleget a helyiségbe, odakint hó verődött az ablaknak. Johnny megdörgölte a halántékát. Járt ő már ilyen kocsmában, meg száz másik kisvárosi csapszékben. Fájt a feje. Amikor az előbb kezet fogott O'Donnell-lel, máris tudta, hogy a kocsmárosnak van egy nagy, vén korcs kutyája, amelyet beidomított, hogy parancsra engedelmeskedjék. Az a nagy álma, hogy egyszer éjjel betör hozzá egy rabló, s neki akkor törvényes joga ráuszítani a kutyát, s azután eggyel kevesebb istenverte, mocsok, gennyes hippi, csibész lesz a világon.
Jaj, hogy sajgott a feje.
O'Donnell jött is vissza, közben a kezét törölgette kötényébe. Tammy Wynette a szám végére ért, és Red Sovine lépett a helyére, CB-n hívta a Teddy-mackót.
– Még egyszer kösz a sört – szólt O'Donnell, és kimért még kettőt.
– Ugyan, örülök, hogy megismerkedtünk – mondta Johnny, miközben még mindig a lapkivágást tanulmányozta, – Coorter's Notch a múlt héten, Jackson a hét végén. Sose hallottam Jackson-ról. Elég kis város lehet, mi?
– Csak városka – bizonygatta O'Donnell. – Volt ott egy sípálya, de tönkrement. Sok ám a munkanélküli arra. Egy kis papírmalmuk van, meg csöppnyi nadrágszíj-földművelésük. De ő elmegy oda is, ne éljek, ha nem. Beszélget velük. Meghallgatja a sirámaikat. Maga hová valósi Maine-ben, Johnny?
– Lewistonba – hazudta Johnny. Az újságkivágás szerint Greg Stillson a városháza tanácstermében találkozik az érdeklődőkkel.
– Gondolom, a síelésből jött le, mi?
– Nem, fáj a lábam egy ideje. Már nem sízek. Csak átutazóban vagyok. Kösz, hogy megmutatta. – Johnny visszaadta a lapkivágást. – Nagyon érdekes.
O'Donnell gondosan visszarakta a többi papír közé. Ez volt az övé: egy üres kocsma, otthon egy kutya, amely parancsra harap, meg Greg Stillson. Greg járt az ő ivójában.
Johnny hirtelen azon kapta magát, hogy meghalni volna kedve. Ha a képessége az Isten ajándéka, akkor Isten veszedelmes holdkóros, akit meg kellene fékezni. Ha Isten azt akarta, hogy Greg Stillson meghaljon, miért nem folyatta le a szülőszobai csatornán, köldökzsinórjával a nyaka körül? Vagy mért nem akasztott meg a torkán egy húsdarabkát? Vagy miért nem mért rá áramütést, miközben épp a rádióját csavargatta? Vagy fullasztotta bele a kavicsbánya tavába? Miért kell Istennek Johnny Smithszel elvégeztetnie ezt a piszkos munkát? Nem az ő felelőssége, hogy megmentse a világot. Elmebetegekre vall az ilyesmi, és csak elmebetegek vállalkoznának ennek megkísérlésére. Hirtelen elhatározta, életben hagyja Greg Stillsont és szemen köpi Istent.
– Jól van, Johnny? – kérdezte O'Donnell.
– Tessék? Hogyne, persze.
– Elég fura volt a képe egy pillanatig.
Chuck Chatsworth, amint ezt mondja: Ha nem ölném meg, félnék, hogy azok az embermilliók, akiket a végén elpusztított, mind üldöznének, a síromig.
– Elbambultam, nyilván – felelte Johnny. – Szeretném, ha tudná, hogy nagyon kellemes volt együtt sörözni magával.
– Magával is – bólogatott O'Donnell, látszott rajta: jólesett neki. – Bárcsak más átutazók is így éreznének. Csak átrobognak itt, a síparadicsomok irányába, tudja. A nagy helyekre. Ott szakítják ám le a nagy pénzeket. Ha azt gondolnám, hogy megállnak és betérnek, kipofoznám kedvükre ezt a bájzlit. Plakátok lennének, tudja, Svájcról, Coloradóról. Kandalló. Rock'n'roll lemezekkel raknám teli a masinát, nem ezzel a cikis zenével. Akkor... jó lenne, tudja. – Megvonta a vállát. – Nem vagyok én olyan rossz fiú, a szentségit.
– Hát persze hogy nem – helyeselt Johnny, leszállt a bárszékről, s közben a kutyára gondolt, aki ölesre van idomítva, meg a reménybeli kóbor betörőre.
– Jó, akkor mondja el a barátainak, hogy itt vagyok – kérte O'Donnell.
– Ebben biztos lehet – felelte Johnny.
– Hé, Dick! – bömbölte az egyik vén szatyor. – Hol a szíves kiszolgálás ebben a kupiban?
– Miért nem hordod el magad a búsba? – üvöltött rá O'Donnell, és elvörösödött.
– Bazdmeeg! – kiáltott vissza Clarice, és vihogott.
Johnny csöndben kisurrant a sűrűsödő havazásba.

8

A portsmuthi Holiday Innben szállt meg. Amint aznap este hazatért, szólt a portán, készítsék el a számláját, hogy reggel korán kiköltözhessen.
Szobájában leült a személytelen Holiday Inn-íróasztalhoz, elővett minden írószert, és kézbe vette a Holiday Inn-tollat. Zakatolt a feje, de megírandó levelek várták. Elmúlt már az a pillanatnyi lázadása, ha ugyan lázadás volt. Továbbra is fennállt lezáratlan ügye Greg Stillsonnal.
Megbolondultam, gondolta. De tényleg. Teljesen elment az eszem. Már szinte látta a nagybetűs címeket. EGY ELMEBETEG LELŐTTE NEW HAMPSHIRE KÉPVISELŐJÉT. STILLSON ELLEN MERÉNYLETET KÖVETETT EL EGY ŐRÜLT. GOLYÓZÁPOR VETETT VÉGET EGY NEW HAMPSHIRE-i KÉPVISELŐ ÉLETÉNEK. És persze a Belső Látásnak is meglesz a csemegéje. MEGÖLTE STILLSONT AZ ÖNJELÖLT „LÁTÓ”, 12 PSZICHIÁTER VÁLASZOL: MIÉRT TETTE SMITH. Netán annak a Deesnek a széljegyzetével, amelyben most elmondja, mint fenyegette meg Johnny, hogy hozza a puskáját és „lelövi birtokháborításért”.
Őrült vagyok.
A kórházi adósság rendezve, ám ez mégis újabb számlákat hagy majd hátra, s apjának kell majd fizetnie. Apja és új felesége egy ideig a hírhedettség rivaldafényében él majd. Ők kapják a gyűlölködő leveleket. Mindenkit meginterjúvolnak majd, akit Johnny ismert – Chatsworthékat, Samet, Bannerman seriffel. Saraht? Hát olyan messzire talán nem jutnak el. Elvégre nem akkora horderejű ügy, mint ha az elnököt akarná lelőni. Legalábbis még nem elnököt. És akadnak, akik nem merik ilyen nyíltan kimondani, de én ki merem, ki én. Kimondom nyíltan és hangosan. Greg Stillsonból egy szép napon elnök lesz.
Johnny megdörgölte a halántékát. A fejgörcs mély, lassú hullámokban érkezett, és egyiktől se íródtak meg a levelei. Maga elé tette az első ív papírt, fogta a tollat, és fölírta: Drága Apa. Szél csapdosta az ablakot, azzal a száraz, szemcsés zajjal, ami komoly havazást jelent. Azután a tolla előbb lassan, majd egyre sebesebben nekivágódott a papírnak.

Huszonhetedik fejezet

1

Johnny föllépkedett a falépcsőn, amelyről lesöpörték a havat és fölszórták sóval. Két szárnyas ajtón haladt át, meg egy előcsarnokon, benne szavazógolyók mintapéldányai és egy rendkívüli tanácsülésről szóló hirdetmény, amelyet február harmadikán rendeznek itt, Jacksonban. Volt további hirdetmény Greg Stillson küszöbönálló látogatásáról, s egy kép magáról a nagy emberről, sisakja kackiásan hátracsapva, vigyora az a kemény, ferde „Elbánunk velük, mi?”-vigyor.
A tanácsterembe vezető ajtó mellett kissé jobbra tábla, amelyre Johnny nem számított, és csöndben töprengett előtte néhány másodpercig, ajkáról párafelhők szálltak föl. AUTÓVEZETŐI VIZSGÁK – ez volt a táblán. Faállványon állt. KÉSZÍTSE ELŐ IRATAIT.
Kinyitotta az ajtót, bement a kábító hőségbe, amelyet nagy, fafűtéses kályha árasztott. Egy rendőr ült egy íróasztal mögött. Síanorák volt rajta, cipzárja lehúzva. Asztalán iratok, s egy szerkezet is, a látásélesség vizsgálásához.
A rendőr fölnézett Johnnyra, s neki görcsbe rándult a gyomra.
– Miben állhatok rendelkezésére, uram?
Johnny a nyakában lógó fényképezőgépet babrálta. – Érdeklődöm, körülnézhetnék-e egy kicsit – felelte. – A Yankee magazin megbízásából jöttem. A maine-i, New Hampshire-i és vermonti városházák építészeti megoldásairól készítünk nagyobb összefoglaló riportot. Csomó fényképet készítünk, tudja.
– Csak lásson hozzá – bólintott a zsaru. – A feleségem örökösen a Yankee-t olvassa. Én elalszom rajta.
Johnny rámosolygott:
– A New England-i építészetben van valami... valami határozottság.
– Határozottság – ismételte el kétkedőn a zsaru, azután békén hagyta. – Kérem a következőt.
Fiatal férfi lépett az asztalhoz. Átadott egy vizsgalapot a rendőrnek, aki átvette, és így szólt. – Nézzen bele ebbe a szerkezetbe, legyen szíves, és azonosítsa a forgalmi jelzéseket, amelyeket mutatni fogok magának.
A fiatalember belekukucskált a masinába. A rendőr maga elé húzott egy tesztlapot. Johnny végighaladt a jacksoni városháza tanácstermének széksorai között, és elkattintott egy képet az elöl emelkedő szónoki emelvényről.
– Stoptábla – mondta a fiatalember a háta mögött. – A következő egy elsőbbségadási tábla... a következő egy forgalmi tájékoztató tábla – jobbra fordulni tilos, balra fordulni tilos, ilyesmi...
Johnny nem számított a tanácsteremben lévő zsarura; még annyi fáradságot se vett, hogy filmet vásárolt volna a kellékként használt fényképezőgépbe. De most már különben is késő volt meghátrálni. Ma péntek, s ha a dolgok úgy alakulnak, ahogy alakulniuk kell, Stillson holnapra itt lesz. Kérdésekre válaszol majd, és meghallgatja a jacksoni atyafiak javaslatait. Tekintélyes kíséret jön vele. Néhány munkatárs, néhány tanácsadó és még páran, józanul öltözött fiatalemberek, öltönyösen, sportzakósan, akik még nem is olyan rég farmernadrágban jártak és motorkerékpáron közlekedtek. Greg Stillson még mindig elszántan hitt a testőreiben. A trimbulli gyűlésen még lefűrészelt dákók voltak náluk. Most vajon van-e náluk lőfegyver? Olyan nehéz ügy lenne az Egyesült Államok egy képviselőjének, hogy engedélyt szerezzen lőfegyver viselésére? Aligha, gondolta Johnny. Csak egyetlen jó lehetőségre számíthat; abból kell majd kihoznia a maximumot. Tehát fontos volt szemügyre venni a helyiséget, kifürkészni, és eldönteni, elintézheti-e Stillsont itt, vagy jobb lenne-e odakinn várni rá a parkolóban, letekert ablakkal, ölében a puskájával.
Ezért jött hát ide, s most itt vizsgálódik, miközben egy zsaru alig tízméternyire tőle jogosítványokat ad ki.
Balra tőle hirdetőtábla állt, és Johnny lekattintotta üres fényképezőgépével – a mindenségit, miért nem szánt rá még két percet, és vett egy tekercs filmet? A táblát locsogó kisvárosi információk lepték el, jótékonysági vacsorákról, egy közelgő középiskolai színielőadásról, ebtartási engedélyről szóló közlemények és természetesen további hírek Gregről. Egy kartonlapon az állt, hogy Jackson első városi tanácsnoka gyorsírni tudó személyt keres, s Johnny úgy tanulmányozta ezt, mintha csudára érdekelné, agya pedig eközben nagy sebességgel száguldozott.
Természetesen: ha Jackson lehetetlen vagy akár csak kockázatos helyszín, várhat a jövő hétig, amikor is Stillson újra végigcsinálja ezt az egészet Upson városában, vagy még egy hétre rá Trimbullban. Vagy még egy hét múlva. Vagy az utána következőn.
Ezen a héten kell meglennie. Holnap.
Lekattintotta a sarokban álló nagy cserépkályhát, azután fölpillantott. Erkély volt odafönn. Nem, nem is pontosan erkély, inkább galéria, derékig érő, itt-ott áttört, faragott fakorláttal. Nagyon is lehetséges volna a korlát mögé kuporodni, és átlesni az egyik kis résen. A megfelelő pillanatban azután fölállna, és...
– Ez milyen márkájú fényképezőgép?
Johnny körülnézett, abban a biztos hiszemben, hogy a zsaru az. A zsaru meg óhajtja nézni majd a film nélküli kamerát – azután személyazonosságit kér majd – azután mindennek vége.
De nem a zsaru volt. Hanem a fiatalember, aki az autóvezetői vizsgát tette. Huszonkét év körüli, hosszú hajú és kellemes, nyílt tekintetű fiú volt. Antilopzakót és fakult farmernadrágot viselt.
– Nikon – válaszolta Johnny.
– Jó gép, hallja. Én csuda nagy kamerabuzi vagyok. Maga mióta dolgozik a Yankee-nek?
– Én, szóval, szabadúszó vagyok – felelte Johnny. – Dolgozom nekik is, néha a Country Journal-nak, néha a Downeast-nek, mikor hogy.
– Országos lapnak nem? A People-nek vagy a Life-nek?
– Nem. Legalábbis még eddig nem.
– Milyen f-stopot használ idebenn? Mi a fene az az f-stop?
Johnny vállat vont. – Leginkább hallás után játszom.
– Mármint szemre – mosolygott a fiatalember.
– Persze, szemre. – Kopj le, fiú, kérlek, kopj le.
– Engem is nagyon érdekelne a szabadúszás – magyarázta a fiatalember, és elvigyorodott. – Az a nagy álmom, hogy egy napon csinálok valami szenzációs képet, mint amilyen a zászlóbontás volt az Iwo Jimán.
– Úgy hallottam, azt megrendezték – felelte Johnny.
– Hát az lehet. Lehet. De klasszikus kép. Vagy mi lenne, ha levennék egy leszálló UFO-t? Jaj de bírnám. Van egy dossziéra való anyagom, amit errefelé lődöztem el. Ki a kapcsolata a Yankee-nél?
Johnny most már izzadt. – Igazság szerint csak erre az egy riportra kértek föl – mondta. – Úgy volt ez, hogy...
– Mr. Clawson, jöjjön csak – szólalt meg türelmetlen hangon a zsaru. – Szeretném átnézni magával ezeket a válaszokat.
– Hoppá, szólít a nagyfőnök – intett Clawson. – Viszlát utána, pajtás. – Elsietett, és Johnny néma sóhajjal eresztette ki a levegőt. Ideje eltűnni innen, méghozzá mihamarabb.
Elkattintott még két-három „képet”, hogy teljes körnek tűnjék, de alig tudta, mit lát a keresőben. Azután kiment.
Az antilopzakós fiatalember – Clawson – már elfeledkezett róla. Láthatólag elszúrta az írásbelijét. Ádázul vitázott a rendőrrel, aki csak a fejét rázta.
Johnny megállt egy pillanatra a tanácskozóterem bejáratánál. Balra tőle ruhatár. Jobbra egy bezárt ajtó. Megpróbálta, s nyitva találta. Keskeny lépcső vezetett fölfelé a homályba. A voltaképpeni irodák odafönn vannak, természetesen. És a galéria.

2

A Jackson House-ban szállt meg, egy kellemes kis szállodában a főutcán. Az épületet gondosan fölújították, s a fölújítás alighanem egy rakás pénzbe került, de a tulajdonosok nyilván arra számítottak, hogy kifizetődik majd a Jackson melletti sípályák révén. Ám a síközpont befuccsolt, s a kellemes kis szálloda ma épp hogy élt. Az éjszakai portás egy csésze kávé fölött szundikált, amikor Johnny vasárnap hajnali négykor, bal kezében diplomatatáskájával elment hazulról.
Keveset aludt az éjjel, csak éjfél után nyomta el kurta, könnyű álom. Álmodott. Ezerkilencszázhetven volt újra. Vásár. Sarahval állt a szerencsekeréknél, és ő ismét azt az őrületes, irdatlan erőt érezte. Orrlyukaiba égő gumi szaga hatolt.
– Nosza – szólt egy halk hang mögötte. – Imádom nézni, amint erre a pasira rájár a rúd. – Ő hátrafordult, s Frank Dodd állt ott fekete nejlon esőkabátjában, torka fültől fülig széles vörös vigyorrá metszve, szeme kísértetiesen villogott. Ő rémülten visszafordult a pavilon felé – ám a mutatványos most Greg Stillson volt, mindentudón vigyorgott rá, sárga kemény sisakja legényesen hátracsapva.
– Tessék, tessék, tessék – kántálta Stillson mély, zengő és vészjósló hangon. – Rakd csak, amire akarod, pajtás. Mit mondsz? A holdra akarsz kilőni?
Igen, a holdra akart kilőni. De amint Stillson mozgásba lendítette a kereket, Johnny észrevette, hogy az egész külső kör zöldre vált. Dupla nulla lett valamennyi szám. A banké minden szám.
Fölriadt, s az éj hátralévő részét azzal töltötte, hogy kinézett a jégvirág keretezte ablakon át a sötétségbe. Fejéből kiállt a fájás, amióta tegnap Jacksonba érkezett, s ő gyönge maradt utána, de higgadt. Ölbe tett kézzel üldögélt. Nem Greg Stillsonra gondolt, hanem a múltra. Anyjára, amint ragtapaszt tesz az ő fölhorzsolt térdére; arra, amikor egy kutya leszakította Nellie nagymama lehetetlen fürdőruhájának hátsó felét, s hogy ő mekkorát nevetett ezen; meg arra, hogy anyja egyszer rácsapott, és megsebezte a homlokát a jegygyűrűje kövével; apjára gondolt, amint arra tanítja, hogyan kell fölcsalizni a pecahorgot, s közben ezt mondja: Nem, nem fáj a kukacoknak, Johnny... legalábbis azt hiszem, nem fáj. Apjára gondolt, amint az zsebkést ajándékoz neki, és nagyon komolyan így szól: Megbízom benned, Johnny. Emlékek ömlöttek rá.
Most kilépett az erős hajnali hidegbe, cipője csikorgott a hóba ásott ösvényen. Lélegzete felhőkben szállt előtte. A hold már lement, de a fekete égen bolondos zűrzavarban szétszórva ott voltak még a csillagok. Isten ékszerdoboza. Így nevezte Vera mindig. Isten ékszerdobozába nézel, Johnny.
Végigment a főutcán, megállt a parányi jacksoni postahivatal előtt, s előkotorta kabátzsebéből a leveleket. Az apjának, Sarahnak, Sam Weizaknak, Bannermannak írt leveleket. A diplomatatáskát a lába közé állította a földre, kinyitotta a csinos kis téglaépület előtt álló postaládát, és egyetlen kurta pillanatnyi habozás után bedobta őket. Hallotta, amint belül lehuppannak, nyilván az első aznap bedobott levelek Jacksonban, s ettől a nesztől különös végérvényességérzet szállta meg. A levelek postázva – nincs többé visszaút.
Fölemelte a táskát, és mendegélt tovább. Most nem hallatszott más zaj, csak cipője csikorgása a hóban. A takarékpénztár bejárata fölött kemény fagyot jelzett a nagy hőmérő, a levegőben az a teljes, néma mozdulatlanság érződött, ami a New Hampshire-i hajnalok kizárólagos sajátja. Semmi se moccant. Üres volt az utca. A parkoló autók szélvédőit fagyhályog fedte. Sötétlő ablakok, behúzott sötétítőfüggönyök. Johnny szemében mindez iszonyatosnak, de egyben szentnek is tetszett. Nem, nem. Csöppet se szentséges dolog az, amiben jár.
Keresztülment a Jasper Streeten, s már ott is volt a városháza, fehéren és zord eleganciájában a csillogó hó fölszántott sáncai mögött.
Mit fogsz tenni, te nagyokos, ha a bejárati ajtót bezárták?
Nos, hát akkor majd megtalálja a módját, hogy átkeljen azon a hídon, ha kell. Johnny körülnézett, de senki se járt arra, aki láthatta volna. Ha az elnök jönne el ide egyik híres városi gyűlésére, akkor természetesen mindez másként lenne. A teret már előző este lezárták volna, s odabenn őrt állnának. Ám ez csak az Egyesült Államok képviselője, egy a négyszázból. Még nem nagymenő.
Johnny fölment a lépcsőn, és elfordította az ajtógombot. Az könnyedén fordult, ő belépett a hideg előtérbe, és behúzta maga után az ajtót. Fejfájása most visszatérőben volt, s együtt lüktetett szaporán dobogó szívverésével. Lerakta a táskát, és kesztyűs ujjaival megmasszírozta a halántékát.
Hirtelen halk nyikorgást hallott. A ruhatári szekrény ajtaja kinyílt, és valami fehér hullott felé a homályból.
Johnny majdnem felkiáltott. Egy pillanatig azt hitte, holttest esik ki a szekrényből, akár egy horrorfilmben. De csak keménypapírra írt tábla volt, ez állt rajta: KÉRJÜK, KÉSZÍTSE ELŐ IRATAIT, MIELŐTT VIZSGÁRA MEGJELENIK.
Visszatette a helyére, azután a lépcsőre nyíló ajtó felé fordult.
Ez az ajtó most zárva volt.
Lehajolt, hogy jobban lásson a homályos fehér fényben, amely az utcáról szűrődött be az egyetlen ablakon át. Rugós zár, egy vállfával kipattinthatja, gondolta. Talált egyet a ruhatári szekrényben, s kampóját beleakasztotta az ajtó és a félfa közti résbe. Leszuszakolta a zárig, és forgatni kezdte. Fejében hevesedett a dübörgés. Végre meghallotta, amint a zár nyelve visszapattan, a drót meglökte.
Kinyitotta az ajtót. Fölvette diplomatatáskáját, és, továbbra is a vállfával, áthaladt rajta. Behúzta maga után az ajtót, és hallotta, amint a zár ismét bekattan. Fölment a keskeny lépcsőn, amely csikorgott és recsegett alatta.
A lépcső tetején rövid folyosó következett, mindkét oldalán ajtók. Végighaladt a folyosón, elhaladt a VÁROSI ÜGYINTÉZÉS, a VÁROSI TANÁCSNOKOK, az ADÓÜGYI SZAKÉRTŐ, a FÉRFIAK, a SEGÉLYEZÉS és a HÖLGYEK feliratú ajtók előtt.
A folyosó végén jelzetlen ajtó. Nem volt bezárva, s Johnny kijutott a tanácsterem galériájára. A terem bolondos árnyéksormintákkal terült el alatta. Becsukta maga mögött az ajtót, és megborzongott kissé az üres csarnok halk rebbenésű visszhangjaitól. Lépte is visszhangot vert, amint a galéria jobb oldala felé tartott, majd balra fordult. Most a terem jobb oldali széle fölött járt, úgy nyolcméternyire a földszinttől. Megállt egy ponton a cserépkályha fölött, közvetlenül szemben azzal az emelvénnyel, ahol Stillson áll majd öt és fél óra múlva.
Leült, keresztbe rakott lábbal pihent kicsit. Megpróbálta mély lélegzéssel leküzdeni a fejfájását. A cserépkályha még nem fűtött, Johnnyt a hideg mindinkább körülfogta, s azután átjárta. Közelgő hóvihar előszele.
Amikor kicsit jobban érezte magát, kitapogatta a diplomatatáska csatjait. A kettős kattanás ugyanúgy visszhangzott, mint léptei az imént, ez pisztolydörrenésként szólt.
Vadnyugati önbíráskodás, gondolta minden ok nélkül. Ezt mondta az ügyész, amikor az esküdtszék bűnösnek találta Claudine Longet-et, mert lelőtte szeretőjét: Rájött, mi is az a vadnyugati önbíráskodás.
Johnny letekintett a táskába, megdörgölte a szemét. Látása kis időre megkettőződött, majd újra a helyükre kerültek a dolgok. Megérzett valamit a csupasz deszka felől, amelyen ült. Nagyon régi megérzés; ha fénykép ábrázolta volna, akkor szépiabarna árnyalatú. Emberek álltak itt, szivaroztak, beszélgettek, nevetgéltek, várták a városi gyűlés kezdetét. Mikor lehetett, 1920-ban? 1902-ben? Volt benne valami kísérteties, ez nyugtalanította. Egyikük a whisky áráról beszélt, az orrát túrta egy ezüst fogvájóval, és
(és két évvel azelőtt megmérgezte a feleségét)
Johnny megborzongott. Bármi is ez a megérzés, nem számít. Olyasvalakire vonatkozik, aki régen meghalt már.
A puska ott fénylett az ölében.
Ha háborúban teszik ugyanezt, érdemrend jár érte, gondolta.
Megtöltötte a fegyvert. Minden kattanás visszhangot vert, csak egyet, komorat, fölhúzott pisztoly zajáét.
Öt golyót töltött a Remingtonba.
Térdére rakta.
És várt.

3

Lassan hajnalodott. Johnny elszundított egy kicsit, de sokkal hidegebb volt annál, semhogy szundikálásnál többre telljen. A kevéske alvást lebegő, futó álmok hajszolták.
Valamivel hét után ébredt föl. Odalenn reccsenve nyílt az ajtó, s ő a nyelvébe harapott, hogy föl ne kiáltson: Ki van ott?
A gondnok volt az. Johnny a korlátba faragott egyik nyílásra nyomta a szemét, s lenn kövérkés férfit látott, vastag, kétsoros sötétkék tengerészkabátban. A széksorok közti középső úton haladt végig, karja teli fahasábokkal. A „Vörös folyóvölgy”-et dúdolta. Nagy reccsenéssel a fásládába dobta a hasábokat, azután eltűnt Johnny alatt. Egy pillanat múlva már a kályha kinyíló tűztérajtajának csikorgó zaja hallatszott.
Johnnynak hirtelen eszébe jutott az a párafelhő, amelyet minden kilégzéskor létrehoz. És ha a gondnok fölnéz? Meglátná-e?
Megpróbálta visszafojtani a lélegzetét, de ettől nyomban erősödött a fejgörcse, és látása ijesztően megkettőződött.
Most az összegyűrődő papír recsegése hallatszott, azután gyufasercenés. Enyhe kénes villanás a hideg levegőben. A gondnok tovább dúdolta a „Vörös folyóvölgy”-et, majd hangos és dallamtalan éneklésbe csapott át: „Azt beszélik, itthagyod a völgyünk... hogy' leszünk meg a mosolyod nééélkül...”
Most másféle reccsenés. A tűzé.
– Ez az, kapd be! – kiáltotta a gondnok közvetlenül Johnny alatt, s a tűztér ajtaja becsapódott. Johnny mindkét kezét szájára szorította, akár egy kötést, mert hirtelen öngyilkos vidámság töltötte el. Látta magát, amint fölemelkedik a galéria padlójáról, éppoly soványán és fehéren, ahogy az egy magára valamit adó kísérlethez illik. Látta magát, amint szárnyként szétterpeszti a karját, karmokként ujjait, s bongó hangon lekiált:
– Ezt meg te kapd be!
Alig tudta visszatartani a nevetést. Feje lüktetett, akár egy forró, túlérett paradicsom. Szeme őrülten vibrált és látása homályosuk. Hirtelen nagyon szeretett volna odébb menni az ezüst fogvájóval orrát piszkáló férfi képzetétől, de nem mert zajt csapni. Uramjézus, mi lesz, ha rátör a tüsszenthetnék?
Hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül őrületes, remegő visítás töltötte be a termet, úgy hatolt be Johnny fülébe, mintha vékony ezüsttűket szúrtak volna bele, s fúrták volna mind beljebb, belevibrált a feje. Kinyitotta a száját, hogy felordítson –
A visítás elhallgatott.
– Ó, te kurva – szólt társalgási modorban a gondnok.
Johnny átlesett a résen, és meglátta a gondnokot, amint a szónoki emelvény mögött áll és egy mikrofonnal babrál. A mikrofondrót hordozható kis erősítőhöz kígyózott le. A gondnok lement az emelvényről levezető néhány lépcsőfokon, és messzebb húzta a mikrofontól az erősítőt, azután a tetején lévő tárcsákat csavargatta. Visszament a mikrofonhoz, és újra bekapcsolta. Újabb nyávogás hallatszott, ezúttal mélyebb, majd lassan egészen elhalt. Johnny szorosan a homlokára szorította mindkét kezét, és megdörgölte.
A gondnok hüvelykujjával megpöckölte a mikrofont, s a zaj betöltötte a nagy, üres helyiséget. Úgy hangzott, mint az első kalapácsütés egy koporsó fedelén. S most a gondnok még mindig dallamtalan, de irgalmatlanságig fölerősített hangja, egy óriás hangja bömbölte Johnny fülébe: „AZT BESZÉLIK, ITTHAGYOD A VÖLGYÜNK...”
Hagyd abba, szerette volna ordítani Johnny. Kérlek, hagyd abba. Beleörülök, nem hagynád abba?
Az énekszó hangos, fölerősített kattanással ért véget, s a gondnok ezt mondta, a saját hangján:
– Ez az, kapd be, te kurva.
Újra kisétált Johnny látóteréből. Ismét papírrecsegés hallatszott, s lerángatott spárga pattanó nesze. A gondnok fütyörészve visszatért, nagy halom nyomtatott füzetet hozott. Nekiállt lerakni őket egymás mellé a padokra.
Amikor ezzel is készen lett, begombolta a kabátját, és kiment a teremből. Az ajtó zengve csapódott be mögötte. Johnny az órájára nézett. Háromnegyed nyolc volt. A gyűlésterem felmelegedett kissé. Ült és várt. Még mindig nagyon fájt a feje, de, bármily furcsa, könnyebben viselte, mint azelőtt bármikor. Csak azt kellett mondania magának, hogy nem kell már sokáig elviselnie.

4

Az ajtók pontosan kilenckor pattantak föl újra, s fölrebbentették szundításából. Kezét a fegyverre szorította, azután megnyugodott. A kémlelőréshez nyomta a szemét. Ezúttal négy férfi. Egyikük a gondnok, tengerészkabátja gallérját fölhajtotta. A másik három felöltőben, öltönyben. Sonny Elliman volt az egyik. Haja most rövidre volt vágva és takarosra fésülve, de csillogó zöld szeme nem változott.
– Minden rendben? – kérdezte.
– Győződj meg a saját szemeddel – válaszolta a gondnok.
– Ne sértődj meg, fater – szólt egy másik. A terem eleje felé indultak. Egyikük bekapcsolta az erősítőt, majd elégedetten újra kikapcsolta.
– Úgy viselkednek az emberei, mintha valami császár lenne, a szentségit – morogta a gondnok.
– Az is, az is – bizonygatta a harmadik, Johnny mintha ezt az embert is ismerte volna a trimbulli gyűlésről. – Még mindig nem jöttél rá, fater?
– Jártál odafönn? – kérdezte Elliman a gondnoktól, és Johnny ereiben meghűlt a vér.
– A lépcsőház zárva – válaszolta a gondnok. – Mint mindig. Még meg is ráztam.
Johnny némán hálálkodott az ajtó rugós zárának.
– Akkor is ellenőrizned kellett volna – közölte Elliman.
A gondnok elkeseredett nevetést hallatott. – Nem értlek benneteket. Kire számittok? Az Operaház fantomjára?
– Ugyan már, Sonny – szólt az a fiú, akiről Johnny úgy vélte, látta már. – Nincs odafönn senki. Ha elrobogunk abba a sarki lebujba, még épp van időnk egy kávéra.
– Az nem kávé – intette rendre Sonny. – Trágyalé, basszameg. Szaladj csak föl előbb, és győződj meg, nincs-e fönn senki, Moochie. Mindent szabály szerint csinálunk.
Johnny megnyalta a szája szélét és megmarkolta a fegyverét. Ide-oda tekingetett a keskeny galérián. Jobbján sima falban végződött. Balján az irodasorhoz vezetett, bármerre megy, teljesen mindegy. Ha moccan, meghallják. A tanácsterem így üresen természetes hangerősítőként viselkedett. Nincs hova tűnni.
Léptek zaja hallatszott lentről. Azután a terem és az előtér közti ajtó nyitásának-csukódásának zaja. Johnny dermedten és tehetetlenül várakozott. A gondnok és a másik kettő közvetlenül alatta társalgott, de nem hallotta, mit beszélnek. Feje úgy fordult el nyakán, mint egy lassú mozdony, s nézett a galéria hosszanti oldala felé, várta, hogy megjelenik az a fiú, akit Sonny Elliman Moochie-nak szólított, és véget vet mindennek. Moochie unott arckifejezése hamarosan döbbentté és hitetlenné válik, szája kinyílik majd:
– Hé, Sonny, egy alak van idefenn!
Most meghallotta a lépcsőn fölfelé mászó Moochie léptének fojtott neszét. Megpróbált valami másra gondolni. Semmi se jutott eszébe. Egyetlen perc se telik bele, és fölfedezik; halvány sejtelme sincs, miként akadályozhatná ezt meg. Bármit tesz, az egyetlenegy lehetőségének lőttek.
Ajtók nyíltak-csukódtak, egyre közelebb, egyre kevésbé tompán hallatszott a zajuk. Johnny homlokáról izzadságcsepp hullott le, és elsötétítette farmernadrágja szárát. Jól emlékezett minden egyes ajtóra, amely előtt hajnalban elhaladt. Moochie benézett a VÁROSI ÜGYINTÉZÉS-be és a VÁROSI TANÁCSNOK-hoz és az ADÓÜGYI SZAKÉRTŐ-szobába. Most kinyitja a FÉRFIAK feliratú ajtót, most bepillant abba az irodába, amely a SEGÉLYEZÉS-é, most pedig a HÖLGYEK mosdójába. Most az utolsó ajtó következik, amely a galériába vezet.
Kinyílt.
Két lépés hallatszott, amint Moochie a terem hátfelén végigfutó rövid galéria korlátjához lép.
– Oké, Sonny? Megnyugodtál?
– Minden rendjén van?
– Olyan itt, akár egy lepratelepen – válaszolta Moochie, s lent kitört a röhögés.
– Na, akkor gyere le, és mehetünk kávézni – szólt a harmadik férfi. És, bármilyen hihetetlen, ennyi volt az egész. Az ajtó becsapódott. A léptek távolodtak a folyosón, azután le a lépcsőn a földszintre.
Johnny elernyedt, s egy pillanatra minden szürkén úszott a szeme előtt. Ebből csak az a zaj rezzentette föl kissé, amikor az előtéri ajtó becsapódott, s a fiúk elmentek kávézni.
Odalenn a gondnok meghozta ítéletét:
– Kurva ez mind. – Azután ő is kiment, s a következő húsz perc során nem volt odabenn más, csak Johnny.

5

Fél tíz tájban szállingózni kezdtek a jacksoniak a gyűlésterembe. Elsőként három öreg hölgy érkezett ünnepi feketében, locsogtak-fecsegtek. Johnny figyelte, mint telepszenek le a kályha közelébe – csaknem teljesen az ő látókörén kívül –, és veszik kezükbe az ülésekre rakott füzeteket. A füzetek, mint kiderült, Greg Stillsont ábrázoló fényes fényképeket tartalmaztak.
– Rajongok ezért az emberért – szólt egyikük. – Már háromszor megszereztem az autogramját, s ma is szeretnék kérni tőle.
Ez volt minden csevely Greg Stillsonról. A hölgyek a továbbiakban a közelgő Szülőföld-Vasárnapot taglalták, amelyet a metodista egyház rendez.
Amennyire fázott az elején, olyan melege lett Johnnynak most, szinte közvetlenül a kályha fölött. Arra használta ki a rövidke apályt a Stillson biztonsági embereinek távozása meg az első helybéliek érkezése közt, hogy lehúzza zekéjét és felső ingét. Egyre törölgette zsebkendőjével izzadt arcát. Rossz szeme újra rendetlenkedett, homályos, vörös karikákat látott.
Odalenn kinyílt az ajtó, erőteljes bumm-bumm-bumm hallatszott, férfiaké, amint letopogják bakancsukról a havat, majd négy, kockás flanelzekés férfi ment végig a padsorok között és ült le az első sorba. Egyikük azonnal belefogott egy vicc mesélésébe.
Huszonhárom év körüli fiatalasszony érkezett négyévesnek látszó kisfiával. A kisfiún élénksárga mintás kék hótaposó szerelés volt, s azt tudakolta, beszélhetne-e a mikrofonba.
– Nem, kicsim – felelte az asszony, s beültek a férfiak mögé. A kisfiú azon nyomban rugdosni kezdte az előtte lévő padot, s az egyik férfi hátrafordult.
– Hagyd abba, Tom – szólt rá az anyja.
Már háromnegyed tíz. Az ajtó most már folyamatosan nyílt-csukódott. Mindenféle rendű és rangú, foglalkozású és korú férfiakkal és nőkkel telt meg a terem. A társalgás mind erőteljesebb zümmögéssé erősödött. Kíváncsi várakozás ült az arcokon. Ezek nem azért jöttek, hogy unottan választott küldöttjüket kérdezgessék; egy hús-vér sztár érkezését várták kis közösségükbe. Johnny jól tudta, hogy a „választó-jelölt találkozó”-k és „választó-képviselő találkozó”-k legtöbbje maroknyi vaskalapos részvételével zajlik, csaknem üres gyűléstermekben. Az 1976-os választás során a maine-i Bill Cohen vitája ellenfelével, Leighton Cooneyval mindössze huszonhat embert vonzott, a sajtón kívül. Ezek a találkozók lényegében pofafürdők, önigazolások – legyen mit meglengetni majd a soron lévő választáson. A legtöbbjét egy közepes méretű ruhásszekrényben is megrendezhetnék. Ám itt tíz órára a tanácsterem minden ülése megtelt, s húszan-harmincan még álltak is a terem hátsó részében. Valahányszor nyílt az ajtó, Johnny keze ráfeszült a fegyverre. És még mindig nem volt egészen bizonyos benne, képes lesz-e megtenni, bármi múlik is rajta.
Tíz óra öt, tíz óra tíz, s Johnny már-már azt gondolta, Stillsont feltartóztatták, vagy talán el se jön. S a lopva beléosonó érzés – a megkönnyebbülés volt.
Ekkor újra kinyílt az ajtó, s egy erőteljes hang ezt kiáltotta:
– Hé! Szevasztok, jacksoniak!
Meglepett, örömteli mormogás. Valaki eksztatikusan fölkiáltott:
– Greg! Hogy vagy?
– Én fickósan – vágta rá a választ Stillson. – Hát te, hogy s mint?
A fölcsattanó tapsok gyorsan üdvrivalgássá fokozódtak.
– Jóvan, hé! – kiáltotta túl Greg. Gyorsan végighaladt a padsorok között az emelvény felé, közben kezeket rázott.
Johnny nézte őt a kémlelőnyílásán át. Stillsonon vastag irhabunda volt báránygallérral, s a kemény sisakot ma gyapjú sísapka helyettesítette, élénkpiros pamaccsal a tetején. Megállt az emelvény alatt, és üdvözölte a sajtó három vagy négy jelenlévő képviselőjét. Villanófények pukkantak, a taps másodszor is felzúgott, a gerendák is beleremegtek.
És Johnny Smith hirtelen bizonyos lett benne, hogy most vagy soha.
Újra, méghozzá szörnyű és világos bizonyossággal rátörtek azok a megérzések Stillsonról, amelyek a trimbulli gyűlésen lepték meg. Sajgó, elkínzott fejében mintha tompa koppanást hallott volna, amint két dolog egyazon pillanatban, iszonyatos erővel összeér. Talán a végzet zaja volt ez. Túlságosan is könnyű lenne halogatni, hagyni, hadd beszéljen és beszéljen Stillson. Túlságosan könnyű lenne a dolgára hagyni őt, s csak ülni idefönn, kezébe támasztott fejjel, várni, amíg a tömeg ritkulni kezd, várni, míg a gondnok visszatér, hogy leszerelje a hangosító berendezést és összesöpörje a szemetet, s közben egyre áltatni magát, hogy lesz még egy következő hét, egy másik városban.
Most jött el az ideje, vitathatatlanul most, a földkerekség minden emberét érinti az, ami ebben az isten háta mögötti tanácsteremben zajlik.
Az a puffanó zaj a fejében – mintha az elrendeltetés pólusai összeérnének.
Stillson föllépdelt az emelvényre. Mögötte üres volt a tér. A három, kigombolt felöltőjű férfi a túlsó falnál ácsorgott.
És Johnny fölállt.

6

Mintha lassítva történt volna az egész. A túl hosszú üldögéléstől görcsölt a lába. Térde kidudorodott, akár a rozsdás petárda. Az idő szinte megdermedt, a taps egyre zúgott és zúgott, bár fejek fordultak és nyakak csavarodtak; valaki túlkiáltotta a tapsvihart, merthogy egy férfi állt a galérián, a férfinak fegyver van a kezében, s ilyet mind láttak már tévén, e helyzet klasszikus elemeit valamennyien fölismerték. A maga módján e helyzet épp annyira amerikai volt, mint Disney Csodavilága. A politikus, meg odafönn a fegyveres férfi.
Greg Stillson a nyakát gyűröttre elcsavarva feléje fordult. Sísapkája tetején billegett a pompon.
Johnny a vállához emelte a fegyvert. Mintha csak föllibbent volna oda a puska, érezte a koppanást, amint beilleszkedett az ízület mellé. A gyerekkori fogolyvadászatokra gondolt, apjával. Előzőleg szarvasvadászaton is jártak, de az egyetlen alkalommal, amikor Johnny látott egyet, képtelen volt meghúzni a ravaszt: rátört a hasmenés. Ez titok maradt, ugyanolyan szégyenletes, mint a maszturbálás, s soha senkinek nem beszélt róla.
Újabb sikoltás hallatszott. Az egyik öreg hölgy a szájához kapott, és Johnny látta a fekete kalapja széles karimáját díszítő műgyümölcsöket. Arcok fordultak feléje, nagy fehér nullák. Nyitott szájak, kis fekete nullák. A hótaposó szereléses kisfiú feléje mutatott. Anyja fedezni próbálta a gyereket. Stillson hirtelen bekerült a célkeresztbe, s Johnnynak eszébe jutott, hogy kibiztosítsa a fegyvert. A szemközt álló felöltős férfiak a zakójukba nyúltak, s Sonny Elliman lángoló zöld szemmel elüvöltötte magát:
– Feküdj! Greg, FEKÜDJ!
De Stillson csak bámult a galériára, s kettejük tekintete immár másodszor forrott össze egymást tökéletesen megértve – Stillson csak ugyanabban a pillanatban bújt le, amikor Johnny tüzelt. A puska nagyot dördült, zaja betöltötte a helyiséget, a golyó a szónoki emelvénynek csaknem az egész sarkát elvitte, a világos, nyers deszkáig csupaszította. Forgácsok röpültek. Az egyik a mikrofonnak pattant, s ettől újabb iszonyatos nyávogás hallatszott, ez hirtelen orrhangú, mély zúgásban halt el.
Johnny újabb töltényt nyomott a tárba, s megint lőtt. A golyó ezúttal a díszemelvény kopott szőnyegébe ütött lyukat.
A tömeg pánikszerűen, akár a birkák, megindult. Mind az üléssorok közti sáv felé igyekezett. Azok, akik a terem végében álltak, könnyen kimenekültek, de azután átkozódó, sikoltozó férfiak és nők tömörültek össze a szárnyas ajtó előtt.
Pukkanás hallatszott a terem túlsó feléből, s a korlát egy része hirtelen szétreccsent Johnny szeme előtt. Egy másodperccel később elsivított valami a füle mellett. Majd láthatatlan ujj fricskázta meg inggallérját. Ott szemközt mindhárom férfi kézifegyvert szegezett rá, s minthogy Johnny fönn állt a galérián, lőmezejük kristálytiszta volt – bár Johnny úgy vélte, akkor sem zavartatnák magukat túlságosan, ha netán ártatlan emberek állnának körülötte.
A három öregasszony közül az egyik megragadta Moochie karját. Zokogott, kérdezni akart valamit. A fiú félrelökte, és két kézzel rögzítette fegyverét. Most már puskaporszag érződött a teremben. Mintegy húsz másodperc telt el azóta, hogy Johnny fölállt.
– Feküdj! Feküdj, Greg!
Stillson még mindig ott állt az emelvény szélén, kissé behúzott nyakkal, és nézett fölfelé. Johnny beállította a fegyvert, s Stillson egy pillanatra halálpontosan szemközt állt vele. Ekkor pisztolygolyó szántott végig Johnny nyakán, hátravágta, s saját lövése vaktában szállt a levegőbe. A szemközti ablak csörömpölő üvegesővé semmisült. Vékony sikolyok szálltak föl lentről. Vér csugott le vállán és mellkasán.
Nahát, te aztán igazán pompás egy merénylő vagy, gondolta hisztérikusan. Gyerünk. Gyerünk, essünk túl rajta.
A bejáratnál kialakult tömörülés megtört, s az emberek most kezdtek kiáramlani. Füstfelhő szállt fel az egyik szemközti pisztoly csövéből, durranás hallatszott, s az a láthatatlan ujj, amely néhány másodperce megfricskázta a gallérját, most megjelölte Johnny halántékát. Nem számít. Semmi sem számít, csak az, hogy eltalálja Stillsont. Újra lövésre emelte a fegyvert.
De ezt most aztán –
Stillson, nagydarab ember létére, hallatlan sebesen mozgott. Az a sötét hajú fiatalasszony, akit Johnny az előbb már megfigyelt, félúton volt a padsorok közén, karjában tartotta síró gyerekét, és még mindig fedezni igyekezett testével. És amit ekkor Stillson tett, az annyira elképesztette Johnnyt, hogy kis híján elejtette a fegyvert. Stillson kiragadta a gyereket az anyja karjából, megpördült a galéria felé, s maga elé emelte a kisfiút. Már nem Greg Stillson volt a célkeresztben, hanem egy kicsi, vonagló test, rajta
(a szűrő kék szűrő sárga csíkok tigriscsíkok)
kék hótaposó szerelés, élénksárga pántokkal.
Johnny eltátotta a száját. Stillson volt az, igen. A tigris. De most a szűrő mögött.
Mit jelent ez? – kiáltotta Johnny, de a hang nem hagyta el az ajkát.
Ekkor a gyerek anyja sikoltott fel élesen; de Johnny hallotta már ezt az egészet valahol...
– Tommy! Adja vissza! TOMMY! ADD ŐT IDE, TE MOCSOK!
Johnny feje feketén duzzadt, dagadt, akár egy hólyag. Minden homályos. Egyetlen fényesség maradt a fegyvertávcső körül, a szálkereszt most közvetlenül annak a kék hótaposó szerelésnek a mellére irányult.
Lőjj, az isten szerelmére, meg kell tenned, mert elpucol –
És most – talán csak elhomályosuló látása okozta – a kék hótaposó szerelés terjedni kezdett, elfakította a látómező tojássárgaszínét, a sötét sárga pántokat, csíkozást, míg minden beleveszett.
(a szűrő mögött, igen, ott van a szűrő mögött, de mit jelent ez? azt jelenti, hogy biztonságban van, vagy csak azt, hogy én nem érhetem el? mit)
Lentről meleg fény lobbant – kialudt. Johnny agyának valamely homályos pontja regisztrálta: vakuvillanás volt.
Stillson félrelökte az asszonyt, és az ajtó felé hátrált, szeme a számító kalóz szemrésévé szűkült. Szorosan fogta nyakánál és ágyékánál a rúgkapáló gyereket.
Nem megy. Uram Istenem, bocsáss meg nekem, képtelen vagyok rá.
Ekkor még két golyó találta el, egyik a mellkasán, s hátralökte a falnak, majd visszapattantotta onnan, a második a hasa bal felébe, és nekipördítette a galéria korlátjának. Homályosan érzékelte, hogy elejtette a fegyvert. Az a galéria padlójára esett, és elsült, a falnak. Ekkor combja beleütközött a korlátba, Johnny lezuhant. A tanácsterem kétszer pördült meg szeme előtt, s ő recsegve-ropogva két padra esett, eltörte a gerincét és mindkét lábát.
Kinyitotta a száját, hogy fölsikoltson, de csak nagy vérfolyam jött ki rajta. Ott hevert az általa összetört padok szétforgácsolódott maradványai közt, és ezt gondolta: Vége. Kikészültem. Elszúrtam.
Kezek értek hozzá, nem valami gyöngédek. Átfordították. Elliman, Moochie meg a harmadik fickó volt ott. Aki átfordította, az volt Elliman.
Stillson jött, félrelökte Moochie-t.
– Hagyjátok a csudába ezt a pasast – üvöltötte. – Keressétek meg azt a stricit, aki a fényképet csinálta. Törjétek össze a kameráját.
Moochie meg a másik elment. Valahol a közelben a sötét hajú asszony kiáltozott: – ...egy gyerek mögé, egy gyerek mögé bújt, mindenkinek elmondom...
– Hallgattasd el a nőt, Sonny – szólt Stillson.
– Meglesz – ígérte Sonny, és eltűnt Stillson mellől.
Stillson Johnny mellé térdelt. – Ismerjük mi egymást, jóember? Hazudni nem érdemes. Vége a dalnak.
Johnny ezt suttogta:
– Találkoztunk már.
– Azon a trimbulli gyűlésen, mi?
Johnny bólintott.
Stillson hirtelen fölkelt, s Johnny az ereje utolsó maradékával kinyújtotta a karját, és megragadta Stillson bokáját. Csak egy pillanatra; Stillson könnyedén elhúzódott. De épp elegendő volt.
Minden megváltozott.
Most emberek tolultak köré, de csak lábakat látott, arcokat nem. Nem számított. Minden megváltozott.
Elsírta magát a megkönnyebüléstől. Stillsont megérinteni ezúttal olyan volt, mint a semmit érinteni. Kiégett elemet. Kidőlt fát. Üres házat. Csupasz könyvespolcokat. Borospalackokat, amelyek már csak gyertyatartónak jók.
Halványuló fények. Távolodás. A lábak ott körülötte elhomályosultak, egybefolytak. Hallotta a hangjukat, a tanakodó, izgatott hablatyolást, de a szavakat nem. Csak a szavak zenéjét, s már ez is haloványult, magas, édes zümmögésbe mosódott össze.
Hátranézett, s ott volt az a folyosó, amelyből oly jó ideje előjött. Abból a folyosóból jött ő ki erre a fényes napvilágra. Épp csak hogy akkor még élt az anyja, s apja is ott volt, nevén szólították, míg ki nem tört hozzájuk. Ideje visszatérni oda. Legjobb lesz visszatérni.
Megtettem. Valamiképp megtettem. Nem értem, hogyan, de sikerült.
Sodródott a sötét krómfalú folyosó felé, nem tudta, lesz-e valami a folyosó túlsó végén, vagy nem, beérte vele, hogy majd megtudja, idővel. A hangok édes zümmögése elfakult. Elfakult a ködös fényesség is. De ő még mindig ő, Johnny Smith volt, sértetlenül.
Gyerünk abba a folyosóba, gondolta. Rendben van.
Úgy vélte, ha bejut abba a folyosóba, járni is képes lesz majd.

III. FELJEGYZÉSEK A HOLTSÁVBÓL

1

Portsmouth, N. H.
1979. január 23.

Drága apa,
Szörnyű levelet kell most írjak neked, s megpróbálom rövidre fogni. Mire megkapod, alighanem halott leszek már. Iszonyatos dolog történt velem, s azt hiszem, hogy jóval a baleset és a kóma előtt kezdődött. A látnokügyről természetesen tudsz, és nyilván emlékszel, amint anya esküdözik a halálos ágyán, hogy Isten akarta így, hogy Isten feladatot tartogat a számomra. Megkért, ne meneküljek el előle, s én meg is ígértem neki, hogy nem teszem – nem gondoltam komolyan, csak meg akartam nyugtatni. Most úgy tűnik, mintha valami különös módon igaza lett volna. Még mindig nem hiszek igazán Istenben, nem hiszek egy valós lényben, akinek tervei vannak velünk és kis feladatokat bíz ránk, mint a Cserkészet, hogy érdemjelvényeket nyerjünk az Élet Nagy Kirándulásán. De azt se hiszem, hogy mindaz, ami történt velem, puszta vakvéletlenből történt.
Ezerkilencszázhetvenhat nyarán elmentem egy Greg Stillson gyűlésre Trimbullba, ami New Hampshire harmadik választókerületében van. Ő akkor indult első ízben képviselőjelöltként, nyilván emlékszel, apa. Útban a szónoki emelvény felé többekkel kezet rázott, s a kezek közül az enyém volt az egyik. Ezt a részt nyilván nehéz lesz elhinned, annak ellenére, hogy működésben láttad a képességet. Ezúttal is „felvillanást” éltem át, csakhogy ez nem felvillanás volt, apa. Ez látomás volt, vagy a szó bibliai értelmében, vagy ahhoz igen hasonlatosan. Furcsamód nem volt olyan tiszta, mint néhány másik „megérzésem” – rejtélyes kék ragyogás borított mindent, ez sosem volt azelőtt –, de hihetetlenül nagy erejű volt. Az Egyesült Államok elnökeként láttam Greg Stillsont. Hogy milyen távoli jövőben, azt nem tudom megmondani, csak azt, hogy erősen megkopaszodott. Tizennégy évet mondanék, legfeljebb talán tizennyolcat. Mármost az én képességem az, hogy lássak, s nem az, hogy értelmezzek, s ebben az esetben megnehezítette a látóképességemet az a fura, kék szűrő, de azért épp eleget láttam. Ha Stillsonból elnök lesz, annyira meg fogja rontani a nemzetközi helyzetet, hogy az már eleve elég borzalmas lesz. Ha Stillsonból elnök lesz, a végén totális nukleáris háborút robbant ki. Úgy hiszem, ennek a háborúnak a során nemcsak két-három ország hajigál majd robbanófejeket, hanem legalább húsz – meg még a terrorista szervezetek.
Tudom, Apa, hogy mindez milyen őrültségnek tűnik. Számomra is. De nincsenek kétségeim, eszemben sincs, hogy hátranézzek és újra latolgassam ezt az egészet, kevésbé valószínűre és sürgetőre csökkentve, mint amilyen. Sosem tudtad – senki más se –, de nem a miatt az éttermi tűz miatt szöktem el Chatsworthék-tól. Úgy sejtem, Greg Stillson elöl szöktem, s az elöl, amit tennem kell. Mint Éliás, aki a barlangba rejtőzött, vagy Jónás, aki a cet gyomrában kötött ki. Azt gondoltam, tudod, hogy csak várok, és majd meglátom. Várok, és majd meglátom, hogy irtóztató jövőt sejtető jövendölésem beteljesül-e. Talán még mindig várnék, de tavaly ősszel a fejfájásom rosszabbodott, s történt egy incidens annál az útfenntartó csapatnál, ahol akkoriban dolgoztam. Azt hiszem, Keith Strang, a munkavezető, emlékszik rá...

2

Kivonat a tanúvallomásból, amely a William Cohen maine-i szenátor elnökletével ülésező un. „Stillson-bizottság” előtt hangzott el. A kérdéseket Mr. Norman Verizer, a bizottság főtanácsadója teszi fel. A tanú: Mr. Keith Strang, címe: 1431 Desert Boulevard, Phoenix, Arizona.

A tanúvallomás időpontja: 1979. augusztus 17.

Verizer: Tehát akkoriban Johnny Smith a phoenixi Közmunkaügyosztály alkalmazásában állt, ugyebár.
Strang: Igen, uram.
V.: Ez 1978. december elején volt.
S.: Igen, uram.
V.: És történt-e december hetedikén valami olyan esemény, amire különösképp visszaemlékezik? Valami, ami összefügg John Smithszel?
S.: Igen, uram. Nagyon is jól emlékszem.
V.: Lenne szíves elmondani a bizottságnak?
S.: Nos, nekem vissza kellett mennem a központi gépraktárba két negyvengallonos hordó narancssárga festékért. Utakat vonalazunk, kérem. Johnny, vagyis hát Johnny Smith kint volt a Rosemont Avenue-n azon a napon, amelyet ön említett, új sávjelzéseket helyezett el. Szóval én úgy negyed öt körül értem oda, kábé negyedórával fájront előtt, és bizonyos Herman Joellyn odajön hozzám, és azt mondja: „Nézd meg már Johnnyt, Keith. Valami baj van Johnnyval. Szóltam hozzá, de úgy tett, mintha nem is hallaná. Kis híján elgázolt. Csinálj már vele valamit.” Ezt mondta. Erre én: „De mi a baj vele, Hermie?” Herrnie meg így felel: „Nézd meg magadnak, valami cvikli van annál az ürgénél.” Erre fel végighajtottam az úton, és kezdetben még minden rendben is volt, de aztán – tyüha!
V.: Mit látott?
S.: Mármint mielőtt Johnnyhoz értem?
V.: Igen.
S.: A vonal, amelyet ő festett föl, bolondulni kezdett. Kezdetben csak egy picit; itt-ott kicsúszott, kicsit meghajlott, szóval nem volt teljesen egyenes. Pedig mindaddig Johnny volt a brigád legjobb vonalazója. Azután egyre cifrább lett a vonal. Ide-oda cikcakkozott az úton, nagy hurkokkal és csavarokkal. Néhol olyan volt, mintha körbe-körbe forgott volna néhányszor. Vagy száz yardon át meg egyenest a földpadkára húzta a csíkot.
V.: És mit tett ön?
S.: Megállítottam. Mármint a legvégén. Közvetlenül a vonalazógépe mellett fékeztem le, és ráordítottam. Ötször-hatszor kellett ordítanom. Mintha nem is hallotta volna. Azután felém lódította azt a masinát, és baromian benyomta a kocsim oldalát. Ugyancsak az Útfenntartás tulajdona. Erre aztán megnyomtam a kürtöt, és újra ráüvöltöttem, s ez mintha már eljutott volna hozzá. Leállította a gépet, és odanézett rám. Megkérdeztem, mi a jóisten csudáját művel.
V.: S mi volt Smith válasza?
S.: Azt mondta: szia. És kész. „Szia, Keith.” Mintha minden a legnagyobb rendben lenne.
V.: S az ön válasza erre...
S.: Az én válaszom, hát az eléggé cifra volt. Őrjöngtem. Johnny meg csak áll ott, nézdegél körül, és úgy kapaszkodik a vonalazógép szélébe, mintha elesne, ha elengedné. Ekkor döbbentem rá, milyen beteges a kinézete. Mindig is nagyon vékony volt, kérem, de most falfehér lett, és a szája széle valahogy... szóval... lebiggyedt. Először szinte nem is értette, mit beszélek. Azután körülnézett, és meglátta, milyen is az a vonal, végig az úton.
V.: És mit mondott?...
S.: Azt mondta, elnézést. Azután, valahogy... nem is tudom... megtántorodott, s az arcához kapott. Erre megkérdeztem, mi a baja, ő pedig azt mondta... mindenféle zűrzavaros dolgokat mondott. Nem volt semmi értelme.
Cohan: Mr. Strang, a bizottságot rendkívülien érdekeli minden, amit Mr. Smith mondott, s ami netán fényt vet erre az ügyre. Visszaemlékszik-e, mit mondott?
S.: Hát először azt mondta, nincs semmi baj, csak gumiszag van. Égő gumi szaga. Azután ezt mondta: „Az az akku fölrobban, ha fel akarod tölteni.” Meg valami effélét: „Van krumplim a ládában, mindkét rádió kinn van a napon. Minden kinn van a fáknál.” Ez minden, amire visszaemlékszem. Mondom, csupa zavaros és bolond dolgot beszélt.
V.: És mi történt ekkor?
S.: Megroggyant a térde. Elkaptam a vállánál fogva, a keze, amelyet eddig az arcán tartott, leereszkedett. És észrevettem, hogy a jobb szeme teli van vérrel. Azután elájult.
V.: De mondott még valamit, mielőtt elveszítette az eszméletét, ugyebár?
S.: Igen, uram, mondott.
V.: Éspedig?
S.: Ezt mondta: „Stillsonnal majd később bajlódunk, apa, ő most a holtsávban van.”
V.: Bizonyos benne, hogy ezt mondta?
S.: Igen, uram, biztos vagyok benne. Sosem felejtem el.

3

...s amikor fölébredtem, a kis szerszámkamrában voltam, a Rosemont Drive-i bázison. Keith azt mondta, menjek azonnal orvoshoz, addig be se jöjjek. Megijedtem, apa, de nem a miatt, amire Keith gondolt. Mindenesetre megbeszéltem egy időpontot, amikor fölkereshetem azt a neurológust, akit Sam Weizak említett a november eleji levelében. Előzőleg tudniillik megírtam Samnek, hogy félek kocsit vezetni, mert néhányszor kettőslátásom volt. Sam azon nyomban válaszolt, s azt írta, keressem fel ezt a dr. Vannt, azt írta, ő riasztónak tartja e tüneteket, de nem vállalkozik távdiagnózisra.
Akkor nem mentem el mindjárt. Azt hiszem, az embert igencsak könnyen átveri a saját esze, s egyre azt gondoltam – egészen az útvonalazó géppel történt incidensig –, hogy ez csak egy időszak, s ha túljutok rajta, jobban leszek. Azt hiszem, egyszerűen nem akartam rágondolni a másik alternatívára. De az útvonalazó-incidens már túl sok volt, s elmentem az orvoshoz, mert megijedtem – nem csupán magam miatt, hanem a miatt, amit tudok.
Tehát fölkerestem ezt a dr. Vannt, ő kivizsgált, azután ismertette velem az eredményt. Kiderült, hogy nincs annyi időm, mint amennyire számítottam, mert...

4

Kivonat a tanúvallomásból, amely a William Cohen maine-i szenátor elnökletével ülésező un. „Stillson-bizottság” előtt hangzott el. A kérdéseket Mr. Norman Verizer, a bizottság főtanácsadója teszi fel. A tanú: dr. Quentin M. Vann, címe: 17 Parkland Drive, Phoenix, Arizona.

A tanúvallomás időpontja: 1979. augusztus 22.

Verizer: A vizsgálatok befejezte és a diagnózis elkészülte után ön ugyebár a rendelőjében fogadta John Smitht.
Vann: Igen. Nehéz beszélgetés volt. Az ilyen beszélgetések mindig nehezek.
Ve.: Össze tudná-e foglalni, mi zajlott le önök között?
Va.: Igen. Úgy hiszem, hogy e rendkívüli körülmények közt az orvosi titoktartási szabályoktól el lehet tekinteni. Azzal kezdtem, hogy rámutattam Smithnek: rendkívül ijesztő dolgon esett át. Egyetértett. Jobb szeme még mindig borzalmasan véres volt, de már javult. Egy hajszálér elpattant benne. Legyen szabad utalnom a kórtörténetre... (Az anyag e része meghúzva és sűrítve)
Ve.: És miután ezt elmagyarázta Smithnek?
Va: A végső ítélet felől kérdezett. Ez az ő szóhasználata: „végső ítélet”. Igen mély hatással volt rám a nyugalma és a bátorsága.
Ve.: És ez a végső ítélet mi is volt, dr. Vann?
Va.: Tessék? Azt hittem, ez már világos. Johnny Smith koponyafalcsonti lebenyében kifejlődött tumor volt.
(Zűrzavar a hallgatóság soraiban; a kihallgatás kis időre megszakad.)
Ve.: Elnézését kérem, hogy félbeszakítottam, doktor úr. Emlékeztetni szeretném a hallgatóságot, hogy a bizottság ülése még tart, s hogy ez kihallgatótestület s nem szórakoztató műsor. Vagy rend lesz, vagy kiüríttetem a teremőrrel a helyiséget.
Va.: Kérem, nem történt semmi, Mr. Verizer.
Ve.: Köszönöm, doktor úr. Elmondaná-e a bizottságnak, miként fogadta Smith a hírt?
Va.: Nyugodtan. Rendkívül nyugodtan. Úgy hiszem, a szíve mélyén már megfogalmazódott a saját diagnózisa, s mindkettőnké azonos volt. Mindazonáltal azt mondta, nagyon megriadt. És megkérdezett, meddig élhet még.
Ve.: Ön mit mondott neki?
Va.: Azt mondtam, hogy ebben a stádiumban a kérdésnek nincs értelme, hiszen az opcióink még nyitottak. Elmondtam neki, hogy meg kell műteni. Szeretnék rámutatni, hogy ekkoriban még nem volt tudomásom a kómájáról, se rendkívüli – csodával határos – felépüléséről.
Ve.: És mi volt a beteg válasza?
Va.: Azt mondta, nem lesz műtét. Halkan mondta, de nagyon, nagyon határozottan. Műtét nem lesz. Mondtam, remélem, ezt még megfontolja, mert egy ilyen műtét visszautasítása egyértelmű a halálos ítélet aláírásával.
Ve.: Adott-e Smith választ erre?
Va.: Megkért, közöljem vele, hogy legjobb tudásom szerint meddig élhet ilyen műtét nélkül.
Ve.: S ön közölte vele?
Va.: Közöltem vele egy hozzávetőleges becslésemet, igen. Elmondtam neki, hogy a tumorok rendkívül egyenetlenül növekednek, s hogy ismertem olyan betegeket, akiknek a tumorja akár két évig is megállapodott, de az efféle megjuhászodás meglehetősen ritka. Elmondtam neki, hogy műtét nélkül emberi számítás szerint még minimum nyolc, maximum húsz hónapja lehet hátra.
Ve.: De ő ennek ellenére visszautasította a műtétet, ugyebár?
Va.: Igen, visszautasította.
Ve.: Történt-e valami szokatlan dolog Smith távozásakor?
Va.: Rendkívül szokatlannak mondanám, ami történt.
Ve.: Lenne szíves beszélni róla a bizottságnak?
Va.: Megérintettem a vállát, gondolom, azért, hogy visszatartsam. Megértheti, nem szívesen engedtem el az adott körülmények közt ezt az embert. S amint megérintettem, éreztem, hogy árad belőle valami... olyanszerűen érzékeltem, mint egy áramütést, de volt benne valami furcsán kiszívó, elgyengítő hatás is. Mintha kihúzott volna valamit belőlem. Beismerem, hogy ez rendkívül szubjektív leírás, de olyan ember mondja ezt, akinek a szakszerű megfigyelés a mestersége. Biztosíthatom, nem volt kellemes. Elhúzódtam tőle... ő pedig azt tanácsolta, hívjam fel a feleségem, mert Strawberry súlyosan megsérült.
Ve.: Strawberry?
Va.: Igen. Így mondta. A feleségem fivére... Stanbury Richards a neve. A legkisebb fiam picikorában Strawberry bácsinak hívta. Egyébként ez csak később jutott eszembe. Aznap este javasoltam a feleségemnek, hogy hívja fel a bátyját, aki a New York állambeli Coose Lake városában lakik.
Ve.: S a felesége fölhívta?
Va.: Igen, föl. Kellemesen elcsevegtek.
Ve.: És Mr. Richardsnak, az ön sógorának nem volt semmi baja?
Va.: Teljesen jól volt. De a következő héten, miközben a házát festette, leesett a létráról és eltörte a hátgerincét.
Ve.: Dr. Vann, ön szerint John Smith látta ezt? Ön szerint látomásosan megsejtette, ami az ön felesége bátyjával történik?
Va.: Nem tudom. De azt hiszem... hogy alighanem így volt.
Ve.: Köszönöm, doktor úr.
Va.: Mondhatnék még valamit?
Ve.: Természetesen.
Va.: Ha ilyen átok ült rajta – igen, így nevezném: átok –, akkor, remélem, Isten irgalmas lesz Smith elgyötört lelkéhez.

5

...és azt is tudom, apa, hogy az emberek azt mondják majd, hogy a tumor miatt tettem, amit most tenni készülök, de ne higgy nekik, apa. Ez nem igaz. A tumorral csak beteljesül rajtam végre a baleset, az a baleset, amely – most már biztosan hiszem – egyfolytában történt velem. A tumor ugyanazon a területen helyezkedik el, ami az ütközésnél megsérült, ugyanazon a területen, ami, ma már bizonyosan hiszem, alighanem akkor sérült meg, amikor kiskoromban egyszer elestem korcsolyázás közben a Körkerülő-tavon. Ekkor ért az első „felvillanás”, bár pontosan még most sem emlékszem rá. S ért egy másik is, közvetlenül a baleset előtt, az estyi vásárban. Efelől kérdezd meg Sarah-t; biztos vagyok benne, hogy emlékszik rá. A tumor azon a részen helyezkedik el, amelyet mindig a „holtsávnak” neveztem. És ez a név igaznak bizonyult, ugye? Nagyon is igaznak, irgalmatlanul igaznak. Isten... végzet... jövőbelátás... sors... nevezd, ahogy akarod, a maga állhatatos és kérlelhetetlen kezével ismét egyensúlyba akarja hozni a mérleg nyelvét. Talán arra voltam szánva, hogy meghaljak abban a balesetben, vagy még korábban, ott a Körkerülőn. És hitem szerint: ha elvégzem, amit el kell végeznem, a mérleg nyelve ismét egyensúlyba lendül.
Szeretlek, apa. S az a tudat a legrosszabb (túl azon, hogy a szörnyű veremből, amelybe kerültem, csupán a fegyver az egyetlen kivezető út), hogy itthagylak, s neked kell elviselned a bánatot, s ráadásul azoknak a gyűlölködését, akiknek látszólag semmi okuk rá, hogy Stillsonban mást lássanak, mint jó és igaz embert...

6

Kivonat a tanúvallomásból, amely a William Cohen Maine-i szenátor elnökletével ülésező ún. „Stillson-bizottság” előtt hangzott el. A kérdező Mr. Albert Renfrew, a bizottság kirendelt tanácsadója. A tanú dr. Samuel Weizak, címe: 26 Harlow Court, Bangor, Maine.

A tanúvallomás időpontja: 1979. augusztus 23.

Renfrew: Közeleg a tárgyalás elnapolásának időpontja, dr. Weizak, a bizottság nevében meg szeretném köszönni önnek e négy hosszú órán át tartott tanúvallomását. Ön nagyon részletes magyarázatot adott.
Weizak: Kérem, készséggel.
R.: Van még egy utolsó kérdésem önhöz, dr. Weizak, éspedig egy csaknem perdöntő kérdésem; olyan mozzanatra utal, amit maga John Smith említ meg apjához írt s a bizonyítékokhoz csatolt levélben. A kérdés...
W.: Nem.
R.: Kérem?
W.: Ön azt szándékszik megkérdezni tőlem, Johnny tumorja húzta-e meg azt a ravaszt aznap New Hampshire-ben, ugye?
R.: Bizonyos értelemben, más szavakkal...
W.: A válaszom: nem. Johnny Smith logikusan gondolkodó ember volt egészen élete végéig. Erre vall édesapjához írt levele, erre vall Sarah Hazletthez írt levele is. Ez az ember hallatlan, isteni erő birtokában volt – talán átok alatt, ahogyan kollégám, dr. Vann nevezte –, de nem volt zavarodott, s a cselekvéseit sem a koponyai nyomás okozta képzelgések irányították – ha ugyan ilyesmi egyáltalában lehetséges lenne.
R.: De hát nem igaz-e, hogy Charles Wittmannak, az úgynevezett Texas Torony Orvlövészének is...
R.: De igen, tumorja volt. És tumorja volt az Eastern Légitársaság gépe pilótájának is, amely néhány éve lezuhant Floridában. És nem utalt rá egyik esetben se semmi, hogy a tumor kiváltó ok volt. Szeretnék rámutatni, hogy más hírhedett alakoknak – például Richard Speck-nek, az úgynevezett „Sam fiának”, vagy akár Adolf Hitlernek – se volt agytumorra szüksége ahhoz, hogy embereket öljön. Vagy Frank Doddnak se, annak a gyilkosnak, akit maga Johnny leplezett le Castle Rock városkában. Bármennyire értelmetlennek találja is ez a bizottság Johnny tettét, ez épelméjű ember tette volt. Alighanem hallatlan lelki szenvedésektől gyötört, de... épelméjű emberé.

7

...legfőképp pedig, nehogy azt hidd, hogy nem tépelődtem hosszan és gyötrelmesen, mielőtt elszántam magam. Ha azáltal, hogy megölöm, biztos lehetek benne: az emberi faj még négy évet nyer, vagy akár kettőt, sőt akárcsak nyolc hónapot is, amely alatt van idő átgondolni, akkor is megérte. Helytelen, de lehet, hogy jóra válik. Nem tudom. De nem akarok tovább Hamletet játszani. Tudom, mekkora veszedelem Stillson. Nagyon szeretlek, apa. Hidd el.

Fiad Johnny

8

Kivonat a tanúvallomásból, amely a William Cohen maine-i szenátor elnökletével ülésező un. „Stillson-bizottság” előtt hangzott el. A kérdező Mr. Albert Renfrew, a bizottság kirendelt tanácsadója. A tanú Mr. Stuart Clawson, címe: Blackstrap Road, Jackson, New Hampshire.

Renfrew: Tehát ön egyszerűen csak fölkapta a fényképezőgépét, Mr. Clawson?
Clawson: Föl én! Amint épp ment az ajtó felé. Majdnem el se mentem a gyűlésre, bár kedvelem Greg Stillsont – akarom mondani, kedveltem őt ezelőtt. Csak az, hogy a városházát peches helynek találtam.
R.: Az autóvezetői vizsgája miatt.
C: Eltalálta. Azt a vizsgát elszúrni, hát az kolosszális pech volt. De a végén azt mondtam, ott egye meg a fene. És megcsináltam azt a fényképet! Tyűha! Meg én. Meggazdagszom azon a képen, azt hiszem. Olyan szenzáció, akár a zászlóbontás Iwo Jimán.
R.: Remélem, nem úgy képzeli, hogy az egész dolog a maga kedvéért játszódott le, fiatalember.
C.: Ó, nem. Egyáltalán nem! Csak azt akartam ezzel mondani... szóval... nem is tudom, mit akartam mondani vele. De épp az orrom előtt történt, és... nem is tudom. Istenem, örültem, hogy nálam van a Nikonom, és kész.
R.: Ön épp akkor kattintotta el a gépet, amikor Stillson fölkapta a gyereket?
C.: Tom Robesont, igenis, uram.
R.: És ez itt annak a képnek a nagyítása?
C.: Ez az én fotóm, igen.
R.: És mi történt azután, hogy levette?
C.: Azok közül a gorillák közül kettő utánam szaladt. Ordítoztak: „Add ide a kamerát, öcsi! Dobd el!” Hé-hó, ilyesmiket.
R.: Maga pedig futott.
C.: Hogy futottam-e? Szentséges Úristen, meghiszem azt. Egészen a városi parkolóig rohantak utánam. Egyikük már majdnem elkapott, de megcsúszott a jégen és elesett.
Cohen: Fiatalember, hadd utaljak rá, hogy az élete legfontosabb futóversenyét nyerte meg, amikor lekörözte azt a két huligánt.
C.: Köszönöm, uram. Amit Stillson csinált ott... talán önöknek is látniuk kellett volna, de... Maga elé tartani egy kisgyereket, hát ez mégiscsak gyalázat. Lefogadom, a New Hampshire-iek nem választanák meg többé ezt a hapsit még sintérnek se. Még...
R.: Köszönjük, Mr. Clawson. A tanú távozhat.

9

Újra október.
Sarah sokáig halogatta ezt az utat, de most eljött az ideje, nem halaszthatta tovább. Érezte. Mindkét gyerekét Mrs. Ablanapra bízta – most már volt háztartási alkalmazottjuk, s két nagy kocsijuk a kis piros Pinto helyébe; Walt jövedelme évi harmincezer dollár körül járt –, és egyedül jött el Pownalba, fénylő őszi ragyogásban.
Most lekanyarodott egy kicsinyke falusi bekötőútra, kiszállt, s átment az úton a másik oldalon lévő temetőhöz. Az egyik kőoszlopon kis, patinás fémtábla ezt hirdette: FRONTHARCOSOK. Zegzugos sziklakő kerítés vette körül, a talaj takarosan rendben tartva. Néhány fakult zászló maradt ott az öt hónappal ezelőtti Emlékezés Napja óta. Hamarosan belepi őket a hó.
Lassan mendegélt, nem sietett, a szellő belekapott sötétzöld szoknyája szélébe, és meglebbentette. Itt voltak a BOWDEN-ek nemzedékei, egy egész famíliára való MARSTEN; nagy márvány emlékmű köré csoportosítva itt nyugodtak a PILLSBURY-k, egészen 1750-ig visszamenőleg.
És a hátsó kerítés közelében viszonylag új kőre lelt, melyen egyszerűen csak ez állt: JOHN SMITH. Sarah letérdelt melléje, habozott, majd megérintette. Ujja hegyét elgondolkodva húzta végig fényesre csiszolt felszínén.

10

1979. január 23.

Sarah kedves,
Épp most írtam apámnak egy nagyon fontos levelet, csaknem másfél órámba került, míg kikínlódtam. Egyszerűen nincs már energiám, hogy megismételjem ezt az erőfeszítést. Így hát azt szeretném javasolni, hogy hívd öt fel, mihelyt ezt megkapod. Hívd föl most azonnal, Sarah, mielőtt továbbolvasod...
Így; tehát minden valószínűség szerint tudod már. Csak azt akartam még elmondani neked, hogy az utóbbi időben igen sokat gondolok arra az együtt töltött esténkre az estyi vásárban. Ha ki kellene találnom, mi is az a két dolog, amire a legjobban emlékszel erről az estéről, hát az egyik alighanem az szerencsesorozat, amely a szerencsekeréknél ért (emlékszel a srácra, aki egyre ezt mondogatta: „Imádom nézni, amint erre a pasira rájár a rúd”?), a másik az álarc, amelyet azért tettem föl, hogy megtréfáljalak. Jó viccnek szántam, de te kiborultál tőle, és a randevúnk kis híján befuccsolt. Talán ha csakugyan befuccsol, most nem lennék itt, s az a taxisofőr ma is élne. De meglehet, talán semmi igazán fontos dolog nem alakul másként a továbbiakban akkor se, s nekem ugyanezt a keserű poharat kellene kiinnom egy hét múlva, vagy egy hónap múlva, vagy egy év múlva.
Nos, úgy hiszem, megkaptuk az esélyünket, s végül is a bank száma jött ki – a dupla nulla. De azt akartam, hogy tudd, gondolok rád, Sarah. Számomra valójában nem volt senki rajtad kívül, s az az este volt a mi legjobb esténk...

11

– Szervusz, Johnny – mormolta, s a szél lágyan lengett a fénylő-ragyogó fák között: egy piros levél szállt a tiszta-kék légben, s Sarah haján állapodott meg, észrevétlen. – Itt vagyok. Eljöttem végre.
Fennhangon beszélni, ez aligha helyénvaló; Sarah valaha nyilván azt mondta volna, csak bolondok beszélnek fennhangon egy halotthoz a temetőben. De most rátört az emóció, oly nagy erejű és intenzív érzés, hogy a torka görcsbe szorult, s a keze hirtelen összezárult. Talán nagyon is rendjén van, hogy szól hozzá; elvégre kilenc év múlt el, s most vége lett. Ezután csak Walt marad és a gyerekek és sok-sok mosolygás a férje szónoki emelvénye mögül; vég nélküli mosolyok a háttérből, s időnként képes riport vasárnapi mellékletekben, ha Walt politikai karrierje csakugyan olyan magasra szárnyal, ahogyan reméli. A jövő: valamivel több ősz szál a hajában évről évre, s hogy nem járhat többé melltartó nélkül, mert a melle megereszkedett, hogy nagyobb gondot fordít a sminkjére; a jövő: tornaórára járni a bangori YWCA-ba, és hordani Dennyt az első osztályba, Janist az óvodába; a jövő: szilveszteri estélyek és bolondos kalapok, miközben élete begördül a tudományos-fantasztikus 80-as évtizedbe meg egy bizarr és váratlan állapotba – a középkorú asszonyéba.
Megyei vásárokat nem látott a jövendőben.
Megeredtek az első lassú, meleg könnyek.
– Ó, Johnny – mondta. – Mindennek másként kellett volna történnie, nem? Nem így kellett volna végződnie.
Lehajtotta a fejét, nagyokat nyelt, de hiába. A zokogás mégis előtört, s az éles napsütés fényprizmákra hasadt. Az imént még oly meleg, nyárutói szellőt most februáriasan hidegnek érezte nyirkos arcán.
– Nem igazság! – kiáltotta a BOWDEN-ek, MARSTEN-ek és PILLSBURY-k csöndjébe, a hallgatók holt gyülekezetének, akik se többet, se kevesebbet nem bizonyítottak, mint azt, hogy az élet gyorsan száll, s aki meghalt, meghalt. – Ó, Istenem, ez nem igazság!
S ekkor történt, hogy a kéz megérintette a tarkóját.

12

...az az este volt a mi legjobb esténk, noha néhanap alig hiszem el, hogy valaha is létezett egy 1970-es esztendő, lázongásokkal az egyetemeken és Nixon-nal az elnöki székben, amikor nem voltak még zsebszámítógépek, se házi videomagnók, se Bruce Springsteen vagy punk-rock-bandák. Más alkalmakkor viszont mintha az az idő csak karnyújtásnyira volna, mintha kis híján megérinthetném; s úgy érzem, hogy ha átkarolhatnálak, vagy megérinthetném az arcod vagy a tarkód, magammal vihetnétek egy másmilyen jövendőbe, ahol se fájdalom, se sötétség, se keserves döntések.
Nos, mind azt tesszük, amit tehetünk, be kell érni vele... és ha nem érjük be, akkor is azt kell tenni. Remélem, hogy megtartasz jó emlékezetedben, Sarah, kedvesem. Sok szerencsét kíván és nagyon szeret

Johnny

13

Szakadozottan lélegzett, háta kiegyenesedett, szeme tágra nyílt, kikerekedett:
– Johnny?...
Elmúlt.
Bármi volt is az az imént, elmúlt. Sarah fölállt, megfordult, s természetesen nem volt ott semmi. De Sarah mégis látta, amint ott áll, keze mélyen a zsebébe csúsztatva; az a könnyed, kópés mosoly az inkább kellemes, mintsem csinos arcán, hórihorgasan és lazán az egyik szobornak vagy kő kapubálványnak vagy tán csak az egyik vöröslő lombú őszi fának dől. Nem nagy ügy, Sarah – és szívogassuk még mindig azt a fránya kokaint?
Semmi, csak Johnny; valahol közel, talán mindenütt.
Mind azt tesszük, amit tehetünk, be kell érni vele... és ha nem érjük be, akkor is azt kell tenni. Semmi soha nem vész el. Semmi, amit meg ne lehetne találni.
– Johnny, te nem változol – suttogta, kisétált a temetőből, átment az úton. Megállt egy pillanatig, visszanézett. A meleg októberi szél fölerősödött, s mintha fény és árnyék nagy foltokban húzódna át a világon. A fák rejtelmesen susogtak. Sarah beszállt a kocsijába, és elhajtott.

Tartalom

- Előhang

- I. A SZERENCSEKERÉK

- Első fejezet

- Második fejezet

- Harmadik fejezet

- Negyedik fejezet

- Ötödik fejezet

- Hatodik fejezet

- Hetedik fejezet

- Nyolcadik fejezet

- Kilencedik fejezet

- Tizedik fejezet

- Tizenegyedik fejezet

- Tizenkettedik fejezet

- Tizenharmadik fejezet

- Tizennegyedik fejezet

- Tizenötödik fejezet

- Tizenhatodik fejezet

- II. A NEVETŐ TIGRIS

- Tizenhetedik fejezet

- Tizennyolcadik fejezet

- Tizenkilencedik fejezet

- Huszadik fejezet

- Huszonegyedik fejezet

- Huszonkettedik fejezet

- Huszonharmadik fejezet

- Huszonnegyedik fejezet

- Huszonötödik fejezet

- Huszonhatodik fejezet

- Huszonhetedik fejezet

- III. FELJEGYZÉSEK A HOLTSÁVBÓL